Провадження № 22ц/790/1877/15 Головуючий 1-ї інст. Бондарева І.В.
Справа № 2/645/42/2012 Суддя доповідач Бровченко І.О.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Бровченко І.О.,

суддів Пилипчук Н.П., Піддубного Р.М.,

при секретарі Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 липня 2013 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2010 року ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «Кей-Колект», звернулося до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 27 жовтня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір на суму 30000 доларів США, строком до 27 жовтня 2017 року, зі сплатою 12,3% річних за користування кредитом. Сторони домовились, що за користування кредитними коштами понад встановлений строк банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою у розмірі 24,8 % річних. 27 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

02 лютого 2009 року ОСОБА_4 помер. Із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_5, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

02 грудня 2009 року померла ОСОБА_5 ОСОБА_5 заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись її син ОСОБА_3 та онук ОСОБА_1, свідоцтва про право спадщину не видавалися.

Станом на 05 вересня 2011 року утворилась заборгованість за кредитним договором станом на 05 вересня 2011 року у розмірі 25716,95 доларів США, що за курсом НБУ становило 205007 грн. 81 коп. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідачів вказану заборгованість шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, за яким права кредитора за договорами споживчого кредиту №0 від 27 жовтня 2006 року перейшли до ТОВ «Кей-Колект».

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 липня 2013 року позов ТОВ «Кей-Колект» задоволено. Звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_4, для погашення заборгованості перед товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» за договором кредиту від 27 жовтня 2006 року у розмірі 205007 грн. 81 коп., із застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого ТОВ «Кей-Колект» надано право від імені іпотекодавця ОСОБА_4 укласти договір купівлі-продажу вказаної квартири будь-яким способом з іншою особою покупцем за початковою ціною реалізації, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2014 року рішення районного суду в частині стягнення зі ОСОБА_2, ОСОБА_1С та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кей-Колект» 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Кей-Колект» відмовлено.

Виключено з тексту резолютивної частини рішення суду першої інстанції слова «будь-яким способом».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Харківської області від 12 лютого 2014 року скасоване, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1, ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ТОВ «Кей-Колект» у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи скаргу посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вислухав доповідь судді, пояснення представника позивача, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 27 жовтня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту №0, за умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредит у сумі 30000 доларів США строком до 27 жовтня 2017 року зі сплатою 12,3% річних за користування кредитними коштами і їх повернення за визначеним графіком. В той же день сторони з метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань уклали договір іпотеки житлового приміщення, за умовами якого ОСОБА_4 передав банку в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 64,4 кв. м. За домовленістю сторін вартість предмета іпотеки складає 251490 грн.

На укладення вказаних договорів шляхом подачі завірених нотаріусом заяв дали письмову згоду родичі позичальника, а саме: його син ОСОБА_1 і мати ОСОБА_5, які мешкали і були зареєстровані разом з ним в належній йому квартирі, а також його дружина ОСОБА_2, зареєстрована в приватному ІНФОРМАЦІЯ_1.

02 лютого 2009 року позичальник ОСОБА_4 помер.

12 травня 2009 року ПАТ «УкрСиббанк» направив в нотаріальну контору претензію кредитора, на яку отримав відповідь Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори про те, що станом на 07 липня 2009 року ніхто зі спадкоємців з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався.

21 червня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з клопотанням про заміну позивача, у зв'язку з тим, що 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, за яким права кредитора за договором споживчого кредиту № 0 від 27 жовтня 2006 року та іпотечним договором перейшли до ТОВ «Кей-Колект».

19 липня 2012 року суд задовольнив клопотання і замінив позивача ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект».

ТОВ «Кей-Колект», в свою чергу, звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та просило стягнути з відповідачів заборгованість станом на 05 вересня 2011 року у сумі 25716,95 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 205007 грн. 81 коп., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 64,4 кв. м, надавши позивачу право продажу предмету іпотеки будь-якій особі - покупцеві на умовах та в порядку, передбачених ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, ТОВ «Кей-Колект» просив стягнути з відповідачів на його користь сплачені по справі судові витрати, а саме: витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120 грн. і витрати по сплаті державного мита (судового збору) у сумі 1700 грн. (а.с.231-233).

Обґрунтовуючи позов представник ТОВ «Кей-Колект» вказував на ті ж самі обставини, що й ПАТ «УкрСиббанк».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ґрунтуються на встановлених у справі обставинах та повністю узгоджуються з положеннями ст. ст. 526, 527, 1048, 1218, 1282 ЦК України та ст. ст. 33, 35, 38 Закону України «Про іпотеку».

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з невиконанням обов'язку з повернення кредитних коштів та наявності заборгованості. З такими висновками суду належить погодитися.

При цьому суд правильно керувався ст.ст. 526, 527, 1048, 1050, 1054, 1218, 1282 ЦК України та ст.ст.23, 33, 35, 38 Закону України «Про іпотеку» щодо обов'язку належного виконання зобов'язань за умовами договору, щодо наслідків невиконання зобов'язань, в тому числі за кредитним договором та договором іпотеки, а також щодо обов'язків спадкоємців та меж задоволення вимог кредитора.

Разом з тим, при ухвалені судового рішення судом невірно визначено розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачів.

Відповідно до ст. ст. 526, 610 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. п. 32, 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року (далі - постанова), при вирішенні спорів щодо виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

З розрахунку розміру заборгованості, який був наданий позивачем під час апеляційного розгляду справи вбачається, що заборгованість ОСОБА_4 станом на 02 лютого 2009 року за основним боргом становить 24772, 78 доларів США та заборгованість за відсотками - 933, 68 доларів США., а всього 25706, 46 доларів США.

Станом на 05 вересня 2011 року Національним банком України встановлено курс долара США у розмірі 7,9717 грн.

Таким чином розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачів становить 25706, 46 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 05 вересня 2011 року є еквівалентом 204924 грн. 19 коп.

У разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»).

Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Вказані вимоги узгоджуються з положеннями ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), якою встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Своє право на задоволення вимог про стягнення заборгованості з боржника, іпотекодержатель може реалізувати шляхом продажу предмету іпотеки, що передбачено ст. 38 Закону.

З договору іпотеки, укладеного банком і ОСОБА_4 27 жовтня 2006 року, вбачається, що у розділі 5 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» сторони договору передбачали право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором у порядку, передбаченому ст. ст. 36, 38 Закону України «Про іпотеку», тобто шляхом продажу іпотекодержателем предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

Позивач скористався цим правом і звернувся до суду з зазначеним позовом.

Висновок суду про звернення стягнення на іпотечне майно відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи. Судова колегія вважає, що заборгованість за кредитним договором співмірна з вартість предмета іпотеки.

Разом з тим, правильно визнавши порушення зобов'язань за кредитним договором та звернувши стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції не врахував, що резолютивна частина рішення суду у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 ЗУ «Про іпотеку», так і положенням п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись : загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ст. 39 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК.

Крім того, при задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки судом першої інстанції не була визначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, яка має бути визначена у грошовому виразі за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення суду, в частині задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, виклавши його у відповідності до вимог ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України.

На час розгляду справи судом апеляційної інстанції договори про надання кредиту та іпотеки є дійсними.

Доводи апеляційних скарг щодо відсутність законних підстав для пред'явлення до відповідачів вимог за зобов'язаннями позичальника та іпотекодавця ОСОБА_4 з огляду на ту обставину, що відповідачі не звертались до нотаріальної контори за свідоцтвом про право на спадщину і за жодним з них не зареєстровано право власності в порядку спадкування предмету іпотеки, висновків суду не спростовують.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «УкрСиббанк» звернулось 12 травня 2009 року, тобто в межах передбаченого частиною 2 ст. 1281 ЦК України шестимісячного строку, до 12-ої Харківської державної нотаріальної контори (далі - 12 ХДНК) з претензією кредитора. Далі, 03 липня 2009 року, ПАТ «УкрСиббанк» звернулось з заявою, у якій просило повідомити про коло спадкоємців померлого ОСОБА_4 і отримало 22 липня 2009 року відповідь завідуючої 12-ої ХДНК про те, що до нотаріальної контори ніхто не звертався з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (т.1 а.с.19-24).

В той же час відповідачі не виконали свої обов'язки, передбачені частиною 1 ст.1281 ЦК України. Вказаною нормою закону передбачено, що спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Оскільки апелянти під час укладення ОСОБА_4 договору про надання кредиту і іпотечного договору надавали посвідчені нотаріусом письмові заяви про згоду на укладення ним цих договорів, то не можна вважати, що їм не було відомо про наявність невиконаного позичальником перед ПАТ «УкрСиббанк» зобов'язання за кредитним договором.

З відповідей 12 ХДНК на запити суду вбачається, що 29 липня 2009 року, тобто за чотири дні до сплину передбаченого ст.1270 ЦК України шестимісячного строку, ОСОБА_2 (дружина померлого), ОСОБА_1С.(син померлого) і ОСОБА_5 (мати померлого) звернулися до 12 ХДНК з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (т.1 а.с.71), проте ніхто з них не побажав отримувати свідоцтво про право на спадщину і реєструвати право на належну йому частину нерухомого спадкового майна.

Таку ж позицію зайняли відповідачі і після смерті ОСОБА_5

Це підтверджується відповіддю 12-ої ХДНК від 21 лютого 2012 року на запит суду, де вказано, що після смерті ОСОБА_5, померлої 01 грудня 2009 року, до нотаріальної контори 27 травня 2010 року надійшла заява ОСОБА_3 (сина померлої) про прийняття спадщини, а 02 червня 2010 року надійшла заява ОСОБА_1 (онука померлої), однак за свідоцтвом про прийняття спадщини ніхто з них знову таки не звертався (т.1 а.с.140).

Апелянти помилково вважають, що факт неотримання ними свідоцтва про спадщину є надійним способом ухилення від звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до вимог ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Доводи апелянтів про відсутність у ТОВ «Кей-Колект» права на звернення до них з позовними вимогами як кредитора, належними та допустимими доказами не підтверджені та спростовуються матеріалами справи.

З рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2013 року за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_1 у задоволені позову про визнання частково недійсним договору факторингу №1 від 12 грудня 2011року відмовлено.

З рішення суду вбачається, що 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 1, відповідно до п. 3.1 якого ПАТ «УкрСиббанк» (клієнт) передав у власність ТОВ «Кей-Колект» (фактор) право вимоги, після чого фактор одержує право вимагати від боржників і гарантів виконання усіх зобовязань за первинними договорами і договорами забезпечення. Пунктом 3.2 договору передбачено, що відступлення права вимоги засвідчується складанням сторонами акта приймання-передачі прав вимоги за формою згідно з додатком № 2 до цього договору. Відповідно до додатку № 1 до договору ТОВ «Кей-Колект» за № 713 було передано право відступлення вимоги за кредитним договором № 0, укладеним із ОСОБА_4

З копії договору відступлення права вимоги вбачається, що 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір про відступлення вимоги. Вказаний договір посвідчений 12 грудня 2011 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6 за реєстраційним № 5207-5208. Відповідно до додатку № 1 до цього договору за № 360 було передано право вимоги за договором іпотеки, укладеним 27 жовтня 2006 року із ОСОБА_4 Укладення договору відступлення прав вимоги узгоджується з п. 1.5 договору факторингу, яким було визначено порядок передання прав клієнта за договорами забезпечення, які було посвідчено нотаріально.

Що стосується доводів апелянтів про розгляд справи за їх відсутністю, то вони мають під собою певне підґрунтя, оскільки суд першої інстанції дійсно здійснив судове засідання 18 липня 2013 року і вирішив у цей день справу без відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2, однак це порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки ці відповідачі достовірно з листопада 2010 року знали про наявність у провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова цивільної справи за позовом ПАТ «УкрСиббанк», заміненого у подальшому на ТОВ «Кей-Колект», до них про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін ( ч.1 ст. 10 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві ініціативи в змагальній формі та в активності осіб, які беруть участь у справі.

Згідно частини 3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Суд першої інстанції забезпечив відповідачам можливість ефективно відстоювати свої права у суді, заперечувати на позов і подавати докази з метою доведення тих обставин, на які вони посилаються, однак примушувати відповідачів до вчинення певних процесуальних дій суд не зобов'язаний. Сторони самі на власний розсуд обирають спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Матеріали справи свідчать про несумлінне виконання своїх процесуальних обов'язків відповідачами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 отримала 10 вересня 2011 року копію позовної заяви ПАТ «УкрСиббанк» з додатками, отримувала судові повістки 21 вересня 2011 року і 27 грудня 2011 року, приймала участь у судовому засіданні по даній справі 14 жовтня 2011 року та надавала суду докази, а її представник - адвокат ОСОБА_7, діючий за нотаріально посвідченою довіреністю від 11 листопада 2011 року, знайомився з матеріалами справа з застосуванням фотоапарату, приймав участь у судових засіданнях, знав про перебіг справи і звертався з низкою заяв про відкладення призначених судом засідань з посиланням на його хворобу, на зайнятість у інших справах (т.1 а.с.102, 103, 106, 109, 112, 114, 122, 124, 126, 129, 143, 145).

Зазначене свідчить, що судом вжиті заходи з метою забезпечення засад змагальності та диспозитивності, створено умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав і виконання обов'язків, однак відповідачі обрали тактику створення перешкод у розгляді судом першої інстанції справи у розумні строки, ухилялися від отримання поштової кореспонденції, від явки в суд.

За таких обставин, зважуючи на зайняту відповідачами ОСОБА_1, ОСОБА_2 та її представником ОСОБА_7 позицію ухилення від активної участі у з'ясуванні обставин справи, нехтуванням передбаченим ст.10 та ч.3 ст.27 ЦПК України обов'язком добросовісно здійснювати процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки, суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позову ТОВ «Кей-Колект» на підставі наданих сторонами доказів.

Аналогічну позицію щодо неотримання поштової кореспонденції та надання клопотань про відкладення розгляду справи відповідачі зайняли і під час повторного розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності вартості спірного майна ринковій, не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Оцінка вартості предмету іпотеки у сумі 209200 грн., на яку посилаються апелянти, вважаючи її такою, що явно не відповідає ринковій вартості квартири, здійснена 11 квітня 2013 року ПП «Гео-майстер» на замовлення відповідача ОСОБА_3, а в судовому засіданні 18 липня 2013 року представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_8 визнав позов ТОВ «Кей-Колект» (т.1 а.с.235, 249-250). Крім того, під час розгляду справи ОСОБА_8 пояснив, що відповідачі по справі доручили ОСОБА_3 здійснити оцінку спадкоємного майна. Саме цей звіт про оцінку квартири, з яким тепер не погоджуються апелянти, і було надано до Фрунзенського районного суду м. Харкова в останньому судовому засіданні.

Суд першої інстанції залучив до справи звіт ПП «Гео-Майстер» про оцінку вартості предмету іпотеки, виготовлений на замовлення відповідача ОСОБА_3, а в резолютивній рішення посилався не на цей звіт, а вказував про надання товариству «Кей-Колект» права укласти договір купівлі-продажу квартири за початковою ціною реалізації, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності.

Під час апеляційного розгляду справи судовою колегією було встановлено, що в резолютивній частині не була визначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, яка має бути визначена у грошовому виразі за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Згідно умов договору іпотеки, сторони досягли згоди, що вартість предмета іпотеки становить 251490 грн.

Суд першої інстанції вирішив стягнути з відповідачів на користь ТОВ «Кей-Колект» 1700 грн. у якості компенсації витрат по сплаті судового збору та 120 грн. у якості компенсації витрат на ІТЗ розгляду справи, не з'ясувавши, чи дійсно ТОВ «Кей-Колект» здійснив такі витрати.

В матеріалах справи на аркушах 27, 28 (т.1) маються лише докази таких витрат (платіжні доручення № і № від 22.10.2010р.), понесених первісним позивачем - ПАТ «УкрСиббанк», а докази понесення таких витрат товариством «Кей-Колект» у справі відсутні.

Вказаним товариством не надано доказів, які б свідчили, що при укладенні договору факторингу 12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк», крім права вимоги за договором про надання кредиту та договором іпотеки, уступило товариству «Кей-Колект» також і право вимоги понесених ПАТ «УкрСиббанк» судових витрат.

Отже, в цій частині рішення суду першої інстанції має бути скасоване з ухваленням нового про відмову у задоволенні вимог ТОВ «Кей-Колект» про стягнення на його користь з відповідачів судових витрат.

Приймаючи до уваги викладене, оцінив всі обставин справи та надані докази як окремо, так і в сукупності, судова колегія приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та зміни судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 липня 2013 року змінити в частині задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, виклавши в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» заборгованість за договором № 0 від 27 жовтня 2006 року укладеним між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 на загальну суму 25706, 46 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 05 вересня 2011 року становить 204924 грн. 19 коп., яка складається з заборгованості по кредиту у розмірі 24772, 78 доларів США, що є еквівалентом 197481 грн. 17 коп. та заборгованості по відсоткам у розмірі 933, 68 доларів, що є еквівалентом 7443 грн. 02 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки, посвідченого 27 жовтня 2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9, за реєстровим № 5791, а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 64, 4 кв.м, житловою площею 40, 4 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 246, кв. 34. Встановити спосіб реалізації шляхом надання товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», , права продажу предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві за початковою ціною реалізації, встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна, але не меншою ніж 251490 грн.».

В частині стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» судового збору у розмірі 1700 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. у задоволені цих позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді -