Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - управління Державної міграційної служби в Кіровоградській області, про визнання права користування жилим приміщенням за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 18 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право користування жилим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 та право проживання у ньому.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона з 13 листопада 1993 року перебувала у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_3 і з цього часу почала проживати у будинку АДРЕСА_1, який не був зданий в експлуатацію. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 травня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Зазначала, що вона з чоловіком за час шлюбу зробили капітальний ремонт спірного будинку, чим значно підвищили його вартість, й у подальшому будинок мали оформити на ОСОБА_3 Проте будинок у 2014 році оформили на ОСОБА_2 На її думку, спірний будинок є спільним майном подружжя, а тому вона має право користування ним та проживання у ньому.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 18 червня 2015 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_1, та проживання у ньому.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що позивач в установленому законом порядку, як член сім'ї власника та за його згодою, вселилась у спірний будинок, а тому набула права та обов'язки, передбачені ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, при цьому встановив, що спірний будинок на час вселення ОСОБА_1 не був введений в експлуатацію, а тому позивач разом з чоловіком та дітьми була зареєстрована у будинку АДРЕСА_2.

Колегія суддів з висновком апеляційного суду повністю погодитись не може.

Судами установлено, що 13 листопада 1993 року було зареєстровано шлюб між з ОСОБА_3 та ОСОБА_1, який було розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 травня 2013 року.

З 1993 року ОСОБА_1 зареєстрована у будинку АДРЕСА_2, однак проживала у будинку АДРЕСА_1.

Будинок АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про спадщину від 14 січня 1987 року.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 квітня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_2, при цьому судом встановлено, що позивач зареєстрована та проживає у вказаному будинку з дозволу власника.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, але відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійснені своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною 2 статті 64 ЖК України передбачено, що до членів сім᾽ї наймача належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім᾽ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як убачається з матеріалів справи, 10 жовтня 2014 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2

ОСОБА_1 у відповідності до ч. 2 ст. 64 ЖК України не є членом сім'ї ОСОБА_2

Також ОСОБА_1, будучи зареєстрованою у будинку АДРЕСА_2, де її право на проживання встановлено рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 квітня 2014 року, яке є чинним, ставить питання про визнання за нею права на проживання у будинку, який на праві власності належить ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 10 жовтня 2014 року.

Проте апеляційний суд, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України, на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив фактичні обставини справи, не врахував, що власником спірного будинку з 2014 року є ОСОБА_2, а позивач не є членом її сім'ї та не зареєстрована у спірному будинку, тобто не з'ясував характер та суть позовних вимог, не визначив норми права, на яких вони ґрунтуються.

Без з᾽ясування зазначених обставин ухвалення судом рішення є передчасним.

Отже, апеляційний суд у достатньому обсязі не визначився із правовідносинами, що виникли між сторонами у даній справі та не дав їм належної правової оцінки, з урахуванням норм матеріального права, якими регулюються дані правовідносини. Висновок суду ґрунтується на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

З урахуванням викладеного, оскаржуване судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим, а тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанціїз підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336 - 338, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 18 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко