АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9748/15 Справа № 207/2505/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Литвинчук В. П. Доповідач - Міхеєва В.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої В.Ю.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 13 липня 2007 року по справі

за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2007 року до суду звернулась ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 02 липня 2007 року між нею та відповідачами у простій письмовій формі було укладено договір купівлі продажу нерухомого майна (нежитлової будівлі), відповідно до умов якого відповідачі продали а позивачка придбала нежитлове приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 389,4 кв.м.

Оскільки відповідачі ухилилися від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка просила суд визнати дійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 02 липня 2007 року між нею та відповідачами та визнати за нею право власності на нерухоме майно без додаткового вводу в експлуатацію, що є предметом договору купівлі-продажу, укладеним з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 02 липня 2007 року, а саме: житлову будівлю літ.А-І площею 389,4 кв.м, що розташована за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 13 липня 2007 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені (а.с.31).

Ухвалою того ж суду від 03 жовтня 2007 року було роз'яснено, що цільове призначення будівлі, яка розташована по АДРЕСА_1 площею 389,4 кв.м є житловий будинок (а.с.36).

Відповідач ОСОБА_2 у червні 2015 року звернувся із заявою про перегляд рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 13 липня 2007 року, яке він вважає заочним, у задоволенні якої суд відмовив ухвалою від 01 жовтня 2015 року (а.с.97,98).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 13 липня 2007 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на ті обставини, що відповідачі змінили цільове призначення будинку, реконструювали його з нежитлового приміщення в житлове, перед реконструюванням не одержали відповідного дозволу, у них відсутні правовстановлюючі документи на реконструйоване житлове приміщення, через що вони ухиляються від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору дійсним відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України та визнання за позивачкою права власності на спірне нерухоме майно, оскільки.

Колегія суддів з такими висновками суду погодитися не може, оскільки вони не відповідають обставинам справи та суд їх дійшов з порушенням норм матеріального права, що у відповідності з п.п.3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

З договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02 липня 2007 року убачається, що ОСОБА_2 (Сторона-1) та ОСОБА_4 (Сторона -2) зобов'язуються передати у власність ОСОБА_3 (Сторона-3) нерухоме майно (нежитлову будівлю) загальною площею 389,4 кв.м, що розташована за адресою АДРЕСА_1, що належить їм на праві сумісної часткової власності (ОСОБА_2 -2/3 частки, ОСОБА_4 -1/3 частки), а ОСОБА_3 зобов'язується прийняти зазначене нерухоме майно та сплатити до 02 липня 2007 року 19000 грн. Стороні-1 та 12000 грн. Стороні -2 (а.с.7-9).

Актом приймання-передачі від 02 липня 2007 року нежитлова будівля, що знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4, була передана ОСОБА_3

В цьому ж акті зазначено, що в ході огляду приміщення візуально виявлено, що в ньому проведено реконструкцію та будівля використовується як житлове приміщення. У зв'язку з цим ОСОБА_3 не відмовилася від укладеного договору, а відповідачі додатково взяли на себе обов'язок надати технічний висновок щодо придатності використання цієї будівлі як об'єкту житлового фонду під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу (а.с.10).

Згідно розписок від 06 липня 2007 року (копії яких знаходяться у матеріалах справи), за продаж частини прав власності на нерухоме майно (нежитлову будівлю літ.А-1 загальною площею 389,4 кв.м, що розташована за адресою АДРЕСА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 отримали від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі по 19 000 грн. кожний (а.с.12-13).

Договір купівлі-продажу сторонами нотаріально оформлено не було.

Предметом спору у даній справі є визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності, а, отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК України у редакції, яка діяла на час їх виникнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частиною 2 ст. 220 ЦК України передбачено можливість визнання договору дійсним у судовому порядку, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

Таким чином, на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України суд може визнати дійсним лише такий правочин, який сторонами було укладено.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Статтею 657 ЦК України, в редакції чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції, було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін.

Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Висновок щодо застосування зазначених норм права викладений у Постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12 та згідно з положеннями ч.1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При розгляді справи суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, безпідставно застосував матеріальний закон, який не поширюється на вказані правовідносини та не врахував, що договір купівлі-продажу нерухомого майна в силу ст. 657 ЦК України підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності на спірне нерухоме майно.

Частиною 3 статті 303 ЦПК України визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Оскільки правових підстав для задоволення позову у суду першої інстанції не було, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 13 липня 2007 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді