02 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючий суддя: Качан В.Я.
Судді: Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.
секретар: Архіпова А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги третьої особи Національної академії Служби безпеки України та відповідача ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участі третіх осіб: ОСОБА_3, Національної академії Служби безпеки України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, -
У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий з бір в сумі 243,60 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі третя особа Національна академія Служби безпеки України просить суд скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних.

В обґрунтування своїх вимог Національна академія Служби безпеки України посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Справа 761/15893/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/15209/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Рибак М.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Качан В.Я.
Разом з тим, в своїй апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить суд скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи, тому рішення не відповідає фактичним обставинам справи. Зокрема, неповно з'ясовано обставини відсутності ОСОБА_1 в спірній квартирі понад один рік.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення відповідача ОСОБА_1 та представника третьої особи Національна академія Служби безпеки України - Рябчун Д.С., які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, про що свідчить свідоцтво про право власності на житло від 24.10.2001.

Із довідки Форми 3 від 23.06.2015 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач ОСОБА_2, його дружина ОСОБА_3, їх донька відповідач ОСОБА_1 та їх онука ОСОБА_7

Вирішуючи питання про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 з липня 2014 року в спірній квартирі не проживає, нею не цікавиться, тривалий час ніяких витрат на утримання спірної квартири не несе, квартплату, комунальні послуги та електроенергію не сплачує.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, в своїх позовних вимогах ОСОБА_2 посилався на положення ст. 71 ЖК України.

Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

При цьому, із Свідоцтва про право власності на житло від 24.10.2001 вбачається, що квартира АДРЕСА_1 є спільною частковою власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях, тобто позивач ОСОБА_2 є одним із власників спірної квартири.

Тому, положення ст. 71 ЖК України, якою регулюються відносини в сфері користування жилими приміщеннями в будинках державного та громадського фонду, в той час як правовідносини між сторонами в даному випадку виникли з приводу квартири, що належить позивачу на праві спільної часткової власності, до даних правовідносин між сторонами застосуванню не підлягає.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції посилався на ст. 405 ЦК України, якою передбачено, що член сім'ї власника втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Проте, ОСОБА_2 із даним позовом звернувся до суду у червні 2015, а із договору про надання житлового приміщення в гуртожитку НА СБУ № 638 від 21.07.2014 вбачається, що ОСОБА_1 отримала у строкове користування кімнату АДРЕСА_2 у липні 2014 року. Зазначене свідчить про те, що на момент звернення позивача до суду з відповідним позовом строк відсутності ОСОБА_1 в спірній квартирі понад один рік, передбачений ст. 405 ЦК України, ще не минув.

Крім того, застосовуючи положення зазначеної ст. 405 ЦК України при задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позовні вимоги по ст. 405 ЦК України не заявлялися, тому застосовуючи вказану норму суд вийшов за межі позовних вимог.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009, відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Враховуючи викладене та обставини справи, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, оскільки положенням ст. 71 ЖК України, регулюються відносини в сфері користування жилими приміщеннями в будинках державного та громадського фонду, в той час як правовідносини між сторонами в даному випадку виникли з приводу квартири, що належить позивачу на праві спільної часткової власності, тобто до даних правовідносин між сторонами зазначена норма житлового законодавства застосуванню не підлягає. При цьому, застосувавши положення ст. 405 ЦК України, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Тому, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із підстав, зазначених у позовній заяві.

За таких обставин, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційні скарги третьої особи Національної академії Служби безпеки України та відповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, за участі третіх осіб: ОСОБА_3, Національної академії Служби безпеки України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: