У Х В А Л А

судового засідання

03.12.2015 року Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого - судді Козюренко Р.С.

при секретарі Потюк В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в залі суду скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» з участю ОСОБА_1 та Франківського відділу державної виконавчої служби ЛМУЮ на постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 19.02.2014 року, -

в с т а н о в и в :

скаржник звернувся до суду із скаргою на постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 19.02.2014 року покликаючись на те, що державний виконавець Франківського відділу виконавчої служби Львівського міського управління юстиції виніс постанову про повернення виконавчого документу, однак таку вважає поспішною та неправомірною, а тому просить скасувати.

Представник скаржника та державний виконавець в судове засідання не зявилися. Відповідно до вимог ст.386 КПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників процесу, виходячи з достатності доказів по справі.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що скаргу слід задовольнити.

Судом встановлено, що на виконанні у Франківському відділі державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції знаходився судовий наказ Франківського районного суду м.Львова виданого 21.06.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Львівгаз» заборгованості в сумі 408,41 гривень та 114,70 гривень судового збору.

Статтею 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про виконавчу службу» виконавче провадження це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюють на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Частина друга в п.1 та п.2 передбачає, що державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи, як виконавчі листи, що видаються судами та ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах у випадках встановлених законом.

Згідно змісту ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобовязаний вживати заходи примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Згідно розяснень Пленуму ВСУ (п.15 ППВСУ від 26 грудня 2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження»), при виконанні рішень про стягнення грошових коштів, державний виконавець згідно зі ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Стягнення на нерухоме майно (будинок, квартиру, приміщення, земельну ділянку) звертається за відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна з додержанням правил ст.62 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вбачається зі змісту п. 18 Постанови №6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобовязати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Частиною ч. 1, 2, ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначений виконавчим документом. Водночас відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Таким чином, подана скарга є підставною, а тому підлягає до задоволення.

З наведених міркувань, керуючись ст.ст.10, 60, 209, 212, 385, 387 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження»,суд, -

у х в а л и в :

скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» з участю ОСОБА_1 та Франківського відділу державної виконавчої служби ЛМУЮ на постанову державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 19.02.2014 року задоволити.

Визнати дії державного виконавця Франківського ВДВС ЛМУЮ про винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 19.02.2014 року неправомірним.

Скасувати постанову державного виконавця Франківського ВДВС ЛМУЮ про повернення виконавчого документу стягувачеві ВП №40632459 від 19.02.2014 року.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Р.С. Козюренко