Справа № 199/7419/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

21 жовтня 2015 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

при секретарі Лавріщевій Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування власністю шляхом виселення та зобовязання не чинити перешкоди, за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4, треті особи Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпропетровську рада, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Дніпропетровській області та Приватний нотаріус Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування власністю шляхом виселення та зобовязання не чинити перешкоди. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилалася на те, що їй на підставі договору дарування від 13.11.2010 року, посвідченого Приватним нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5, належить квартира АДРЕСА_1. В даній квартирі по теперішній час проживають відповідачі, які ніколи не були членами родини позивача, не вели спільне господарство та не приймали участі у її придбанні.

В квартиру по вул. Передовій, 673/5 відповідачі заселилися у 2007 році зі згоди колишнього власника брата позивачки ОСОБА_4, за умови проживання до 2010 року, тобто до моменту укладання договору дарування.

Незважаючи на це, до теперішнього часу відповідачі не виселилися з квартири та чинять позивачці перешкоди у користуванні власністю, у зв'язку з чим позивачка просила суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю - квартирою №5 будинку №673 по вулиці Передовій у м.Дніпропетровську шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вказаної квартири, та зобов'язати їх не чинити перешкоди позивачці у вільному користуванні та розпорядженні даним житловим приміщення, а також стягнути на її користь судові витрати.

ОСОБА_2, діючи також в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду із зустрічним так із окремим позовом, який розглядався в іншому провадженні, до ОСОБА_1 та ОСОБА_4, треті особи Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпропетровську рада, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Дніпропетровській області та Приватний нотаріус Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним.

Ухвалою суду від 02.04.2015 року (а.с.109), вказані позови об'єднані в одне провадження.

В уточненій позовній заяві, викладеній в останній редакції, з самостійними позовними вимогами разом з ОСОБА_2 звернулася також її донька ОСОБА_3, оскільки на час розгляду справи вона досягла повноліття.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилалися на те, що 13.11.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування квартири №5 у житловому будинку №673 по вулиці Передовій у м.Дніпропетровську, який був нотаріально посвідчений нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_6.

За умовами вказаного договору дарувальник свідчить, що особи, які проживають і зареєстровані в квартирі на момент укладення цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з квартири в строки, встановлені цим договором; сторони договору стверджують, що права малолітніх, непрацездатних та інших осіб при укладенні цього договору не порушені. Дані обставини не відповідають дійсності, оскільки договір дарування на момент укладення порушує права та інтереси ОСОБА_2 та неповнолітньої на той час ОСОБА_3. З 1994 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 об'єднались для спільної діяльності, покращення матеріального становища та ведення спільного господарства, у зв'язку з чим почали проживати однією сім'єю, вести спільне господарство, побут, бюджет та розподіляли між собою обов'язки в сім'ї. Вони спільно піклувались про побудову спільних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. За час спільного проживання та діяльності у них народилась донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З 1994 року по 1998 рік ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали у квартирі матері позивачки за адресою: АДРЕСА_2, де ОСОБА_4 також був зареєстрований з 07.10.1997 року по 04.06.1998 року.

Після народження доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вирішили за спільно зароблені кошти придбати житло для спільного проживання їх сім'ї. Незважаючи на спільну діяльність, коштів на придбання житла не вистачало, у зв'язку із чим ОСОБА_2 позичила 29.05.1998 року у ОСОБА_7 2 000 дол. США для купівлі квартири, що в еквіваленті становило 4100 грн., які особисто повернула тільки у 2011 році.

02.06.1998 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 придбали на сумісні кошти квартиру АДРЕСА_3, яка є їх спільною сумісною власністю.

За домовленістю між сторонами спірна квартира була оформлена на ОСОБА_4, який і займався її реєстрацією.

Позивачка посилалася на те, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 26.12.2013 року майно набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між: собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету).

Враховуючи, що витрати на придбання квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були понесені порівну по 2 000 дол. США, тому кожному з них належить по 1/2 частині спірної квартири.

Таким чином, при посвідченні 13.11.2010 року договору дарування від між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 нотаріусом було порушено п.434 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" (у редакції на момент вчинення Договору дарування), яка зазначає, що правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, які подаються для нотаріального посвідчення, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, якщо правовстановлюючий документ оформлений на одного із співвласників, нотаріус вимагає письмову згоду інших співвласників. Згода на укладення таких правочинів повинна бути посвідчена нотаріально.

Позивачка ОСОБА_3, яка є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_4, в позові зазначила, що вона також постійно проживала та проживає в даній квартирі, відвідувала дошкільну групу навчально-виховного об'єднання №117 з 1999 року по 2003 рік, була зарахована до 1 класу 01.09.2003 року вказаного закладу, де закінчила одинадцять класів, а також знаходилась на обліку у дільничного педіатра з 1998 року за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Передова, 673/5.

