Провадження № 2/161/4777/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року м.Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Присяжнюк Л.М.,

з участю секретаря Жаловаги Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» про стягнення середньої заробітної плати за час затримки проведення розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

30.09.2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» про стягнення нарахованих, але не виплачених при звільненні розрахункових сум та середньої заробітної плати за час затримки проведення розрахунку. Зазначає, що 20 березня 2015 року наказом ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» № 114-04-кф його звільнено з роботи із посади начальника відділу правового забезпечення та претензійно-позовної роботи Волинської філії ПАТ УСК «Гарант-Авто» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в звязку із скороченням зазначеної посади. При звільненні йому було виплачено лише 1000 грн. заробітної плати, та не було виплачено 8449,67 грн. Просить стягнути з відповідача на свою користь 8449,67 грн. розрахункових сум та 31847,04 грн. середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні, стягнути із відповідача судові витрати.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.10.2015 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати було повернуто у звязку із недотриманням вимог ч. 3 ст. 118 ЦПК України.

Позивач у судове засідання не зявився, подав на адресу суду заяву, якою просив розгляд справи проводити у його відсутності за наявними у матеріалах справи документами, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечив.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, подав на адресу суду заяву, якою просив розгляд справи за його відсутності, щодо задоволення позовних вимог не заперечив.

Дослідивши та оцінивши подані суду докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити із врахування наступного.

Судом встановлено, що наказом № 114-04-кф від 20.03.2015 року ОСОБА_1, начальник відділу правового забезпечення та претензійно-позовної роботи Волинської філії, був звільнений з роботи у звязку із скороченням чисельності згідно п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.3).

Відповідно до ст.47, ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається з довідки Волинської філії Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», при звільненні позивачу відповідачем було виплачено 1000 грн. із належних до виплати 9449,67 грн. (а.с.5), а тому наявна заборгованість становить 8449,67 грн., що не оспорюється відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (правова позиція Верховного Суду України від 29.01.2014 року у справі № 6-144ц13).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень (ст. 60 ЦПК України).

Відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів того, що невиплата сум належних працівнику при звільненні відбулась не з їх вини, позовні вимоги останній визнав.

Згідно розяснень викладених у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у це й день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд, на підставі ст.117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідне роз'яснення надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 КЗпП України.

Як вбачається із заяви позивача, він просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні саме за визначений період, з березня 2015 року по вересень 2015 року, що підтверджується відповідним розрахунком (а.с.6). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2015 року по 30.09.2015 року, в межах заявлених позивачем вимог, підлягають до задоволення.

Згідно із довідкою Волинської філії Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «ГАРАНТ - АВТО» (а.с.5) середньоденна заробітна плата позивача складала за останні два місяці, що передували звільненню складала 164,16 грн. Отже, з відповідача підлягають стягненню кошти за період з 20.03.2015 року по 30.09.2015 року в розмірі 31847,04 грн. (164,16 грн. *194 робочий день).

Відповідно до ст.88 ЦПК України із відповідача на користь позивача слід стягнути 487,20 грн.

Керуючись ст. ст. 10-11, 57-60, 88, 212-215, 360-7 ЦПК України, на підставі 116,117,233 КЗпП України, суд -

ВИРИШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь ОСОБА_1 31847 (тридцять одну тисячу вісімсот сорок сім) гривень 04 копійки середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні та 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_2