справа № 278/2066/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 листопада 2015 року м. Житомир
Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Грубіяна Є.О., секретаря Максименко М.С., розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який уточнив заявою від 6 жовтня 2015 року (а.с.18-19) та врешті просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь борг на загальну суму 39 510,36 гривень, з яких 8 377,53 гривень інфляційні втрати, 557,89 гривень 3% річних.
В обґрунтування позову вказав, що між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого останньому передано грошові кошти з визначеним сторонами строком їх повернення. Однак, як стверджує заявник, на теперішній час строк повернення позики сплив, а відповідач щодо повернення боргу жодних активних дій не вчиняє.
В судове засідання сторони не зявились, проте позивач спрямував до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити, а також не заперечував проти заочного порядку вирішення справи. В свою чергу підстави неявки в судове засідання відповідача суду невідомі, хоча він був завчасно та належним чином повідомлений про день та час слухання справи. За таких обставин, зважаючи на відсутність будь-яких даних про причини неявки в судове засідання відповідача, належне сповіщення останнього про розгляд справи, беручи до уваги той факт, що позивач не заперечує проти заочного порядку розгляду даної справи, суд вважає за можливе відповідно до положень ст. ст. 224, 225 ЦПК України провести судове засідання за правилами заочного розгляду.
Дослідив матеріали справи, судом встановлено наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини.
Згідно копії розписки, виданої позивачем відповідачу 25 листопада 2014 року (а.с.6), ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 позику у розмірі 20 000 гривень на строк до 25 березня 2015 року та у вказаний строк зобовязувався повернути позикодавцю суму боргу в розмірі не меншому ніж 24 000 гривень. Також позивач вказує, що в грудні 2014 року він додатково передав відповідачу грошові кошти в розмірі 300 доларів США, однак будь-яких доказів на підтвердження даної обставини суду не надав.
За розрахунками позивача, станом на 2 листопада 2015 року, борг відповідача перед ним складає 39 510,36 гривень, з яких 8 377,53 гривень інфляційні втрати, 557,89 гривень 3% річних. Зазначений борг обрахований заявником з урахуванням, як вказує, наданих ним додатково відповідачу грошових коштів у розмірі 300 доларів США, що станом на 13 липня 2015 року становило 6 574,94 гривні.
Правовідносини між сторонами у справі врегульовані та відповідають наступним нормам матеріального закону. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 Кодексу). Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 Кодексу). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (речення перше ч. 1 ст. 1050 Кодексу). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України.)
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, беручи до уваги наступне.
Згідно приписів ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Судом встановлено факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача у розмірі 20 000 гривень, адже даний факт документально підтверджений виданою ОСОБА_2 борговою розпискою. Більшого та іншого встановлено та відповідно досліджено судом не було. Посилання заявника у позові на факт надання відповідачу додаткової позики у розмірі 300 доларів США належними та допустимими доказами доведений не був, а відтак сума боргу має обраховуватись без урахування названої суми.
Також, зі змісту вищевказаної розписки від 25 листопада 2014 року вбачається, що боржник у визначений строк мав повернути позикодавцю суму в розмірі більшому ніж була йому надана, а саме 24 000 гривень, при тому, що отримано останнім було позику у розмірі 20 000 гривень. Таким чином не відомо, чи різницю між наданою сумою грошових коштів та необхідною до повернення сторони визначили як відсотки за користування позикою чи як щось інше. Разом з тим, саме суму у 24 000 гривень закладено позивачем у розрахунок суми боргу і , зокрема, на цю суму позикодавцем було нараховано 3% річних та суму інфляційний втрат. З огляду на це, таке нарахування, на переконання суду, є недопустимим, адже може вважатись подвійною відповідальністю відповідача за невиконання зобовязання, що заборонено законом.
Відтак, з розрахунком позивача погодитись не можна, адже його складові включають як вищевказану суму боргу у 24 000 гривень так і гривневий еквівалент суми боргу, яку, начебто, відповідач додатково отримав від позивача і факт надання якої в ході розгляду даної справи встановлений не був.
За таких фактичних обставин, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 25 844,93 гривні. Дана сума боргу обрахована судом наступним чином. 20 000 гривень (тіло позики) + 5 480 гривень (сума інфляційних втрат за період з березня по червень 2015 року) + 364,93 гривні (3 % річних від простроченої суми боргу).
Окрім цього, оскільки позов підлягає до часткового задоволення, у відповідності до приписів речення другого ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за розгляд даної справи пропорційно до задоволених вимог, які складаються із судового збору у розмірі 258,45 гривень.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 526, 610, 625, 1049 -1050 ЦК України, ст. 88, ст. 212-215, 224-226 ЦПК України,
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за розпискою від 25 листопада 2014 року у розмірі 25 844,93 (двадцять пять тисяч вісімсот сорок чотири) гривні.
В решті вимог відмовити.
Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати за розгляд даної справи у розмірі 258,45 гривень.
Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку на апеляційне оскарження. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

суддя Є.О. Грубіян