АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Пікуль А.А.,Усика Г.І.

при секретарі: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07.07.2015 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А

У червні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила вселити її у квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати відповідача не чинити їй перешкод в процесі вселення та в подальшому проживанні у квартирі, встановити порядок користування (черговість) спірною квартирою з наданням їй можливості одноособового проживати у вказаному помешканні протягом 3,2 років, та стягнути з відповідача судовий збір та втрати за надання правової допомоги адвокату в сумі 5000, 00 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником ј частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1, яка також на праві сумісної власності належить відповідачу. Проте у помешканні постійно проживають квартиранти і вона не може туди потрапити з причини створення перешкод з боку відповідача. Вона протягом 13 років періодично зверталася до ОСОБА_1 з проханням надати їй можливість користуватися своєю власністю, але відповідач забороняє їй заходити у квартиру. Коли вона намагалася скористатися своїм правом власника частини помешкання відповідач змінив замки та погрожував їй фізичною розправою. З метою захисту свого життя вона декілька разів зверталася до правоохоронних органів, але допомоги не отримала.

Відповідач одноосібно володіє та користується квартирою протягом 13 років та розпоряджається житлом шляхом здачі його в оренду іншим особам, за що отримує кошти в сумі ціни договору оренди, тому був зобов'язаний щомісячно сплатити податки в держбюджет, але умисно ухилявся щодо цього.

Через те, що їй належить 11,5 кв.м. загальної площі квартири, а відповідачу - 35,5 кв.м. та останній одноособово користується квартирою 13 років, тому вона має право одноособово користуватися квартирою строком 3,4 роки.

Справа № 755/11617/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10970/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Відповідачу надсилалася претензія для вирішення спору у позасудовому порядку на яку він відповіді не надав.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.07.2015 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням - задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

В решті заявлених вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гри. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення суду у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не взяв до увагу те, що між позивачем та відповідачем була домовленість про те, що ОСОБА_6 забере собі земельну ділянку, яка належала її покійному чоловікові, та не буде мати жодних претензій на право володіння квартирою. Крім того, апелянт зазначає, що позивач весь цей час жодної участі в утриманні спільного майна не приймала, комунальні послуги не сплачувала. Квартира між власниками не поділена в натурі, а тому вимоги позивача про її вселення є безпідставними, а здійснити поділ вказаної квартири в натурі не вбачається можливим.

Вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвали нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач підтримав апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, а тому, в порядку ч. 2, ст. ЦПК України, її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись на досліджені в судовому засіданні докази, виходив з того, що ОСОБА_2 як співвласник спірної квартири має право користуватися своєю власністю, а тому є підстави для її вселення у спірну квартиру, а також всі підстави для зобов'язання відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні вказаною квартирою.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає нормам матеріального права.

Судом встановлено, що позивач є власником ј частини квартири АДРЕСА_1, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.02.2003, виданого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори у спадковій справі № 602/02, зареєстрованого у реєстрі за № 1н-498 (а.с. 8), та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 18.08.2003 за реєстровим № 239.

Згідно реєстраційного напису Київського міського БТІ від 11.07.2006 за реєстровим № 239, вчиненого на свідоцтві про право на спадщину за законом від 22.06.2006, виданого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори у спадковій справі № 1853/05, зареєстрованого у реєстрі за № 2н-1866, відповідачу на праві власності належить 3/4 частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положенням ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Згідно положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» від 22.12.1995 № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319 ЦК України), то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взято до увагу те, що між позивачем та відповідачем була домовленість відповідно до якої ОСОБА_2 забере собі земельну ділянку, яка належала її покійному чоловікові, та не буде мати жодних претензій на право володіння квартирою АДРЕСА_1, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вказане твердження не знайшло свого підтвердження матеріалами справи, та не є правовою підставою для позбавлення власника можливості вільно користуватися і своїм майном.

Твердження відповідача відносно того, що вимоги позивача про її вселення є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 у порушення вимог ст. 360 ЦК України за весь цей час жодної участі в утриманні спільного майна не приймала, комунальні послуги не сплачувала, а вказана квартира між ними не поділена в натурі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивачу чинилися перешкоди зі сторони відповідача у користуванні квартирою.

Так, факт чинення відповідачем перешкод ОСОБА_2, як власнику у спільній частковій власності, у користуванні квартирою АДРЕСА_1 підтверджується матеріалами справи, а саме зверненням позивача 05.07.2013 із відповідною заявою до Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві, у якій позивач зазначає про те, що її не впускають до спірного житла та відповідач не надає їй ключі від зазначеної квартири (а.с. 13).

Крім того, в судовому засіданні першої інстанції відповідач сам пояснив, що у вказаній квартирі проживає знайомий йому хлопець, а ключів від спірної квартири позивач не має та він їх надати не готовий.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права не ґрунтуються на матеріалах справи та спростовується вищевикладеним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та підстави до скасування якого відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07.07.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: