АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8904/15 Справа № 2-2793/2009 Головуючий у 1 й інстанції - Казак С.Ю. Доповідач - Тамакулова В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ 30 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Козлова С.П.

при секретарі: Гулієву М.І.о.

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2009 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Дніпропетровської міської ради про стягнення суми заборгованості за договором оренди та визнання права власності на домоволодіння, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2009 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми заборгованості за договором оренди та визнання права власності на домоволодіння.

В обгрунтування вимог посилався на те, що 29 листопада 2008 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди житлових будинків по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2.

Договір укладено строком з 29 листопада 2008 року по 29 травня 2009 року. Умови договору -своєчасну сплату орендної плати відповідач перестала виконувати, заборгувавши йому суму в розмірі 2000 грн.

Позивач просив суд стягнути заборгованість в зазначеній сумі.

Позивач уточнив вимоги та вказував, що на прикінці 2007 року збудував житловий будинок по АДРЕСА_2, а в 2008 році - житловий будинок АДРЕСА_1 . Оскільки відповідач не бажає виплачувати суму за договором оренди вказаних домоволодінь, посилаючись на те, що орендна плата сплачується власнику, а він не є власником, на підставі ст.ст. 182, 331, 376 ЦК України просив також визнати за ним право власності на вказані житлові будинки без надання додаткових актів введенняення їх до експлуатації.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, а також заперечення на позовну заяву, в яких просила відмовити в задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості за договором оренди.

Представник Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні, в частині вимог щодо визнання права власності на самочинно збудоване майно, просила вирішити справу у відповідності до вимог закону.

Рішенням суду І інстанції позовні вимоги задоволено.

В скарзі апелянт посилається на порушення норм матеріального та про цесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення в частині визнання права власності й постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду, в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга підлягає задоволенню а рішення в оскаржуваній частині скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Задовольняючи вимоги суд зазначав наступне. 29 листопада 2008 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір оренди домоволодінь по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Відповідно до умов договору сторони обумовили свої права та обов'язки, відповідач зобов'язалася використовувати приміщення за призначенням, своєчасно вносити орендну плату, яка складалала 1000 грн. на місяць, підтримувати майно в належному стані. Договір між сторонами був укладений на сторок до 29 травня 2009 року. Умови договору- своєчасну сплату орендної плати, відповідач ОСОБА_4 перестала виконувати в зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 2000 грн. Як пояснювала в письмових запереченнях відповідач, умови договору щодо сплати орендної плати вона перестала виконувати оскільки за позивачем не зареєстровано право власності на нерухомість.

З довідки КП «ДМБТГ» від 15 листопада 2006 року вбачається, що право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 не зареєстровано (а.с. 12). Згідно довідки голови квартального комітету ОСОБА_3 проживає по АДРЕСА_1, а відповідач ОСОБА_4 станом на 27 травня 2009 року по АДРЕСА_2 (а.с.3-7).

Відповідно до обстеження та оцінки технічного стану домоволодінь по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, проведеного Дніпропетровським НДІСЕ, несучі та огороджуючи конструкції домоволодінь знаходяться в нормальному та задовільному стані, інженерні системи функціонують нормально. В зв'язку з чим, можлива експлуатація та використання приміщень даних домоволодінь без додаткових актів введення в експлуатацію.

Стосовно договору оренди суд керувався ст.ст.610, 762 ЦК України та посилався на порушення відповідачем зобов'язання за неналежним виконанням укладеного договору.

Щодо визнання права власності, суд посилався на ст. 3 Закону України „Про основи містобудування" якою передбачено, що будинки і споруди відносяться до об'єктів містобудування, ст.5 цього Закону зобов'язує суб'єктів містобудування при здійсненні містобудівної діяльності забезпечувати розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку проектів та посилався на ч. 5 ст.319 , ст.331, ч.5 ст.376 ЦК України, які регулюють правовий режим новоствореного та самовільно побудованогомайна та вказував, що будівельні норми при переобладнанні приміщення не були порушені, не має претензій з боку Діпропетровської міської ради та третіх осіб, тому визнав за позивачем права власності на домоволодіння без додаткових актів введення в експлуатацію.

Проте погодитися з висновком судового рішення неможливо, враховуючи наступне.

За ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з підп. 6 п. б ч. 1 ст. 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення спорів з питань містобудування належить до повноважень виконавчих органів.

Відповідно до пункту 3 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 8 квітня 2011 року № 439/2011 основними завданнями Державної архітектурно-будівельної інспекції України є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства, у тому числі здійснення в межах своїх повноважень державного контролю за дотриманням законодавства, стандартів, нормативів, норм, порядків і правил із зазначених питань.

Відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються, зокрема і законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Стаття 331 ЦК України визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва.

Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме статтею 376 ЦК України

За ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом не передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Будівництво об'єктів нерухомості є взаємопов'язаною діяльністю різних суб'єктів права, які поєднані єдиною метою, спрямованою на безпосереднє забезпечення та створення об'єкта будівництва, яка включає різні аспекти і етапи будівництва. Поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва (частина третя статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», стаття 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»).

Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 ЦК України

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об'єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Однак як слідує із матеріалів справи підстав набуття позивачем права користування земельною ділянкою суд не перевіряв.

Таким чином при визнанні права власності на будинок суд одночасно застосував взаємовиключні правові підстави передбачені ст. ст 331 та 376 ЦК України.

В скарзі апелянт зазначає, що її батько ОСОБА_5 21 березня 1989 року за договором купівлі - продажу набув право власності на 27/100 частин жилого будинку по АДРЕСА_1, в 2006 році її батько помер ( а.с.49-51). При оформленні спадкового майна їй стало відомо, що право власності батька скасовано. В будинку їх сім'я проживає вес час про що знав ОСОБА_3 та мав довести до суду вказані відомості.

Частина 4 статті 10 ЦПК України зобов'язує суд сприяти: всебічному і повному з'ясуванню щодо обставин спору; роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про вчинення або не вчинення процесуальних дій, здійсненню їх прав у випадках, що встановлені цим Кодексом.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційна інстанція скасовує рішення якщо судом неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

Суд допустив такі порушення. В протиріччя вимог вказаних норм Закону судом не встановлено: фактичних обставин по справі, відповідно до вимог ст.ст.11, 33 ЦПК України, не уточнено позицію позивача щодо залучення до участі в справі стороною Дніпропетровської міськради та Державної архітектурно- будівельної інспекціїї щодо їх компетенції.

При розгляді справи суд застосував взаємовиключні правові норми щодо визнання права власності на спірний будинок. З урахуванням викладеного та обставин зазначених в скарзі про наявність співвласників на спірний будинок та необхідності залучення їх до розгляду спору, судове рішення, як передчасне, в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з відмовою в позовних вимогах .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2009 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Дніпропетровської міської ради про стягнення суми заборгованості за договором оренди та визнання права власності на домоволодіння скасувати в частині права власності на будинок по АДРЕСА_1, в позовних вимогах відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О

С у д д і: Болтунова Л.М.

Козлов С.П.