Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 325/515/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Діоба Г.О.
№22-ц/778/4124/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Бурак А.В.

за участі прокурора Михальчук І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 14 травня 2015 року у справі за позовом прокурора Приазовського району Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Запорізькій області до ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Запорізькій області, в якому просив визнати недійсним виданий відповідачу 10.12.2009 року державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 та витребувати у нього на користь Головного управління Держземагентства у Запорізькій області земельну ділянку площею 0,12 га, вартістю 3725,18 гривень, розташовану за межами населеного пункту на території Ботіївської сільської ради Приазовського району Запорізької області, (кадастровий номер НОМЕР_3).

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що вказаний державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий відповідачу на підставі пунктів 5,6,8,9 розпорядження голови Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області № 910 від 04.12.2009р. "Про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку", які постановою Донецького апеляційного господарського суду від 09.04.2014р. у справі № 908/2284/13 визнані недійсними, в зв'язку з чим цей державний акт на право власності на земельну ділянку підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка на підставі ст.387 ЦК України витребуванню на користь головного управління Держземагентства у Запорізькій області, яке відповідно до ст.122 ЗК України є органом уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 14 травня 2015 року позов прокурора Приазовського району Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Запорізькій області у цій справі задоволено.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 виданий ОСОБА_2 10 грудня 2009 року.

Витребувано у ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) земельну ділянку площею 0,1200 га, вартістю 3725,18 гривень, розташовану на території Ботіївської сільської ради Приазовського району Запорізької області, за межами населеного пункту (кадастровий номер НОМЕР_3), на користь Головного управління Держземагентства у Запорізькій області ().

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) судовий збір в сумі 243,60 грн. на рахунок № 0250 (отримувач: УДКСУ у Приазовського району, 22030001, код за , МФО 813015).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с.121-122) просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у повному обсязі у задоволенні позову прокурора у цій справі.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 10 вересня 2015 року (а.с.144), був відкладений в порядку задоволення клопотання представника апелянта - відповідача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с. 99-102) ОСОБА_3 (а.с.142).

У судове засідання 19 листопада 2015 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом, у тому числі апелянт - відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 (а.с.151), що узгоджується з вимогами ст. 76 ч. 5 ЦПК України, (а.с. 145, 147-149, 151) всі особи, які беруть участь у цій справі, у тому числі апелянт-відповідач та представник останнього повторно не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, окрім ГУ Дерземагентства у Запорізькій області.

Останнє подало апеляційному суду через свого представника клопотання (а.с. 150), в якому просило розглядати дану справу апеляційним судом за відсутності його представника, апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Встановлено, що апелянт - відповідач ОСОБА_2 та представник останнього ОСОБА_3 були повідомлені апеляційним судом про час та місце розгляду його вищезазначеної апеляційної скарги завчасно, у тому числі через інші засоби зв'язку (а.с.148-149, 151), з додержанням вимог ст. ст. 74 ч.ч. 4, 6 ЦПК України.

Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки (ст. 27 ч. 3 ЦПК України).

Згідно із ст. 77 ЦПК України:

- сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи; у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (ч.1);

- сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання; у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Проте, на виконання вимог ст. 77 ЦПК України апелянт - відповідач ОСОБА_2 та представник останнього ОСОБА_3 не повідомляли апеляційний суд про причини своєї неявки та про зміну свого місця проживання (перебування), тому судові повістки, що надсилались на останню .

Явка апелянта-відповідача та представника останнього у судове засідання 19 листопада 2015 року не визнавалась апеляційним судом обов'язковою.

В силу вимог ст. 304 ч. 1 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 (апеляційне провадження) розділу V (перегляд судових рішень).

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України.

Крім того, ст. 303-1 ч. 1 ЦПК України передбачено строки розгляду апеляційної скарги відповідача в особі його представника у цій справі - протягом 2 (двох) місяців з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

Встановлено, що апеляційним судом вищезазначену апеляційну скаргу апелянта було прийнято до розгляду ще у червні 2015 року (а.с.127).

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у цій справі, та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх нез'явившихся осіб за присутністю прокурора.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 10, 11, 14, 57-61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України та виходив з обґрунтованості та доказаності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

За ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 04 грудня 2009 року головою Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області видано розпорядження № 910 "Про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку " (а.с.9-14).

Пунктами 1, 4 цього розпорядження вирішено припинити дію, шляхом розірвання договору оренди земельної ділянки від 10.11.2006 року, зареєстрованого 14.11.2006 року за №23 та після укладення угоди про розірвання договору оренди вилучити з користування ОСОБА_4 земельну ділянку (реєстраційний № НОМЕР_4) площею 6,0 га для ведення садівництва, розташовану на території Ботіївської сільської ради та перевести до земель запасу.

Пунктами 5,6 вказаного розпорядження затверджено технічну документацію із землеустрою громадянам-членам обслуговуючого кооперативу "Азов-2010", в тому числі відповідачу у даній справі, щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку загальною площею 5,6564 га, у т.ч. садів - 5,6564 га, за рахунок земель, які перебувають в оренді на підставі договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого за №23, розташованої на території Ботіївської сільської ради для ведення садівництва; земельні ділянки загальною площею 5,6564 га вилучені та передані у власність громадянам - членам вказаного кооперативу, в тому числі ОСОБА_2

Згідно із пунктами 8,9 розпорядження громадяни-члени кооперативу згідно додатку, зобов'язані виконувати обов'язки землевласника відповідно до ст.91 Земельного кодексу України; приступити до використання земельної ділянки після встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації.

Відповідно до постанови Донецького апеляційного господарського суду від 09.04.2014 року (а.с.30-46), винесеної у справі № 908/2284/13 за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області на рішення господарського суду Запорізької області у цій справі за позовом прокурора Приазовського району Запорізької області до Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області, треті особи на стороні позивача - Державна інспекція сільського господарства в Запорізькій області і відділ Держземагентства у Приазовському районі Запорізької області, треті особи на стороні відповідача 48 фізичних осіб, в тому числі ОСОБА_2, визнано недійсними пункти 5,6,8,9 розпорядження голови Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області № 910 від 04.12.2009 року "Про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку " в зв'язку із встановленням того, що зазначене розпорядження в частині затвердження технічної документації із землеустрою та передачі земельних ділянок у власність громадянам-членам обслуговуючого кооперативу "Азов-2010" прийнято з порушенням вимог статей 60, 118, 151 Земельного кодексу України, статей 88, 90 Водного кодексу України. Вказане рішення суду набрало законної сили (а.с.47-49).

На підставі вищезазначеного розпорядження голови Приазовської райдержадміністрації № 910 від 04.12.2009 року відповідачу ОСОБА_2 10.12.2009 року був виданий державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення садівництва, розташовану на території Ботіївської сільської ради (а.с.15-16).

За даними відділу Дерземагентства у Приазовському районі Запорізької області (лист № 10-28-0.0-256/2-15 від 10.02.2015 року) земельна ділянка, власником якої є відповідач, має кадастровий номер НОМЕР_3 (а.с.50), грошова оцінка складає 3725,18 грн., об'єкти нерухомості на даній земельній ділянці не розташовані.

На підставі ч.3 ст.61 ЦПК України під час розгляду даної справи не підлягають доказуванню обставини щодо невідповідності пунктів 5,6,8,9 розпорядження голови Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області № 910 від 04.12.2009 року, вимогам статей 60, 118, 151 Земельного кодексу України, статей 88, 90 Водного кодексу України, так як вказане встановлено зазначеним вище судовим рішенням у господарській справі, що набрало законної сили.

Відповідно до ч.1ст.125, ч.1ст.126 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент видачі спірного державного акту) право власності відповідача на земельну ділянку виникло з моменту отримання ним державного акту на право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації.

За роз'ясненнями п.2 постанови ВСУ № 7 від 16.04.2004 року „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень ст.ст. 8, 124 Конституції України, ст.ст. 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Згідно із ч.ч. 1, 2 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Виходячи із норм ст. 116 ЗК України, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки, є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Ч. 1 статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, оскільки зазначеними нормами передбачений нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, є необхідним визнання недійсним державного акта, який виданий на підставі недійсного розпорядження районної державної адміністрації.

Висновок про те, що держаний акт на право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано, міститься у висновках ВСУ України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13) та від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13), які є обов'язковими для застосування усіма судами України.

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 червня 2013 р. у справі №6-57цс13, статтею 140 ЗК України визначено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в передбаченому законом порядку, а не коли особа набула право власності на земельну ділянку на підставі незаконного розпорядження.

Ст. 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону.

Зважаючи на те, що незаконною передачею відповідачу спірної земельної ділянки порушено інтереси держави у сфері земельних відносин, охорони та забезпечення раціонального використання земельних ресурсів, захист яких покладено на органи прокуратури статтею 121 Конституції України, Законом України "Про прокуратуру ", ст.45 ЦПК України, прокурор Приазовського району у відповідності до законодавства звернувся до суду на захист державних інтересів, про що вказав у позовній заяві. З цих підстав твердження представника відповідача про те, що прокурор не є суб'єктом правовідносин, на які поширюється дія цього державного акту та ним не обґрунтовано факт порушення інтересів держави і наявність підстав для представництва у суді, правильно не були прийняті судом першої інстанції до уваги як такі, що не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства.

Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів - є Державне агентство земельних ресурсів України, та його територіальні органи на містах.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 1 січня 2013 року землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Виходячи з викладеного, спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за межами населеного пункту, відноситься до земель державної власності і органом уповноваженим розпоряджатися нею є головне управління Держземагентства у Запорізькій області. Тому, прокурором вірно визначений орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

З цих підстав заперечення представника відповідача про відсутність доказів того, що головне управління Держземагентства у Запорізькій області є власником земельної ділянки, та у позивача відсутнє право звернення до суду з вимогою про витребування майна, суд першої інстанції правильно вважав такими, що не ґрунтується на законі.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про недійсність п.п. 5,6,8,9 розпорядження голови Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області № 910 від 04.12.2009 року "Про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку" та в зв'язку з цим про відсутність правових підстав перебування земельної ділянки у власності відповідача стало відомо після прийняття 09 квітня 2014 року Донецьким апеляційним господарським судом постанови у справі № 908/2284/13,яка набрала законної сили.

Таким чином, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки як похідних починається від дня коли стало відомо про недійсність підстави для отримання державного акта та передачі земельної ділянки у власність - 09.04.2014 року.

З огляду на викладене, доводи відповідача про сплив позовної давності у даному випадку правильно не були прийняті до уваги судом першої інстанції.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що вимога про витребування у відповідача земельної ділянки також підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену ним у запереченнях проти позову позивача у цій справі та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Так, відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Недійсність розпорядження голови Приазовської районної державної адміністрації Запорізької області № 910 від 04.12.2009р. "Про дострокове розірвання договору оренди земельної ділянки та затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку", на підставі якого був виданий спірний державний акт встановлено постановою Донецького апеляційного господарського суду від 09 квітня 2014 року.

Із вищезазначеним позовом у цій справі прокурор звернувся до суду 12 березня 2015 року (а.с.1).

З огляду на зазначені обставини суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов про визнання недійсним державного акту пред'явлено в межах встановленого законом строку.

Доводи скарги про звернення з позовом неналежного позивача та недоведеність порушення інтересів держави у спірних правовідносинах про передачу земельної ділянки ОСОБА_2 є неприйнятними.

У відповідності до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Земля, її надра, атмосферне повітря, водні і інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) екологічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Ст. ст. 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Згідно із ст. 4 Закону України від 19.06.2003 року «Про державний контроль за використанням та охороною земель», об'єктом державного контролю за використанням та охороною земель є всі землі в межах території України.

Основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є, зокрема, забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України (ст. 2 Закону).

Таким чином, порушення вимог закону при передачі у власність особі земельної ділянки порушує інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земельних ресурсів.

Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладено представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках зазначених законом. В тому числі такі випадки передбачені ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру".

Відповідно до вимог п. 6 ч. 2 ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» при виявленні порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право звертатися до суду із заявами про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб.

Згідно із ч. 1 ч. 4 ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законодавством .

Відповідно до ст. 45 ЦПК України однією із форм такого представництва є звернення з позовом до суду у випадку, коли порушуються інтереси держави.

В обґрунтування позову прокурор посилався на порушення вимог земельного законодавства Приазовською районною державною адміністрацією при передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2 та на порушення інтересів держави у сфері контролю за використанням і охороною землі як національного багатства, що свідчить про правомірність звернення прокурора для захисту інтересів держави до суду з даним позовом.

Ч.1 ст. 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

В силу вимог ст. 15 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності.

Указом Президента України № 445 від 08.04.2011 затверджено Положення Про Державне агентство земельних ресурсів України, згідно з яким Державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України) є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин та топографо-геодезичної і картографічної діяльності.

Центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів - є Державне агентство земельних ресурсів України, та його територіальні органи на містах.

Головне управління Держземагентства в Запорізькій області є територіальним органом Державного агентства земельних ресурсів України.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" з 1 січня 2013 року землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів,крім земельних ділянок приватної та державної власності.

З 1 січня 2013 року розпорядженням землями державної власності, до органів державної влади, уповноважених розпоряджатися землями державної власності, згідно ст. 122 ЗК відносяться: районний, обласні, Київські та Севастопольські міські державні адміністрації, Державне агентство земельних ресурсів України, Рада міністрів Автономної республіки Крим, Кабінет Міністрів України, а також Фонд державного майна України. За розмежуванням компетенції органів державної влади щодо розпорядження землями з державної власності для всіх потреб державне агентство земельних ресурсів України та його територіальні органи розпоряджаються земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності для всіх потреб.

Виходячи з положень ст.ст.83 і 84 ЗК України, до державної власності належать усі землі України, крім тих, що належать до комунальної або до приватної власності. У комунальній ж власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок державної та приватної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності.

Отже, земля повернута до державної власності і прокурором вірно визначений орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - головне управління Держземагентства у Запорізькій області.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 особисто чи через свого представника не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень на позов позивача.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, які були предметом дослідження судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуємого рішення суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту - відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача у цій справі судових витрат у вигляді судового збору (а.с.120), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 14 травня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.