Справа № 459/2687/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2015 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Грабовського В.В.,

з участю: секретаря судових засідань ОСОБА_1 ,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу ОСОБА_4, з участю третьої особи: ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 08.10.2007 року, укладений між нею та Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк»; визнати недійсними договір поруки № 0/1 від 08.10.2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5; визнати недійсним договір іпотеки б/н від 08.10.2007 року, посвідчений ОСОБА_4 приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу, укладений між нею та Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк»; зобовязати приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передане в іпотеку за договором іпотеки б/н від 08.10.2007 року, укладеного між нею та Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк»; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та односторонню реституцію, а саме: зобовязати Акціонерний комерційний інвестиційний банк «УкрСиббанк» повернути ОСОБА_2 сплачені по кредитному договору № 0 від 08.10.2007 року відсотки, штрафні санкції, комісію тощо. Вимоги обґрунтовані тим, що при укладенні оспорюваного кредитного договору банк ввів її в оману, оскільки всупереч ч. 1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів»: їй не було надано документа з детальним розписом загальної вартості кредиту; відповідач не попередив її, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікувалось під час укладення договору; відповідач не надав інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні та наслідки такого подорожчання. Відповідно до п. 1.3.4 договору позичальник згідно з умовами договору в день видачі кредиту сплачує банку комісію у національній валюті за видачу кредиту у розмірі, еквівалентному сумі 20 доларів США, що суперечить п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168. Оспорюваним договором передбачено право банку змінювати відсоткову ставку, а також у договорі не розписано загальної вартості кредиту, у звязку з чим відсутня ціна як істотна умова договору. Договір не містить умов про відповідальність банку та порядку припинення договору. Вважає незаконним п.п. 4.8 оспорюваного договору, згідно з яким позичальник зобовязується не пізніше дати укладення договору застави, за яким у заставу передається майно з метою забезпечення виконання зобовязань позичальника, застрахувати за власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії на строк не менше одного календарного року від настання наступних страхових ризиків: на випадок пошкодження, втрати або знищення майна, оскільки відповідач посягає на свободу волевиявлення при укладенні цивільної угоди. При укладенні кредитного договору сторони виходили з курсу долара США на момент укладення договору і вона не могла передбачити стрімке підвищення курсу долара США. Вважає, що існує істотна зміна становища щодо виконання боргових зобовязань, оскільки сума боргу значно зросла, чим значно погіршився її майновий стан.

У письмовому запереченні на позов представник відповідача, посилаючись на правомірність дій банку у відносинах із позивачем, просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що при укладенні договору позичальникові були відомі всі істотні умови договору, розмір відсоткової ставки по оспорюваному договору взагалі не змінювався. Позивач пропустила строк, протягом якого могла звернутись до суду за захистом свого права.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві.

Під час розгляду справи представник відповідача позов не визнала, пояснивши, що банк не порушив вимог Закону України "Про захист прав споживачів". Укладення позивачем кедитного договору відповідало його волі, комісія сплачувалась не за видачу готівки.

Треті особи у судове засідання не зявилися, ОСОБА_5 подав суду клопотання з проханням справу розглядати за його відсутності.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1). Сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдана у звязку з вчиненням цього правочину (ч. 2).

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК істотне значення мають природа правочину, права та обовязки сторін, такі властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 своєї постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману повинні довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте стороною позивача не подано суду жодного доказу на підтвердження введення відповідачем позивача в оману щодо обставин, які впливали на вчинення оспорюваного правочину.

При цьому судом установлено, що 08.10.2007 року між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк зобовязується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в сумі 50178,00 дол. США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів у порядку та на умовах, визначених цим договором, зі сплатою 10,5 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення не пізніше 07.10.2022 року. Відповідно до п.п.1.3.4 позичальник згідно з умовами договору в день видачі кредиту сплачує банку комісію у національній валюті за видачу кредиту у розмірі, еквівалентному сумі 20 доларів США.

У додатку № 2 до зазначеного договору установлено графік платежів, починаючи з жовтня 2007 року по жовтень 2022 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакцій, чинній на час виникнення спірних відносин станом на 13.01.2006 року) (далі Закон № 1023-ХІІ) передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, а саме мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору тощо.

Відповідно до ст. 15 Закону № 1023-ХІІ споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Як видно з матеріалів справи, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту № 0 від 08.10.2007 року позивач була письмово поінформованою про умови кредитування, а саме: наявні форми кредитування (згідно п. 1.1 банк зобовязується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в сумі 50178,00 дол. США та оплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів у порядку та на умовах, визначених цим договором); тип відсоткової ставки (згідно п.п 1.3.1 за використання кредитних коштів процентна ставка встановлюється у розмірі 10,5 % річних); орієнтовну сукупну вартість кредиту (яку можна обчислити математичним методом, використовуючи дані додатку № 2 до договору).

Отже, позивач отримав перед укладанням договору від банку інформацію згідно з вимогами законодавства України, зокрема, Закону № 1023-ХІІ, тобто сторони погодили усі його істотні умови, форма та зміст договорів відповідають положенням ст. 203 ЦК України.

Тому посилання позивача на ненадання позивачеві інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Вимогу позивача про визнання договору недійсним з підстав введення позивача в оману, оскільки відповідач не надав окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту та не надав інформації про можливість значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США суд відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (далі постанова ПВССУ № 5 від 30.03.2012 року), відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Однак договір про надання споживчого кредиту № 0 був укладений між сторонами 08.10.2007 року, тобто до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", а тому зазначена у цьому Законі заборона на спірні відносини не поширюється.

Також необхідно зазначити, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредитку в національній валюти (положення абз. 1 п. 16постанови ПВССУ № 5 від 30.03.2012 року). Тому доводи позивача у цій частині не заслуговують на увагу.

Безпідставним є й посилання позивача на порушення відповідачем вимог п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, у звязку зі сплатою позивачем відповідачеві за видачу кредиту комісії у сумі, еквівалентній 20 доларам США, (п. 1.3.4 оспорюваного договору), оскільки позов предявлено у звязку з обманом, а не суперечністю правочину актам цивільного законодавства (положення ч. 1 ст. 203 ЦК України), тому порушення відповідачем указаної вимоги не може бути підставою для задоволення позову на підставі обману. Крім того, позивачем пропущено встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності у звязку з цим порушенням без подання доказів поважності причин такого пропущення, а відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності.

Відсутність у договорі про надання споживчого кредиту положень про умови та порядок його припинення, умов про відповідальність банку, досягнення сторонами згоди про страхування предмета застави в рекомендованій банком страховій компанії, передбачення у договорі права банку переглядати процентну ставку не свідчать про порушення відповідачем прав позивача, передбачених Законом № 1023-ХІІ, чи його свободи на укладення договору та не повязані з обманом позивача з боку відповідача, а томуці посилання позивача на увагу не заслуговують.

Наведене виключає наявність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, а отже, й інших вимог, як похідних.

Посилання позивача на відсутність у відповідача індивідуальної ліцензії як умови укладення оспорюваного договору про надання споживчого кредиту відхилене судом з огляду на те, що таке стосується зміни підстави позову після початку розгляду справи по суті (а.с. 77 (на звороті), 93).

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий В. В. Грабовський