Справа № 158/610/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О.К.
Провадження № 22-ц/773/1422/15 Категорія: 48 Доповідач: Подолюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Подолюка В.А.,

суддів - Шевчук Л.Я., Киці С.І.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

представників третьої особи - Шульгана Ф.П., Дейни О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, про надання дозволу на виготовлення малолітній дитині проїзного документа дитини для виїзду за кордон без згоди батька та надання дозволу на виїзд з України малолітньої дитини разом з матір'ю або бабусею до Ізраїлю без згоди та супроводу батька, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання малолітньої дитини, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_6та відповідача ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 серпня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 серпня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення малолітній дитині проїзного документа дитини для виїзду за кордон без згоди батька та надання дозволу на виїзд з України малолітньої дитини разом з матір'ю або бабусею до Ізраїлю без згоди та супроводу батька та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання малолітньої дитини - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач та відповідач подали апеляційні скарги. Позивач ОСОБА_6, в апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального права, безпідставною вважає відмову з мотивів, що в її позові не було зазначено часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та фактично рішенням суду було розлучено матір із сином, просить частково скасувати рішення Ківерцівського районного суду і ухвалити в цій частині нове, яким її позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_2 в поданій апеляційній скарзі вказує, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення необґрунтованого та незаконного рішення, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та постановити рішення, яким його позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу в інтересах позивача підтримав повністю, просив задовольнити її, апеляційну скаргу відповідача заперечив, просив відхилити її, як безпідставну.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 подану позивачем апеляційну скаргу заперечили, подану ними апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Представники третьої особи - служби у справах дітей Луцької міської ради Волинської області Шульган Ф.П., служби у справах дітей Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області Дейна О.В. в судовому засіданні подану позивачем апеляційну скаргу підтримали частково, апеляційну скаргу відповідача не визнали, оскільки службою було надано висновок про доцільність проживання дитини із матір'ю. До того ж, не заперечують щодо задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_6 щодо виготовлення проїзних документів, а також виїзду малолітнього ОСОБА_7 за кордон без дозволу батька, оскільки вважають, що це в інтересах дитини.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи у задоволені первісного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач просила надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в Ізраїль в супроводі матері або бабусі без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, тобто без зазначення тимчасового часового проміжку перебування дитини у відповідній державі, що суперечить нормам ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України. Цим самим, батько дитини, фактично буде позбавлений можливості бути поряд з дитиною і приймати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, що грубо порушить вимоги вищезазначених законодавчих норм.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що саме в інтересах дитини було визначено місце проживання разом із матір»ю та відповідний висновок був наданий органом опіки і піклування. Разом з тим, визначення місця проживання дитини з одним з батьків не є обмеженням іншого з батьків у спілкуванні з дитиною та участі у вихованні дитини, оскільки законом передбачено рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини незалежно від того, з ким з батьків проживає дитина.

Висновки суду першої інстанції відповідають встановленим в судовому засіданні обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що батьками малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_6, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 05.05.2009 року (а.с. 8).

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було розірвано 22.01.2011 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 22.01.2011 року (а.с. 9).

Малолітній ОСОБА_7 зареєстрований та проживає разом із матір'ю у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 11-14) з моменту розірвання шлюбу, що не заперечується сторонами по справі.

24.02.2015 року ОСОБА_6 уклала шлюб із громадянином держави Ізраїль - ОСОБА_8 (а.с. 19), останній розпочав 01.07.2014 року діяльність в сфері бізнесу «Алеф Хет Проекти» (а.с. 46), знімає квартиру, в якій проживає (а.с. 47-48), має транспортний засіб ( а.с. 50).

ОСОБА_2 з 24.03.2015 року прийнятий на роботу на посаду коменданта у Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСВІТА-ПЛЮС» (а.с. 112), має заборгованість зі сплати аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_7 станом на 01.03.2015 року в сумі 18367грн. 74 коп. (а.с. 10).

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Частиною 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року "Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення" передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Згідно п.п. 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач ОСОБА_6, просить суд надати дозвіл на виїзд за межі України малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в Ізраїль в супроводі матері або бабусі без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, тобто без зазначення часового проміжку перебування дитини у відповідній державі, що суперечить нормам ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України. Цим самим позбавляє батька дитини можливості бути поряд з дитиною і приймати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, що грубо порушує вимоги вищезазначених законодавчих норм і з відповідними висновками погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Крім того, відповідач ОСОБА_2, ствердив суду, що він не заперечував і не заперечує проти виготовлення документів на тимчасовий виїзд малолітньої дитини і Ізраїль. Також не заперечує проти виїзду на відпочинок в період літніх або зимніх канікул, але категорично заперечує про виїзд дитини на постійне проживання в названу державу, оскільки такі дії будуть вчинені не в інтересах дитини.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 , ч.1 ст. 60 ЦПК України та встановлених обставин справи колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині, оскільки встановлено, що за місцем проживання в м.Луцьку малолітня дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 має належне забезпечення для проживання та виховання. ( а.с. 12-14, 100-101), на відміну від зазначеного позивач не надала доказів про наявність у неї житла, заробітної плати або інших доходів в державі Ізраїль, а подані фотознімки житлового приміщення ( а.с. 130-146) не є належним доказом на підтвердження цього. Не доведено позивачем і прихильність дитини до ОСОБА_8.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволені зустрічного позову, оскільки суд першої інстанції вірно виходив з того, що саме в інтересах дитини було визначено місце проживання разом із матір»ю та відповідний висновок був наданий органом опіки і піклування.

Згідно ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Так, позивачем до позовної заяви додано рішення виконавчого комітету Луцької міської ради № 330-2 від 03.06.2015 року «Про затвердження висновку служби у справах дітей про визначення місця проживання дитини» затверджено висновок служби у справах дітей про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання його матері - ОСОБА_6 (а.с. 100-101).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивачка тривалий час належнии чином виконувала батьківські обов'язки, займалась вихованням, навчанням, матеріальним утриманням, турбувалась про розвиток та здоров'я, створила належні умови для проживання дитини, забезпечена житлом, не страждає на алкогольну чи наркотичну залежність, не притягувалась до відповідальності. Відповідач ОСОБА_2 брав значно меншу участь в утриманні дитини.

Враховуючи положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч.7 і 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватись в першу чергу максимальним забезпеченням її інтересів.

Разом з тим, визначення місця проживання дитини з одним з батьків не є обмеженням іншого з батьків у спілкуванні з дитиною та участі у вихованні дитини, оскільки законом передбачено рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини незалежно від того, з ким з батьків проживає дитина.

Таким чином, наведені відповідачем ОСОБА_2 в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення суду і висновків суду вони не спростовують.

Будь-яких інших доводів незаконності чи необґрунтованості рішення суду першої інстанції відповідач не наводить.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 серпня 2015 року року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: