АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

12 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Музичко С.Г., Саліхов В.В.

при секретарі: П`ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від імені та в інтересах ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми штрафних санкцій. Посилаючись на те, що відповідачка, взявши в нього у борг кошти за договором позики у сумі 2 500 000 грн. строком до 01.07.2014 року, фактично їх повернула лише 11.03.2015 року, просив стягнути з неї на його користь 537 500 грн. інфляційних втрат, 3% річних від простроченої суми в розмірі 51 986, 30 грн., пеню у розмірі 158 630, 13 грн. та судові витрати.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3: - 537 500 грн. інфляційних втрат; - 51 986, 30 грн. - 3% річних від простроченої суми; 158 630, 13 грн. - пені та судові витрати у розмірі 3775, 80 грн.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволені позову в повному обсязі, а також про скасування ухвали про забезпечення позову та зняття арешту з квартири, що належить їй на праві власності. Апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному та неправильному встановлені обставини, що мають значення для справи. Вказує, що суд невірно застосував ст. 625 ЦК України на яку в своїй позовній заяві посилався позивач, оскільки як зазначено в договорі позики та в договорі про внесення змін до нього, кошти передавались позичальнику без сплати відсотків, вимогу про повернення коштів позивач не направляв відповідачу та не ураховано положення ч. 4 ст. 613 ЦК України.

Вважає, що суд залишив поза увагою той факт, що договір про розірвання договору позики про повернення коштів був укладений за згодою сторін і сторони розриваючи договори погодили відсутність взаємних претензій один до одного.

В апеляційній скарзі представник позивачки - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що суд посилаючись в рішенні на правову позицію Верховного суду України, одночасно порушив її приписи, а саме,зазначивши що відповідно до ст. 559 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином та те, що звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання або неналежного виконання боржником своїх зобов'язань,тоді як позивач просить стягнути не борг за договором позики, а лише штрафні санкції. Також апелянт вказує, що суд безпідставно не звернув уваги на те, що між сторонами були укладені договори про розірвання договору іпотеки та договору позики не тільки у зв'язку із повним виконанням зобов'язань боржника перед кредитором, а із відсутністю у позивача будь яких грошових претензій до позивачки, про що ОСОБА_3 зазначив у виданій ним розписці та письмовій заяві його підпис на якій посвідчений нотаріально.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 на підставі ордеру та договору про надання адвокатських послуг - ОСОБА_2 апеляційні скарги підтримав з підстав наведених в них.

Представник ОСОБА_3 на підставі довіреності - ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд виходив з того, що вважав встановленим ту обставину, що відповідачка своєчасно не виконала грошове зобов'язання й тому за період прострочення його виконання повинна сплатити позивачу інфляційні втрати, проценти та пеню.

Проте,у повній мірі погодитися з такими висновками суду не можна, оскільки вони ґрунтуються на неповно з'ясованих обставинах справи, зроблені з порушенням норм процесуального права щодо дослідження та оцінки доказів, не відповідають обставинам справи, що відповідно до положень ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового.

Як убачається з матеріалів справи, 23.05.2014 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1 200 000 грн. на строк до 06.06.2014 року. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романюк О.В. за реєстровим № 1543 (а.с. 6).

06.06.2014 між сторонами укладено договір №1 про внесення змін та доповнень до договору позики від 23.05.2014 року, у якому сторони зазначили, що позикодавець передав у власність позичальнику, без сплати відсотків за користування грошовими коштами, грошові кошти в сумі 2 500 000 грн. (1 200 000 грн. за договором позики від 23.05.14 року та 1 300 000 грн. за цим договором), строком до 01.07.2014 року включно. Вказаний договір також посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу РоманюкО.В. за реєстровим № 1778 (а.с. 7).

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 по поверненню коштів за договором позики, між позивачем та відповідачем 23.05.2014 року був укладений договір іпотеки квартири та договір №1 від 06.06.2014 року про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 23.05.2014 року, відповідно до умов яких відповідачка, як іпотекодавець передала позивачу як іпотекодержателю належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8-12).

11.08.2015 року між позивачем та відповідачем у зв'язку з повним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов'язань за договором позики та договором про внесення змін та доповнень до договору позики, було укладено нотаріально посвідчені договір про розірвання договору позики та договір про розірвання договору іпотеки (а.с. 13, 14).

При цьому у договорі про розірвання договору позики у п.4, а у договорі про розірвання договору іпотеки у п.6 сторони погодили, що згідно з ч. 2 ст. 653 ЦК України з моменту розірвання договору позики та договору іпотеки, зобов'язання між сторонами припиняються.

Отримання від відповідачки грошових коштів в сумі 2 500 000 грн., погашення боргу у повному обсязі та відшкодування йому витрат у сумі 25 000 грн. ОСОБА_3 підтвердив своєю заявою від 11.03.2015 року у якій зазначив, що претензій стосовно боргу до ОСОБА_1 він не має. Підпис ОСОБА_3 на цій заяві засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романюк О.В. та зареєстровано у реєстрі за № 688 ( а.с.33).

Крім того, на підтвердження повернення коштів за договором позики ОСОБА_3 видана розписка (а.с. 34).

Відповідно до частини першої статті1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщоінше не встановлено договором або законом. Розмір іпорядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом із цим при укладені договорів позики сторони погодили, що ця позика є безпроцентною про що й зазначили безпосередньо у самих договорах (пункт перший), а розриваючи ці договори і договір іпотеки сторони погодили, що правовідносини між ними припинені у зв'язку з повним поверненням боргу та відсутності будь яких грошових вимог до позичальника з боку позикодавця.

Колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що саме розірванням укладених договорів позики та іпотеки, зобов'язання по яким вже припинені належним виконанням, сторони погодили неможливість будь яких грошових вимог з боку позикодавця до позичальника у подальшому.

Судом першої інстанції в якості свідка був допитаний ОСОБА_6, який показав, що між ним, сторонами та братом позивача існували правовідносини з приводу укладання договорів про спільну діяльність на забезпечення виконання яких між позивачем та відповідачкою були укладені договори позики та іпотеки. Він також зазначив, що з об'єктивних причин вирішення питання щодо виконання домовленостей за спільним проектом затягувалося, й тому позивач відмовився від участі у проекті і на першу його вимогу грошові кошти оформлені як позика з боку відповідачки були позивачу повернуті. При цьому свідок підкреслив, що сам ОСОБА_3 постійно змінював умови та порядок повернення боргу і лише у березні 2015 року коли його було повідомлено, що гроші будуть покладені на рахунок нотаріальної контори, було погоджено повернення грошових коштів за договором позики та інших втрат позивача, що й було виконано, а на підтвердження відсутності будь яких вимог з його боку в подальшому, після фактичного повернення усіх коштів, усі договори між сторонами було розірвано відповідними нотаріально посвідченими договорами.

Зазначених пояснень свідка ОСОБА_6 сторона позивача не заперечувала та нічим не спростувала.

Виходячи з такого, колегія суддів приходить до висновку, що у даному випадку прострочення виконання грошового зобов'язання виникло з вини самого кредитора, виконання зобов'язання слід вважати відстроченим на час прострочення кредитора тобто до 11.03.2015 року відповідно до положень ст. 613 ЦК України, а тому підстави для застосування ст. 625 ЦК України та задоволення позову відсутні.

Ураховуючи наведене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314,316, 317ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від імені та в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту: У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій - відмовити.

Скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1, накладений ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 756/4960/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14116/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Камбулов Д.Г.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.