У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що 22 січня 2007 року між нею та ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно з умовами якого остання отримала 2 000 дол. США, що підтверджено відповідною розпискою. 23 жовтня 2007 року відповідач позичила у неї ще 2 500 дол. США, що також підтверджено розпискою. Строк повернення боргу сторонами встановлений не був. Надіслані відповідачу письмові вимоги про виконання зобов'язання у лютому та червні 2013 року залишені без реагування, борг не повернуто. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 10 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 жовтня 2014 року, позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 35 968 грн 50 коп., що еквівалентно 4 500 дол. США, за договорами позики від 22 січня 2007 року та 23 жовтня 2007 року. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, провадження у справі закрити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 22 січня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно з умовами якого остання отримала 2 000 дол. США, що підтверджено відповідною розпискою. 23 жовтня 2007 року відповідач позичила у неї ще 2 500 дол. США, що також підтверджено розпискою. Строк повернення боргу сторонами встановлений не був.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову і відхиляючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходив із того, що строк позовної давності не пропущено, позивач не зверталась до відповідача раніше лютого 2013 року із письмовою вимогою про повернення боргу, ОСОБА_4 отримала письмову вимогу від ОСОБА_3 восени 2013 року. Крім того, зазначив, що не є належним та допустимим доказом підтвердження вимоги про повернення боргу звукозапис розмови між сторонами на який посилається відповідач.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, речових доказів, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта.

Згідно ч. 1 ст. 58 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 59 ЦПК України).

Зазначаючи про те, що неналежним та недопустимим доказом є копія носія звукозапису розмови між сторонами щодо строків повернення боргу, апеляційний суд не врахував того, що сторони не заперечували самого факту та змісту розмови, тому та обставина, що роздруківка розмови проведена з копії носія звукозапису значення не має.

Таким чином, висновок апеляційного суду про неналежність та недопустимість вказаного доказу помилковий.

Суд мав надати оцінку цьому доказу, зокрема, чи підтверджується ним заявлення вимоги кредитором про виконання зобов'язання строк виконання якого не був визначений, тобто чи підтверджено цим звукозаписом вимогу про повернення боргу, а якщо підтверджено, то чи того, який виник згідно передачі коштів відповідачу згідно розписок відповідно до яких позивач просила стягнути заборгованість і коли така вимога була зроблена.

Крім того, посилання апеляційного суду на те, що вимога про виконання зобов'язання має бути пред'явлена у письмовій формі не грунтується на положеннях чинного законодавства, яким не встановлена форма вимоги про виконання зобов'язання строк якого сторонами не був встановлений.

Сам факт вимоги має бути підтверджений доказами, які визначені ст. 59 ЦПК України.

З огляду на викладене, наведені в ухвалі апеляційного суду мотиви відхилення як належного доказу роздруківки з копії носія звукозапису розмови неможливо визнати обґрунтованими.

Вказані порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 212 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, в зв'язку з чим ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник