Справа № 204/3785/15-ц
Провадження № 2/204/1771/15 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2015 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила визнати недійсним з моменту укладання договір про відступлення права вимоги від 15.07.2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що 16 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого, позивачка в порядку та умовах визначених договором отримала від ОСОБА_3 позику. Зазначеним договором п.7.3. визначено, що умови договору можуть буди змінені за взаємною згодою сторін із відповідним укладанням про це документа. 15 липня 2014 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір про відступлення права вимоги, відповідно до п.1.1 якого він передав ОСОБА_4, а останній прийняв право вимоги, що належить ОСОБА_3, і стає кредитором за договором позики від 16.12.2013 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Позивачка вважає, що договір про відступлення права вимоги від 15.07.2014 року є таким, що порушує її права та не відповідає вимогам ст. 512 Цивільного кодексу України і який спрямований на протиправне заволодіння майном позивачки. Договір про відступлення права вимоги від 15.07.2014 року укладений поза волею позивачки з порушення умов первинного договору позики від 16.12.2013 року та ст. 512 Цивільного кодексу України, в наслідок чого, договір про відступлення права вимоги від 15.07.2014 року підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Представник позивачки ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивачки та просив задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилався на обставини, які викладені в позовній заяві та зазначив, що не заперечує проти проведення заочного розгляду справи.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, причину своєї неявки суду не повідомили. Раніше представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надав суду письмові заперечення, в яких просив відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог та вказав, що ані договором позики, ані законом заборони на відступлення права вимоги за договором позики від 16 грудня 2013 року не передбачено. Тому, позовні вимоги є безпідставними. Більше того, в даний час в провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа № 205/1713/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, право вимоги якого ОСОБА_4 набув на підставі оспорюваного договору про відступлення права вимоги. Тому, сама сутність позовних вимог ОСОБА_2 зводиться до затягування судового процесу в іншій справі і є зловживанням правом на звернення до суду.

Зі згоди представника позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Вислухавши представника позивачки, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають по наступним підставам.

У судовому засіданні було встановлено, що 16 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений Договір позики (без номеру), відповідно до умов якого, остання в порядку та умовах визначених договором отримала від ОСОБА_3 позику у розмірі 110000,00 грн. (а.с.4-5).

При цьому, 15 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений Договір про відступлення права вимоги за договором позики від 16.12.2013 року, за яким первісний кредитор (ОСОБА_3) передав новому кредиторові (ОСОБА_4), а новий кредитор прийняв вимоги, що належать первісному кредиторові, і став кредитором за Договором позики (без номера) від 16.12.2013 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.6-7).

Вищевказані обставини не оспорювалися та визнавалися сторонами (представником позивачки в судовому засіданні, а представником відповідача в його письмових запереченнях) та не заперечувалися, а тому дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Позивачка вважає вищевказаний Договір про відступлення права вимоги за договором позики від 16.12.2013 року, який був укладений 15 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, таким, що порушує її права та не відповідає вимогам чинного законодавства, укладений поза її волею, з порушення умов первинного договору позики від 16.12.2013 року, в наслідок чого, договір про відступлення права вимоги від 15.07.2014 року підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Разом з тим, суд вважає вимоги позивачки необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно же ч. 3 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Але Законом чи укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Договором позики (без номера) від 16.12.2013 року не встановлено, що кредитор (стягувач) у зобов'язаннях, що між ними виникли, не може бути замінений іншою особою.

Посилання позивачки на п.7.3. Договору позики (без номера) від 16.12.2013 року є необґрунтованим та незрозумілим, оскільки у вказаному пункті договору встановлено, що умови вказаного договору (позики) можуть буди змінені за взаємною згодою сторін із відповідним укладанням про це документа. Проте, у вказаному пункті йдеться про умови саме Договору позики (без номера) від 16.12.2013 року, а укладеним 15 липня 2014 року між відповідачами Договором про відступлення права вимоги за договором позики від 16.12.2013 року не змінюються умови Договору позики (без номера) від 16.12.2013 року, а лише змінений кредитор.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Договір про відступлення права вимоги за договором позики від 16.12.2013 року, який був укладений 15 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, вчинений у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання (Договір позики (без номера) від 16.12.2013 року).

Також, згідно з ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Так, ОСОБА_4 16 липня 2015 року направив позивачці вимогу про повернення суми боргу за договором позики разом з Договором про відступлення права вимоги за договором позики від 16.12.2013 року, який був укладений 15 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується квитанціями про оплату поштових послуг та листами опису, копії яких надані суду.

За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 203, 215, 512, 513, 516 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про третейські суди», ст. ст. 10, 11, 57-61, 169, 209, 212-215, 224-227 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Самсонова