Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства культури України про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою Міністерства культури України на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Міністерства культури України про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовував вимоги тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08 травня 2012 року його поновлено на посаді директора Національного музею народної архітектури та побуту України. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16 листопада 2012 року в частині поновлення на роботі рішення суду залишено без змін.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 08 травня 2014 року, на його користь із відповідача стягнуто середній заробіток за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі із 10 травня 2012 року по 30 вересня 2013 року у розмірі 152 569, 17 грн.

Разом з тим, середній заробіток за період із 10 травня 2012 року по 30 вересня 2013 року не відкориговано на коефіцієнт підвищення посадового окладу. Факт підвищення посадового окладу керівника музею підтверджується листом Міністерства культури України № 2207/10/13-13 від 25 липня 2013 року. Згідно цього листа посадовий оклад керівника музею підвищувався із 20 січня 2012 року по 01 січня 2013 року сім разів.

Рішення про поновлення на роботі залишається невиконаним.

Крім того, відмова відповідача поновити його на роботі завдає йому моральну шкоду, так як він бездоганно пропрацював у відповідача близько трьох років, за роботу неодноразово заохочувався. Невиконання рішення про поновлення на роботі завдає шкоди його діловій репутації, здоров'ю, вносить істотні вимушені зміни у його життєві і виробничі стосунки, знижує престиж.

З урахуванням додаткових пояснень та уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просив стягнути з Міністерства культури України частину середнього заробітку у вигляді коефіцієнту підвищення заробітної плати за час затримки виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2012 року про поновлення його на роботі за період з 10 травня 2012 року по 30 вересня 2013 року у розмірі 11 746 грн; середній заробіток з урахуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати за час затримки виконання рішення за період з 01 жовтня 2013 року по 22 січня 2015 року у розмірі 156 636, 27 грн; на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн та судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 квітня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства культури України на користь ОСОБА_3 частину середнього заробітку у вигляді коефіцієнту підвищення заробітної плати за час затримки виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 0 8 травня 2012 року про поновлення його на роботі за період з 10 травня 2012 року по 30 вересня 2013 року у розмірі 11 746 грн; середній заробіток з врахуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати за час затримки виконання рішення за період з 01 жовтня 2013 року по 02 жовтня 2014 року у розмірі 121 189, 53 грн; моральну шкоду в сумі 5000 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі Міністерство культури України, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08 травня 2012 року ОСОБА_3 поновлено на посаді директора Національного музею народної архітектури та побуту України. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16 листопада 2012 року в частині поновлення на роботі рішення суду залишено без змін.

Наказ про поновлення позивача на посаді видано 02 жовтня 2014 року.

Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України (тут і далі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (ч. 5 ст. 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, та незалежно від тривалості здійснення виконавчих дій.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч. 2 ст. 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

За змістом норм ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-435цс15 від 01 липня 2015 року).

Встановивши у справі, яка переглядається, той факт, що після ухвалення судом 08 травня 2012 року рішення про поновлення ОСОБА_3 на роботі, відповідач видав наказ про його поновлення на роботі лише 02 жовтня 2014 року, суди дійшли обґрунтованого висновку про затримку з вини відповідача виконання судового рішення у розумінні ст. 236 КЗпП України, яка зумовлює відповідальність, передбачену цією нормою, а тому доводи касаційної скарги в цій частині відхиляються.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 08 травня 2014 року, на користь ОСОБА_3 із відповідача стягнуто середній заробіток за період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі із 10 травня 2012 року по 30 вересня 2013 року у розмірі 152 569, 17 грн.

Згідно листа Міністерства культури України № 2207/10/13-13 від 25 липня 2013 року та довідок про доходи директора Національного музею народної архітектури та побуту України, посадовий оклад генерального директора музею підвищувався декілька разів: із 30 січня 2012 року по 31 березня 2012 року становив 2 814 грн; із 01 квітня 2012 року по 30 червня 2012 року - 2 890 грн; із 01 липня 2012 року по 31 серпня 2012 року - 2 919 грн; із 01 вересня 2012 року по 30 вересня 2012 року - 2 937 грн; із 01 жовтня 2012 року по 30 листопада 2012 року - 2 996 грн; із 01 грудня 2012 року по 31 грудня 2012 року.

За змістом п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Таким чином, при обчисленні середньої заробітної плати за час затримки виконання рішення суду заробітна плата позивача підлягала коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Сума середнього заробітку за період із 10 травня 2012 року по 30 вересня 2013 року стягнута без коригування на коефіцієнт підвищення посадового окладу, що враховано судами при стягненні різниці між стягнутою сумою та середнім заробітком із врахуванням коефіцієнта підвищення посадового окладу за період із 10 травня 2012 року по 30 вересня 2013 року. За період затримки виконання рішення про поновлення позивача на роботі із 01 жовтня 2013 року по 02 жовтня 2014 року стягнення проведено відповідно до п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Правильність розрахунків відповідачем не оспорюється, а тому в цій частині судові рішення залишаються без змін.

Щодо доводів касаційної скарги про недоведеність підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди, необхідно зазначити таке.

Стаття 237№ КЗпП України <nau://ukr/322-08|st237-1> передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із 237№ КЗпП України <nau://ukr/322-08|st237-1> є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» <nau://ukr95> (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237№ КЗпП України <nau://ukr/322-08|st237-1> за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. <nau://ukr/1618-15|st3>, <nau://ukr/1618-15|st4>, 11 <nau://ukr/1618-15|st11>, 31 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st31>).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, затримки виконання рішення про поновлення на роботі, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237№ КЗпП України <nau://ukr/322-08|st237-1> здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-23цс12 від 25 квітня 2012 року).

У справі, яка переглядається, суди дійшли висновку про те, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 5 000 грн, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало у тривалій затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суди врахували характер порушення прав позивача, тяжкість і істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав.

Таким чином, відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень і в цій частині.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Міністерства культури України відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко