Справа № 461/8798/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/6890/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Зверхановської Л.Д.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ВІЕС БАНК" про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду є необґрунтованим та таким, що ухвалене без належного та всебічного з'ясування обставин справи. Вважає, що кредитний договір суперечить вимогам ЦК України, оскільки містить несправедливі умови. Відповідачем в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не було виконано переддоговірну роботу з позивачем, а саме не повідомлено в повному обсязі про умови надання кредиту. Також, відповідач зобов'язаний був повідомити споживача про вартість робіт(послуг) які можуть істотно зрости ніж можна було очікувати, а відтак відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» такі правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Крім того, вважає, що збільшення відповідачем процентної ставки за певних умов передбачених у п.9.5.1. Кредитного договору є дискримінаційним щодо позивача(споживача), а відтак є несправедливим і суперечить принципу добросовісності, а його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені, тому відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності та без фіксації судового засідання технічними засобами згідно ч.2 ст.197 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що зміст оспорюваного кредитного договору в повному обсязі відповідає вимогам встановленим у законодавстві та при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, які є необхідні для чинності правочину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВІЕС БАНК» про визнання кредитного договору № KF018542-AN від 28 вересня 2012р. недійсним з моменту його укладення. В обґрунтування вказаного позову покликалась на те, що договір про надання кредиту не відповідає вимогам закону, не ґрунтується на засадах добросовісності, розумності та справедливості, суперечить чинному законодавству, укладений з порушенням її прав як споживача фінансових послуг(а.с.1-5).

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про визнання договору недійсним позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

За ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 28 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Фольксбанк» (ПАТ ВіЕс Банк) укладено кредитний договір № KF018542-AN. Згідно вказаного договору банк надав позивачу кредит в сумі 1808270,94 гривень зі сплатою 18% річних. Строк користування кредитом до 27 вересня 2027 року.(а.с.6-12)

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансові послуги надаються фінансовими установами.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено.

За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, зключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України "Про захист прав споживачів". Зазначені статті встановлюють відповідальність у вигляді можливості розірвання договору з боку споживача, і не містять підстав для визнання договорів споживчого кредиту недійсними.

Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Як видно з матеріалів справи, укладений Кредитний договір був добровільно підписаний, а відтак, позивач погодився з усіма вказаними істотними умовами, про що свідчить його підпис на кожному аркуші договору та додатків до нього.

Окрім цього, Закон України "Про захист прав споживачів" містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте позивач не надав доказів ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції того, що не був належним чином повідомлений про всі умови договору. Як вбачається з Кредитного договору від 28.09.2012р., позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору.

Доводи апелянта(позивача) про невиконання відповідачем передбаченого законом обов'язку щодо роз'яснення перед укладенням договору всіх його умов, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо несправедливості умов договору, наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як видно із оскаржуваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать його підписи на договорі та додатках.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо нечесної підприємницької практики з боку відповідача, із врахуванням наступного.

За положеннями ч.1 і ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що під час укладення кредитного договору відповідач вчинив дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дію чи бездіяльність, що ввели позивача в обману або були агресивними.

Із врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Решта доводів апеляційної скарги базуються на припущеннях і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Будь - яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, порушень або неправильного застосування норм матеріального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.М. Ванівський

Судді М.Я. Богонюк

Л.Д. Зверхановська