Справа № 133/205/15-ц Провадження № 22-ц/772/3229/2015Головуючий в суді першої інстанції Сорока Д. В.
Категорія 19 Доповідач Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Голота Л.О.,

суддів: Жданкін В.В., Міхасішин І.В.,

при секретарі: Куленко О.В.,

з участю: представника апелянта Григоренко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія "Автофінанс" на заочне рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08.06.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину та стягнення коштів, -

встановила:

30 січня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину та стягнення коштів з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс».

Підставами для визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів позивач зазначив три обставини: 1. всупереч вимог ч.1 п.7ч.3ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач веде нечесну підприємницьку практику; 2. спірний договір лізингу не був нотаріально посвідчений, що є порушенням ст.ст. 799, 806 ЦК України; 3. діяльність відповідача є діяльністю з надання фінансових послуг, однак така ним здійснюється без відповідної ліцензії, що є порушенням вимог ст.ст. 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Заочним рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08.06.2015 року позов задоволено.

Визнано Договір № 00427 фінансового лізингу від 22 грудня 2014 року укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «АВТОФІНАНС» (0) недійсним.

Стягнуто з ТОВ «ЛІЗИНГОВА КОМПАНІЯ «АВТОФІНАНС» ( , р/р 3 в ПАТ " Райфайзен Банк Аваль" , МФО 380805 ) на користь ОСОБА_3 кошти сплачені за Договором №00427 фінансового лізингу від 22 грудня 2014 року в розмірі 65 000 (шістдесят п'ять тисяч) гривень, в тому числі: 13000 грн. 00коп. - вступного внеску та 52000 грн. 00коп. - авансового внеску.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник апелянта підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Позивач у судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити і як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовуються Законом України «Про фінансовий лізинг» та положеннями Цивільного Кодексу України про договір, зокрема, про договір лізингу.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 22 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», в особі представника Данилюк Л.А. укладено договір фінансового лізингу №00427.

Згідно даного Договору (п.1.1.- п.1.3., п.8.2) предметом фінансового лізингу є транспортний засіб зазначений у специфікації (додаток №2) до Договору, а саме мінітрактор Dong Feng модель 244 lux вартістю 7 859.73 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладення даного Договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 130 000 грн., який відповідач зобов'язувався придбати у власність та передати у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до висновку, що ряд умов оспорюваного договору є несправедливими за змістом ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", зокрема, враховуючи те, що в договорі № 00427 фінансового лізингу укладеному між позивачем та відповідачем від 22.12.2014 року обмежені права позивача, як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» та ЦК України не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, а тому є підставами відповідно до вимог ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати договір недійсним в цілому.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно п.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В порушення вищезазначених норм, суд першої інстанції вийшовши за межі позовних вимог у заочному рішенні вказує, що «несправедливі умови договору» позивач обґрунтував тим, що: предмет договору лізингу не був визначений індивідуальними ознакам; в договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару; відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі та порушив принцип добросовісності; що йому не було роз'яснено призначення платежу, який виявився вступним внеском лізингодавцю, а сам позивач необачно вважав, що це є частковою оплатою вартості автомобіля, а також що у договорі вказані жорстокі обов'язки позивача,

тоді як у позовній заяві ОСОБА_3 не вказує жодної із зазначених підстав, у судовому засіданні позивач та його представник участі не приймали, пояснень по суті позову не надавали.

Колегія суддів приходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк , не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За змістом частини 1 та 2 статті 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до положень частини 1 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині 2 статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у частині 3 статті 18 цього закону. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, зокрема умови договору порушують принцип добросовісності - пункт шостий частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Доводи позивача про те, що ТОВ «ЛК «Автофінанс» займається нечесною підприємницькою практикою є необґрунтованими, оскільки позивач не вказує конкретні несправедливі умови договору, не зазначає у чому саме полягає порушення принципу добросовісності сторін договору та яким чином умови договору завдають йому шкоди.

Крім того, відповідно до положень частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обо в'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Між сторонами спору було укладено в добровільній формі цивільно-правовий договір, який оформлено в належній формі з погодженням усіх його істотних умов у тому числі щодо прав та відповідальності сторін договору.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді справи N6-40цс13 і згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України є обов'язковою для врахування при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Сторони є вільними в укладенні договору - стаття 627 ЦК України і при розгляді справи суд першої інстанції мав ці обставини врахувати, визначаючи характер правовідносин та норми матеріального права.

Відповідно до частини 3 статті 10, статті 60, статті 131 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов'язок по доведенню підстав позову покладається саме на позивача, однак, всупереч цим вимогам позивачем не доведено обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Недоведеність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи і порушення норм матеріального права відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин висновки районного суду щодо кваліфікації умов договору є передчасними та необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ТОВ « ЛК «Автофінанс» має право на надання послуг фінансового лізингу, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг , її було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу./а.с.41-43/

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг» не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Посилання ОСОБА_3 на норми ч.2 ст.806,ч.2 ст.799 ЦК України колегія суддів вважає безпідставними, адже до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфі 1 Загальні положення про найм (оренду) глави 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом і законом. Положення про найм (оренду) транспортного засобу згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України до договору фінансового лізингу не застосовуються.

Порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити.

Заочне рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08.06.2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія "Автофінанс" про визнання договору фінансового лізингу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину та стягнення коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Голота Л.О.

Судді: Жданкін В.В.

Міхасішин І.В.

/ПІДПИСИ/

ЗГІДНО З ОРИГІНАЛОМ: