Справа № 199/6968/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

04 листопада 2015 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Богун О.О.

при секретарі Онуфрак І.І.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначила, вони з відповідачем з січня 1998 року до листопада 2013 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, спільно проживали.

Від даних стосунків вони мають двох дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з нею.

Відповідач після припинення фактичних шлюбних відносин, участі у витратах на утримання та виховання дітей не приймає.

Вона самостійно несе витрати на утримання дітей, а також додаткові витрати на їх виховання, лікування та оздоровлення, але її власного доходу не вистачає на гідне утримання її та неповнолітніх дітей.

Тому, з урахуванням зазначено та того, що відповідач має нерегулярний дохід, просить суд винести рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у розмірі, що дорівнює 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно, та зобов'язати відповідача нести додаткові витрати у розмірі 500 грн. на кожну дитину щомісячно.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач позов визнав частково точно сумму вказати неможе, оскільки має мінливий дохід.

Суд, вислухавши пояснення та доводи сторін, представника позивача, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Судом встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах від якого мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

ОСОБА_3 є батьком дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 24.12.1999 року, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 14.04.2004 року, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська, і, як батько дітей, відповідно до вимог Закону, зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на їх утримання до досягнення ними повноліття.

Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Таким чином, на підставі викладеного, враховуючи стан здоров'я та матеріальне становище дітей та платника аліментів, те, що на утриманні інших дітей не має, оцінюючи надані сторонами докази на підтвердження та обґрунтування своїх вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання синів в розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на кожну дитину щомісячно але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач також просить суд стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дітей у розмірі 500 грн. на кожного, в обґрунтування чого в судовому засіданні зазначила, що їхній молодший син є алергіком, в зв'язку з чим вона несе додаткові витрати на придбання необхідних лікарських засобів. Окрім цього він займається у шкільному гуртку з футболу «Шкіряний м»яч» з 01 вересня 2015 року, і за заняття сина в даному гуртку вона також несе додаткові витрати, про що надала суду як доказ відповідні довідки.

За змістом ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Відповідно до положень ст.ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Так позивачкою та її представником не підтверджено належними та допустими доказами понесення додаткох витрат із зазначенням конкретних сум сплати за навчання в шкільному закладі «Шкіряний м»яч» ОСОБА_5 та витрат на його лікування, чи необхідності понесення витрат на лікування в майбутньому. Ними не наведені особливі обставини для навчання саме у зазначеному шкільному закладі. Які саме здібності дитини розвиваються у цьому навчальному центрі, що потребує додаткових витрат на дитину стороною позивача не зазначено. При цьому, суд вважає, що загалом шкільне навчання дитини як її природна потреба та обов'язок батьків, охоплюється питанням стягнення аліментів та не може розглядатись як додаткові витрати на дитину, оскільки особливі обставини вказують виключні випадки участі батьків у додаткових витратах на дитину. Що стосується понесення додаткових витрат на старшого сина ОСОБА_4, то стороною позивача дану вимогу не обгрунтовано, також належних та допустими доказів понесення таких витрат суду не надано, з урахуванням чого, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат на утримання дітей у розмірі 500 грн. на кожного щомісячно.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

За ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Згідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 214, 215, 222, 367 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі що дорівнює 30 відсоткам прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на кожну дитину щомісячно але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07 вересня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття.

У задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 до доходу Держави судовий збір в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :