УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г., Умнової О.В., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання квартири спільним сумісним майном подружжя, визнання частково недійсним договору дарування квартири, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 07 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із даним позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що має місце порушення її прав як спадкоємця майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_10, виходячи з того, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тернополі Тернопільської області померла її мати ОСОБА_10

До дня смерті ОСОБА_10 проживала за адресою: АДРЕСА_1. Разом із померлою до дня її смерті постійно проживали вона, її дочка, позивач, її чоловік - відповідач ОСОБА_7, її син - відповідач ОСОБА_8

Після смерті ОСОБА_10 відкрилася спадщина на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті останньої є: позивач та відповідачі, які вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки до дня її смерті проживали разом із нею.

У лютому 2014 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_7 на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради від 01 квітня 2005 року видано свідоцтво про право власності на спадкову квартиру, яке зареєстроване Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 01 квітня 2005 року за реєстром № 49617, а надалі він обдарував відповідача ОСОБА_8 спадковою квартирою згідно з договором дарування квартири від 21 лютого 2013 року.

Просила визнати спірну квартиру спільним сумісним майном батьків, визнати частково недійсним договір дарування квартири і визнати за нею право власності на 1/6 частини зазначеної квартири.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 07 травня 2015 року рішення місцевого суду скасовано, ухвалено нове рішення.

Позов задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано частково недійсним договір дарування, укладений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 21 лютого 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., зареєстрований в реєстрі за № 258, у частині дарування 1/6 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_10, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 просять скасувати рішення апеляційного суду Тернопільської області від 07 травня 2015 року, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2, про що зроблено актовий запис № 734 м. Інта Коми АССР міськбюро ЗАГС. Батьками вказано: ОСОБА_7 - батько; ОСОБА_10 - мати.

ОСОБА_15 та ОСОБА_6 09 листопада 1985 року уклали шлюб та після укладення шлюбу змінено прізвище «ОСОБА_6» на «ОСОБА_6».

ОСОБА_7 станом на 01 грудня 2004 року повністю сплачено пайовий внесок за кооперативну квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Приватного малого підприємства «Совр» від 02 грудня 2004 року № 1210.

Відповідно до договору дарування квартири від 21 лютого 2013 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 258, ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_8 прийняв в дар належну ОСОБА_7 чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відчужувана квартира належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 01 квітня 2005 року та зареєстрованого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 49617.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_10

ОСОБА_6 зареєстрована і проживає в квартирі АДРЕСА_1 і займає житлову площу 57,4 кв. м, з 4-кімнат з 10 червня 2005 року.

Рішенням Тернопільської міської ради від 10 березня 2005 року № 217 вирішено оформити право власності за ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 87,4 кв. м, житловою площею 57,4 кв. м та зареєструвати право власності в Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації. На підставі рішення видано свідоцтво про право власності на квартиру від 01 квітня 2005 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира належала ОСОБА_7 та ОСОБА_10 на праві спільної сумісної власності та після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина на Ѕ частини цієї квартири за законом, якої ОСОБА_6 як дочка не прийняла.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що, як встановлено судом першої інстанції, спірна квартира була спільним майном подружжя ОСОБА_7 і після смерті ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилась спадщина за законом на Ѕ частини цієї квартири, спадкоємцями якої були чоловік покійної та її діти: син ОСОБА_16 і дві дочки - позивач ОСОБА_6 та ОСОБА_9, яка проживає в Російській Федерації.

Колегія суддів апеляційного суду вважала доведеним той факт, що з грудня 2003 року позивач постійно проживала у спірній квартирі, проживає в ній по даний час, що свідчить про прийняття нею спадщини після смерті матері.

Враховуючи те, що ОСОБА_6 після смерті своєї матері прийняла спадщину, договір дарування спірної квартири, укладений 21 лютого 2013 року ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8, у частині дарування 1/6 частини цієї квартири слід визнати недійсним та визнати за позивачем право власності на 1/6 частини спірної квартири у порядку спадкування.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; не взяв до уваги, що ОСОБА_6 була зареєстрована за адресою місця проживання спадкодавця лише 10 червня 2005 року, тобто після смерті ОСОБА_10

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_6 не надано належних доказів на підтвердження прийняття спадщини на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Апеляційний суд на зазначене вище уваги не звернув, дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні процесуального закону, у зв'язку із чим рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 та ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 07 травня 2015 року скасувати, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 січня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий В.С. Висоцька
Судді: Ю.Г. Іваненко О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська