АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Чобіток А.О., Котули Л.Г.

при секретарі: Крічфалуши С.С

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року,

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом до відповідача про визнання права власності.

Вимоги обґрунтовувала тим, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 хоча і придбана в період шлюбу з відповідачем, проте за її особисті кошти, а не за кошти подружжя.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2015р. в задоволенні заявленого по справі позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши в судовому засіданні представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, та відповідача, який просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, вивчивши матеріали справи, прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи і це встановлено районним судом, 24 березня 1990р. між сторонами укладено шлюб, який було зареєстровано у Щиборівській сільській раді Хмельницької області, обліковано-актовий запис № 5 (а.с.8).

20 березня 1996р. між відповідачем та Журавель О.І. який діє в інтересах малого підприємства «Фірма «Спецмонтаж» було укладено договір купівлі-продажу , відповідно до якого ОСОБА_2 придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10).

Встановлено, що 3 серпня 201З р., шлюб між сторонами було розірвано (а.с.9).

Таким чином, районним судом правильно визначено, що спірне майно було придбано саме в період шлюбу, а тому і є спільним майном подружжя.

Положеннями ст. 22 КпШС України встановлює, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

Відповідно до керівних роз'ясень, які містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК ( 435-15 ), оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Матеріалами справи не доведено, що спірна квартира АДРЕСА_1 не є спільним майном подружжя.

Районний суд обґрунтовано критично оцінив долучені до справи ОСОБА_1 копії рішення Красилівського районного суду Хмельницької обл. та боргову розписку, остільки зі змісту розписки не вбачається, що саме на придбання спірної квартири позивачкою були потрачені отримані у борг грошові кошти, а відомості про виконання рішення районного суду, копія якого до того ж не засвідчена, у справі відсутні (а.с.115,116,118).

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує висновків, викладених в рішенні районного суду, а посилання позивача на те, що у своєму виступі в судовому засіданні ОСОБА_2 лише поставив під сумнів, що спірна квартира була придбана виключно за кошти позивача та підтвердив, що не приймав фінансової участі у її придбанні ніяким чином не визначає, що квартира не є спільним нажитим майном подружжя, придбаним в період шлюбу, а отже, й не може бути підставою для скасування рішення.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог, заявлених ОСОБА_1

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам й доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/36414/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9102/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.