Ч.2 cт. 64 ЖК України зазначає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти, тому ОСОБА_3, як дитина власника квартири, має право на користування спірною квартирою, тому договір дарування порушує її право на користування житлом. Окрім цього, ОСОБА_4 та ОСОБА_1, уклавши договір дарування без попередньої згоди органів опіки та піклування, у зв'язку з чим порушили ст.6 ЦК України, ч.2 cт.177 СК України та ст.12 Закону "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей".

З посиланням на дані обставини позивачі за зустрічним позовом просила суд встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з листопада 1994

року по січень 2010 року та визнати їх членами однієї сім'ї; визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право власності на квартиру №5 за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Передова, буд. №673, по 1/2 частині кожному; договір дарування квартири від 13 листопада 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 визнати

недійсним із застосуванням правових наслідків недійсного правочину; виключити з Державного реєстру прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про ОСОБА_1, як власника квартири АДРЕСА_4; виключити з Державного реєстру правочинів запис №4207435 про договір дарування від 13.11.2010 року.

Позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, додатково зазначивши, що вона неодноразово зверталася до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з приводу звільнення займаного ними житлового приміщення, однак вони відмовилися виселитися. У зв'язку з тим, що вона, як власник квартири, не надавала згоду на їх вселення в спірну квартиру, відповідачі не є членами її сім'ї та будь-яких договорів з ними не укладалося, тому просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю та виселити їх з квартири. В зустрічних позовних вимогах просила відмовити, оскільки її брат ОСОБА_4 ніколи не проживав однією сім'єю з ОСОБА_2, не мав спільного бюджету та не вів спільного господарства.

Представник ОСОБА_8 позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав, в зустрічному позові просив відмовити та застосувати до позовних вимог строк позовної давності, оскільки про укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_2 було відомо з часу його укладання, про що вона особисто зазначила в позовній заяві.

Позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зустрічний позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити та надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. У позовних вимогах ОСОБА_1 просили відмовити, оскільки договір дарування є недійсним та порушує їх права.

Їх представники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просили зустрічний позов задовольнити, ОСОБА_1 у позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 проти зустрічного позову заперечував та зазначив, що він придбав квартиру АДРЕСА_5 за свої особисті кошти, отримані від продажу спадкового майна, оскільки після розлучення з колишньою дружиною не мав свого особистого житла.

ОСОБА_2 раніше ніколи не претендувала на дане житлове приміщення, оскільки будь-яких домовленостей про створення спільної сумісної власності між ними не було, грошей на придбання квартири вона ніяких не надавала. Про отримання нею в борг від ОСОБА_7 2 000 доларів США йому раніше не було відомо, своєї згоди на отримання вказаних грошей він не надавав та їх від ОСОБА_2 не отримував. Також вказав, що однією сім'єю з ОСОБА_2 він не проживав, дійсно вони підтримували стосунки, але це була не сім'я, він постійно перебував у відрядженнях, додому приїздив рідко, тому дозволив проживати їм у спірній квартирі.

Його представник ОСОБА_11 в зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просила відмовити.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпропетровську ради просив вирішити спарву на підсаві наявних у спар вів доказів, оскільки на теперішній час ОСОБА_3 є повнолітньою.

Представник третьої особи - Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив.

Третя особа Приватний нотаріус Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5 просив розглянути справу у його відсутності, про що надав письмову заяву.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 задовольнити частково, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в зустрічному позові відмовити з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 02.06.1998 року належала квартира АДРЕСА_5 (а.с.74).

Починаючи з 1996 року ОСОБА_4 проживав разом з ОСОБА_2 та у них народилася донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після придбання вказаної квартири ОСОБА_4 заселився в дане житлове приміщення разом з ОСОБА_2 та їх спільною малолітньою дитиною, які у спірній квартирі ніколи зареєстрованими не були, однак проживають по теперішній час.

У 2010 році ОСОБА_4 переїхав на інше місце проживання та 13.11.2010 року уклав з ОСОБА_1 договір дарування квартири АДРЕСА_5, посвідчений Приватним нотаріусом Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5 (а.с.8).

Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Позивачка, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Згідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Оскільки відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім'ї ОСОБА_1, своїми діями порушують законні права позивачки в частині вільного володіння, розпорядження та користування своїм майном, проживають у належній їй квартирі без будь-яких правових підстав та реєстрації, жодних договорів на їх проживання сторони не укладали, тому суд вважає ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні власністю та виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_6, без надання іншого житлового приміщення.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 стосовно придбання квартири АДРЕСА_6 за їх спільні кошти, визнання квартири їх спільною сумісною власністю та визнання за кожним із них права власності по 1/2 частині квартири, то суд вважає в даних вимогах відмовити через їх недоведеність.

Так, в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_4 було зазначено, що спірна квартира була придбана за особисті кошти, отримані ним від продажу спадкової квартири по пр-кту ОСОБА_12 у м.Дніпропетровську, що також підтвердила свідок ОСОБА_13, яка є його колишньою дружиною. Факт продажу ОСОБА_4 спадкового майна та сплату саме цих коштів за квартиру не спростовувала також і сама позивачка ОСОБА_2, однак наполягала, що другу частину коштів внесла вона. Надана розписка, начебто про позичання ОСОБА_2 коштів у сумі 2 000 доларів США у ОСОБА_7 для придбання квартири, та які вона особисто повернула тільки у 2011 році, не доводять її домовленості з ОСОБА_4 про створення спільної сумісної власності, оскільки належних та допустимих доказів, які б підтверджували згоду ОСОБА_4 на отримання грошей у борг саме для купівлі квартири, або на отримання ним цих коштів від ОСОБА_2 для укладання договору купівлі-продажу та передачі їх продавцеві, суду не надано.

У судовому засіданні не знайшов свого підтвердження і факт домовленості між сторонами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на створення спільного майна, оскільки починаючи з 1998 року ОСОБА_2 не вчинила жодних правових дій, як власник квартири, направлених на реалізацію свого права, не зареєструвалася в даній квартирі, не зареєструвала за даною адресою свою на той час малолітню дитину, не ставила перед ОСОБА_4 питання щодо визнання за нею права власності на частину квартири, незважаючи на те, що відповідач в спірній квартирі не проживає з 2010 року.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ніколи не укладався.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім'ї наймача відносяться дружина наймача, їх діти та батьки. Членами сім'ї наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають спільно з наймачем та ведуть спільне господарство.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час придбання майна, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Зібраними у справі доказами не знайшла свого підтвердження та обставина, що нерухоме майно - квартира АДРЕСА_6, придбана внаслідок спільної праці членів сімї: ОСОБА_4 та ОСОБА_2. Пояснення свідків стосовно їх спільного проживання та народження спільної дитини не є доказом придбання майна внаслідок їх спільної праці.

Окрім цього, як з позовної заяви, так і з пояснень позивачки ОСОБА_2 вбачається, що про укладання договору купівлі-продажу спірної квартири лише покупцем ОСОБА_4 їй було відомо на час придбання квартири, вимог про поновлення строку позовної давності на звернення з даним позовом до суду вона не ставила, поважних причин пропущення вказаного строку не зазначила.

Що стосується позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та дружини в період з 1994 року, то дані вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з їх безпідставністю, оскільки вимогами чинного на той час КпШС України та ст.273 ЦПК України не передбачено встановлення даного факту у судовому порядку.

Заселення та проживання ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_3 в спірній квартир не свідчить про те, що дана квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, при посвідченні 13.11.2010 року договору дарування від між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 нотаріусом жодним чином не було порушено п.434 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" (у редакції на момент вчинення Договору дарування), яка зазначає, що правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, які подаються для нотаріального посвідчення, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами.

Показання свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_7 не підтверджують будь-яких обставин, за яких була придбана спірна квартира та не підтверджують факту її придбання за спільні кошти та для спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Посилання позивачів на недійсність договору дарування у зв'язку з відсутністю на відчуження даної квартири згоди органу опіки та піклування, також є безпідставними, оскільки малолітня на той час дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, не була співвласником спірної квартири та не була зареєстрована в ній, у зв'язку з чим згода органу опіки та піклування для укладання договору дарування не потребувалась.

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Аналогічні вимоги зазначені і в правовій позиції, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-211цс14, де вказано, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, частини першої статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає відмовити в зустрічних позовних вимогах про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з листопада 1994 року по січень 2010 року та визнання їх членами однієї сім'і; визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 права власності на квартиру №5 за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Передова, буд. №673, по 1/2 частині кожному; визнання недійсним із застосуванням правових наслідків недійсного правочину договору дарування квартири від 13 листопада 2010 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

Позовні вимоги про виключення з Державного реєстру прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно відомості про ОСОБА_1, як власника квартири АДРЕСА_4 та виключення з Державного реєстру правочинів запис №4207435 про договір дарування від 13.11.2010 року, також задоволенню не підлягають через їх необґрунтованість та безпідставність.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 121 гривню 80 копійок судових витрат та по 1500,00 гривень витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 210-212 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 319, 368, 391 ЦК України, ст.64 ЖК України, ст.17 Закону України «Про власність», суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування власністю шляхом виселення та зобовязання не чинити перешкоди, - задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користування власністю шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_6, без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині позову, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 121 гривню 80 копійок судових витрат та 1500,00 гривень витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 121 гривню 80 копійок судових витрат та 1500,00 гривень витрат на правову допомогу.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_1 та ОСОБА_4, треті особи Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпропетровську рада, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у Дніпропетровській області та Приватний нотаріус Дзержинського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя