АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 685/15/15-ц
Провадження № 22-ц/792/2063/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Грох Л.М.,

суддів: Костенка А.М., Гринчука Р.С.,

секретар - Гриньова А.М.,

з участю представника апелянта,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кармен-Карго» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою з вини працівника за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кармен-Карго» на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 18 вересня 2015 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги,

в с т а н о в и л а :

В січні 2015 року ТОВ «Кармен-Карго», звертаючись до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1, посилалося на те, що ОСОБА_1 з 28.05.2014 року перебував з ТОВ «Кармен-Карго» у трудових відносинах і працюв водієм автомобіля. 07 листопада 2014 року відповідач близько 04.30 год. на 17,5 км автодороги Шебекино в с. Куніно Белгородської області Російської Федерації, керуючи транспортним засобом MERCEDEC BENZ Actros державний номер НОМЕР_1, н/п НОМЕР_2, порушив правила дорожнього руху та допустив зіткнення автомобіля з дорожньою опорою, внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження, вилилося пальне та моторна олива. Згідно висновку автотоварознавчого дослідження №253/14 від 05 грудня 2014 року вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 109302,53 грн. Внаслідок цих неправомірних дій відповідача директору ТОВ «Кармен-Карго» ОСОБА_2 було заподіяно значну моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях у зв'язку з пошкодженням майна.

Тому позивач просив стягнути з відповідача спричинений пошкодженням автомобіля матеріальний збиток в сумі 109302,53 грн., вартість втрати паливно-мастильних матеріалів внаслідок ДТП в сумі 7796,29 грн., 10000 грн. відшкодування моральної шкоди, витрати з визначення вартості матеріального збитку в сумі 650 грн. та 2500 грн. понесених витрат на правову допомогу, всього 130248 грн.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 18 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кармен-Карго» 1235,05 грн. на відшкодування шкоди, заподіяної при виконанні трудових обов'язків.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ТОВ «Кармен-Карго» не погоджується з рішенням суду, просить його скасувати як за незаконне та необґрунтоване, а позов задовольнити в повному обсязі. На думку апелянта, суд не звернув увагу, що ОСОБА_1 працював у ТОВ «Кармен-Карго» на посаді водія вантажного транспортного засобу, а шкода майну позивача завдана при виконанні ним трудових обов'язків у порушення вимог ст.ст. 131, 139 КЗпП України. При цьому розмір завданої шкоди обгрунтовується висновком судового експерта-автотоварознавця, а на підтвердження завданої шкоди додані документи бухгалтерського обліку щодо витрат паливно-мастильних та інших матеріалів. Суд при вирішенні спору помилково не застосував вимоги ст.ст. 22, 23 1166, 1167 ЦК України, а також ст. 130 КЗпП.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу № 40/1 від 28 травня 2014 року та трудової угоди №7 від 28 травня 2014 р. ОСОБА_1 був прийнятий до ТОВ «Кармен-Карго» на посаду водія для перевезення вантажів. 30 жовтня 2015 року згідно наказу № 81 від 29 жовтня 2014 року відповідач був направлений у відрядження для здійснення перевезень за маршрутом м. Хмельницький - м. Новочеркаськ (Російська Федерація). 07 листопада 2014 року о 04 год. 30 хв. на 17 км. + 500 м. а/д Шебекино- Короча Шебекинського району Бєлгородської області РФ автомобіль Мерседес НОМЕР_3 в складі з напівпричепом ВХ4852ХХ під керуванням ОСОБА_1 здійснив наїзд на дорожню огорожу, в результаті чого було пошкоджено автомобіль та саму огорожу.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач завдав шкоди майну позивача, проте ця шкода підлягає відшкодуванню у межах середнього місячного заробітку відповідно до ст. 132 КЗпП України.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

У заявленому позові позивач ставив вимоги про стягнення з відповідача завданої шкоди у повному розмірі.

Вичерпний перелік випадків повної матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну підприємству з їх вини, встановлений статтею 134 КЗпП України.

Так, згідно з пунктом 6 цієї статті, на який як на правову підставу своїх вимог посилалося ТОВ «Кармен-Карго» у позовній заяві, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі у випадку, коли відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству при виконанні трудових обов'язків.

Попри бланкетний характер зазначеної норми, у позовній заяві, як і в поясненнях представника позивача, відсутні посилання на норму іншого закону чи нормативного акта, що покладає на особу за таких обставин повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству при виконанні трудових обов'язків.

Судом першої інстанції встановлено, що пунктом 5 трудової угоди №7 від 28 травня 2014 року, укладеної між сторонами, передбачено, що працівник бере на себе повну відповідальність за матеріальні цінності (товар та ввірений йому транспортний засіб), передані йому роботодавцем.

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Проте стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснив, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР». Цей перелік не підлягає розширеному тлумаченню.

Посада водія, як і виконувана ним робота, до зазначеного переліку не відноситься, а отже, договір про повну матеріальну відповідальність із відповідачем, чия посада (виконувана робота) в зазначеному переліку не вказана, юридичної сили не має.

Оскільки позивачем не доведено наявності підстав для покладення на відповідача відповідальності у повному розмірі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на відповідача ОСОБА_1 не може бути покладена повна матеріальна відповідальність, а отже, правильно стягнув матеріальну шкоду в межах середнього місячного заробітку відповідача.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом порушення відповідачем вимог ст.ст. 131, 139 КЗпП України, наявного висновку експерта автотоварознавця, документів бухгалтерського обліку на підтвердження розміру завданої шкоди, не спростовують такого висновку суду.

Безпідставним є посилання апелянта на те, що суд при вирішенні спору помилково не застосував вимоги ст.ст. 22, 23 1166, 1167 ЦК України, оскільки правовідносини сторін не є цивільно-правовими чи деліктними зокрема, а виникли з трудової угоди і регулюються нормами глави ІХ КЗпП України - Гарантії при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди в сумі 10000 грн. суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ні трудовим законодавством, ні трудовою угодою між ТОВ «Кармен-Карго» та ОСОБА_1 не передбачено можливості стягнення моральної шкоди з працівника на користь роботодавця-юридичної особи.

Доводи апеляційної скарги про те, що на підтвердження розміру відшкодування судових витрат надано договір про надання правової допомоги з додатками, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для стягнення цих витрат.

Так, відповідно до абзацу 4, п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313- 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кармен-Карго» відхилити.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 18 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Л.М.Грох

__________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції: Самойлович А.П. Провадження № 22-ц/792/2063/15

Доповідач: Грох Л.М. Категорія: 30