Справа № 443/562/14 Головуючий у 1 інстанції: Сидорак Б.Г.
Провадження № 22-ц/783/1166/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді: Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Симець В.І.

з участю правонаступника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 правонаступником якої є ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Молодинченської сільської ради Жидачівського району Львівської області, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Виконавчого комітету Молодинчецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, ОСОБА_5 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. З посиланням на ст.ст. 15, 16, 21, 328 ЦК України просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Молодинчецької сільської ради Жидачівського району Львівської області «Про переоформлення права власності на житловий будинок» від 15.08.2006 року №19 з мотивів порушення таким рішенням її прав законного власника будинку. Стягнути з відповідачів судові витрати.

Оскаржуваним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_2 У справі судом апеляційної інстанції по причині смерті позивача 19.01.2015 року залучено її правонаступника ОСОБА_3, котра підтримала апеляційну скаргу та вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, прийнятим на неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задоволити повністю. Мотивує тим, що суд не надав жодної правової оцінки обставинам справи та не врахував, що оспорюваним рішенням позивача позбавлено права власності на будинок і переоформлено такий на відповідача за відсутності правових підстав. При цьому представник відповідача не надав суду для огляду заяви-відмови, на які є посилання у рішенні виконавчого комітету мотивуючи тим, що такі знищені при тому не довели суду факту знищення та сплив терміну зберігання згідно п.9 Інструкції з діловодства, затвердженої Постановою КМУ від 14.04.1997 року №348. Таким чином, суд без огляду належних доказів зробив припущення про написання апелянтом та її чоловіком заяв-відмов, що є порушенням ч.4 ст. 60 ЦПК України.

Суд не врахував обставини, що 26.03.1990 року оформлено право власності на житловий будинок як колгоспний двір, головою якого була ОСОБА_8- матір апелянта, тобто бабця відповідача ОСОБА_5 при цьому, що в матеріалах інвентаризаційної справи є довідка про те, що дані про відповідача ОСОБА_5 згідно по господарської книги відсутні.

Вважає невірним висновок суду про те, що ОСОБА_5 до 15.04.1991 року не втратив права на частку у майні колгоспного двору і відповідно мав право на частку нарівні з апелянтом. Членами колгоспного двору були ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яка була головою колгоспного двору і станом на момент набрання чинності Закону України «Про власність» /15.04.1991 року/ залишалась головою колгоспного двору, а апелянт та її чоловік членами цього двору.

Судом не враховано, що ОСОБА_5, в члени колгоспного двору не приймався, в колгоспі не працював.

Сам факт реєстрації ОСОБА_5 у житловому будинку не дає йому підстав для набуття права власності на будинок з мотивів зазначених судом у рішенні. Особа не брала участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Таким чином, станом на 15.04.1991 року ОСОБА_5 не мав права на майно, яке належало колгоспному двору і виконавчий комітет селищної ради не мав правових підстав для вирішення питання про переоформлення права власності на будинок на ім»я відповідача ОСОБА_5

Також суд не звернув увагу на ту обставину, що при прийнятті рішення відповідач посилався на Тимчасове положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮУ №7/5 від 07.02.2002 року, а в мотивувальній частині рішення вказано про переоформлення права власності на будинок на ім»я відповідача «у зв'язку із скасуванням колгоспного двору».

При розгляді справи в апеляційній інстанції ОСОБА_3, як правонаступник позивача та апелянта доводи такої підтримала. Її представник ОСОБА_4 висловив аналогічну позицію.

Інші учасники в судове засідання не з»явились, належно повідомлені про розгляд справи, про що до справи долучені відповідні розписки, причини своєї неявки суду не повідомили, а тому з врахуванням вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає продовжувати розгляд справи у їх відсутності .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, письмове заперечення на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірне будинковолодіння розташоване за адресою: Львівська область Жидачівський район АДРЕСА_1, відносилося до суспільної групи "колгоспний двір" і останніми членами такого згідно погосподарських книг були ОСОБА_8., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, її дочка - позивач ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_7, а також відповідач ОСОБА_5

Оспорюваним рішенням виконавчого комітету Молодинчецької сільської ради Жидачівського району Львівської області №19 від 15.08.2006 року вирішено переоформити за відповідачем право власності на вищевказаний житловий будинок в цілому із дорученням Стрийському БТІ провести реєстрацію права власності на будинок за відповідачем.

Незважаючи на те, що за даними матеріалів справи, реєстрація права власності на зазначений будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 проведена на підставі іншого рішення, а саме за № 12 від 18.05.2006 року, яке за змістом є аналогічним оспорюваному рішенню, про що до справи долучено копії обох таких рішень, копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно та є посилання про ці обставини у довідці про реєстрацію такого свідоцтва в реєстрі прав власності на нерухоме майно, колегія суддів вважає, що оскільки і на підставі цього рішення відповідач може вчинити дії, які порушували права позивача, як власника будинку, з приводу чого мало місце звернення до суду про оспорювання рішення виконавчого комітету від 15.08.2006 року № 19, то таке рішення впливає на права позивача як власника будинку, тому остання вправі була звернутись до суду про визнання такого рішення недійсним і скористатись як одним із способів захисту порушеного права власника майна / а.с .7, 126, 127, 128 /. Зважаючи на відсутність доказів обізнаності позивача про існування оспорюваного рішення та з врахуванням вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної даності та відмову у позові немає.

Крім того, у відповідності до п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України, який виключено Законом України від 20 грудня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» і за яким позовна давність не поширювалась на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, п.3 ч.5 Прикінцевих та перехідних положень - протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду із такими вимогами, що додатково не давало підстав враховувати заяву відповідача про застосування строку позовної давності та відмову у позові.

Щодо висновків суду першої інстанції про відмову у позові за безпідставністю, то з такими колегія суддів також не може погодитись з огляду на наступні обставини.

Відмовляючи у позові, суд виходив з того, що підставою для прийняття оспорюваного рішення були заява відповідача ОСОБА_5 та заяви про відмову від своїх часток у майні колгоспного двору в користь сина-відповідача, позивачки ОСОБА_2 та її покійного чоловіка ОСОБА_7, як членів колгоспного двору.

Посилаючись на такі заяви, суд не переконався у їх дійсному змісті, оскільки такі заяви судом не досліджувались , а позивачем складання таких заяв, зокрема від її імені, категорично заперечувалось.

При вирішенні даного спору суд керувався нормами законодавства, що регулювали власність колгоспного двору та врахував роз"яснення у п.6 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, що положення статей 17,18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство.

Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Однак поза увагою суду залишись наступні обставини.

В рішенні № 19 від 15.08.2006 року виконавчого комітету селищної ради, яке оспорювалось позивачем зазначено, що таке винесено з врахуванням, у тому числі, вимог ст. 30 п. 10 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні».

За змістом ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в чинній на момент винесення оспорюваного рішення редакції, такою врегульовані повноваження виконавчого комітету в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв»язку.

Згідно частини першої цієї статті - до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать:

а/ владні /самоврядні/ повноваження, за змістом п. 10 - затвердження маршрутів і графіків руху місцевого пасажирського транспорту незалежно від форм власності, узгодження цих питань стосовно транзитного пасажирського транспорту у випадках, передбачених законодавством.

Згідно п. 10 підпункту б/ частини першої цієї статті -, яким визначено обсяг делегованих повноважень, то таким врегульовано, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать повноваження - щодо обліку та реєстрації відповідно до закону об»єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Колегія суддів вважає, що положення зазначеного закону, на які є посилання в оскаржуваному позивачем рішенні не врегульовували повноваження виконавчого комітету селищної ради на вирішення питань переоформлення права власності на житловий будинок.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що і Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене Наказом Мінюсту № 7/5 від 07.02. 2002 року, яким керувався виконавчий комітет Молодинчецької селищної ради при винесенні рішення № 19 від 15.08.2006 року «Про переоформлення права власності на житловий будинок» - також не врегульовує цього питання.

За змістом чинного на цей час Положення - таким визначався порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні і таке спрямоване на забезпечення визнання та захисту цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, активізації інвестиційної діяльності.

Крім того, висновки суду про те, що відповідач ОСОБА_5 до 15 квітня 1991 року не втратив права на частку у майні колгоспного двору і відповідно мав право на частку нарівні з позивачем матір»ю ОСОБА_2 та покійним батьком ОСОБА_7 та бабусею ОСОБА_8. яка заповіла йому земельний пай - не підтверджують законність оспорюваного позивачем рішення органу місцевого самоврядування і позиція суду в цій частині також не узгоджується із висновками про законність оспорюваного рішення і колегія суддів знаходить таку суперечливою.

За таких же обставин безпідставною вважає позицію суду про те, що відповідачем оформлено право власності по-перше саме на підставі спірного рішення у 2006 році, однак під час дії ЦК України, і з посиланням на статтю 328 ЦК, яка передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Позиція суду про те, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, не узгоджується з предметом спору, оскільки позивач відповідної вимоги не заявляла.

Зазначаючи у рішенні, що законодавством не заборонена відмова особи від реалізації свого права власності, зокрема від права на частку у майні колгоспного двору і що позивач таких норм права не навела, а тому такі її доводи є необґрунтованими, - суд першої інстанції не послався на належні докази та не дослідив таких доказів наявності відмови позивача від таких прав, про що вказано вище.

Суд вважав, що написання позивачем ОСОБА_2 та її покійним чоловіком ОСОБА_7 заяв-відмов не тільки не заборонено законодавством, але й відповідає нормам Цивільного кодексу України, не зазначивши таких норм тазагальних засад законодавства.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303,304, п.2 ч.1 ст. 307, п.1,3,4 ч.1 ст. 309, 313, ч.2 ст. 314, ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 правонаступником якої є ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 25 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 правонаступником якої є ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Молодинчецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, ОСОБА_5 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Молодинчецької сільської ради Жидачівського району Львівської області № 19 від 15.08.2006 року «Про переоформлення права власності на житловий будинок» .

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя

Судді