У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

КадєтовоїО.В., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного підприємства «Феникс-Плюс» про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулось до суду з указаним позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог станом на лютий 2014 року, просило стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного підприємства «Фенікс-Плюс» (далі - ПП «Фенікс-Плюс») заборгованість у розмірі 1 153 484 грн 66 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28 травня 2012 року між банком та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3.) укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL13756.

28 травня 2012 року між банком та ФОП ОСОБА_3 укладено Додаткову угоду № BL13756/К-1, відповідно до якої позичальнику надано 6 500 000 грн.

28 травня 2012 року між банком та ФОП ОСОБА_3 укладено Додаткову угоду № BL13756/К-2, відповідно до якої позичальнику надано 2 400 000 грн.

Таким чином, загальна сума наданого позичальнику кредиту становить 8 900 000 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Генеральним договором про надання кредитних послуг та додатковими угодами до нього 28 травня 2012 року між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ПП «Фенікс-Плюс» укладено окремі договори поруки.

Починаючи з 1 серпня 2012 року позичальник порушує виконання договірних зобов'язань, внаслідок чого станом на 31 листопада 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 1 153 484 грн 66 коп., з яких за Додатковою угодою № BL13756/К-1 тіло боргу - 627 514 грн 91 коп., проценти - 197 727 грн 34 коп., пеня - 29 782 грн 45 коп.; за Додатковою угодою № BL13756/К-2 тіло боргу - 219 428 грн 57 коп., проценти - 66 324 грн 82 коп., пеня - 12 706 грн 57 коп.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 153 484 грн 66 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Універсал Банк» просить скасувати рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 лютого

2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 24 березня

2015 року посилаючись на неправильне застосування норма матеріального права, порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 28 травня 2012 року між банком та ФОП ОСОБА_3 укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL13756.

28 травня 2012 року між банком та ФОП ОСОБА_3 укладено Додаткову угоду № BL13756/К-1, відповідно до якої позичальнику надано 6 500 000 грн.

28 травня 2012 року між банком та ФОП ОСОБА_3 укладено Додаткову угоду № BL13756/К-2, відповідно до якої позичальнику надано 2 400 000 грн.

У забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Генеральним договором про надання кредитних послуг та додатковими угодами до нього 28 травня 2012 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки № BL13756/1П.

У забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Генеральним договором про надання кредитних послуг та додатковими угодами до нього 28 травня 2012 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки № BL13756/2П.

У забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Генеральним договором про надання кредитних послуг та додатковими угодами до нього 28 травня 2012 року між банком та ПП «Фенікс-Плюс» укладено договір поруки № BL13756/3П.

Станом на 31 листопада 2013 року розмір заборгованості за Генеральним договором про надання кредитних послуг № BL13756 та додатковими угодами до нього становить 1 153 484 грн 66 коп., з яких за Додатковою угодою № BL13756/К-1 тіло боргу - 627 514 грн 91 коп., проценти - 197 727 грн

34 коп., пеня - 29 782 грн 45 коп.; за Додатковою угодою № BL13756/К-2 тіло боргу - 219 428 грн 57 коп., проценти - 66 324 грн 82 коп., пеня - 12 706 грн

57 коп.

23 січня 2013 року банком на адресу позичальника та поручителів було направлено вимоги про погашення заборгованості, які отримано адресатами 1 лютого 2013 року.

Стягуючи заборгованість із боржника та відмовивши в позові до поручителів, суд першої інстанції виходив із того, що направленням повідомлення від 23 січня 2013 року банк змінив строк виконання основного зобов'язання, а пред'явивши позов 9 вересня 2013 року - пропустив встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення вимоги до поручителів. Крім того, суд першої інстанції виходив із того, що у п. 4.2 договорів поруки не встановлено строк дії поруки, тому порука припинилась, а заборгованість підлягає стягненню з боржника.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд залишив ухвалене судом першої інстанції рішення без змін. Апеляційний суд також виходив із того, що боржник взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту до 1 травня 2015 року та 1 травня

2017 року, здійснюючи погашення щомісячними платежами згідно з графіком платежів. Чергові щомісячні платежі боржник повинен був вчиняти не пізніше Першого числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, а з урахуванням листа від 23 січня 2013 року позов у вересні 2013 року банком пред'явлено поза межами строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Однак, із висновками судів погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як убачається із п. 4.2 договорів поруки № BL13756/1П, № BL13756/2П, № BL13756/3П порука припиняється якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку/терміну виконання боржником основного зобов'язання за основним договором не пред'явить вимоги до поручителя.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно вказав, що з урахуванням щомісячних обов'язкових платежів за кредитним договором, з часу несплати кожного з платежів починається перебіг позовної давності для вимог до боржника. Водночас апеляційний суд не перевірив доводи апеляційної скарги банку про те, що порука ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ПП «Фенікс-Плюс» не припинилась, оскільки в договорах поруки було визначено строк її дії. Такий довід апеляційної скарги має значення для перебігу позовної давності щодо вимог банку про стягнення щомісячних платежів.

Не можна погодитись і з оцінкою пункту 4.2 договорів поруки, яку було надано судом першої інстанції. Суд першої інстанції не мотивував належним чином свого висновку про те, що вказаний у ньому строк не застосовується у випадку дострокового стягнення грошових сум, та не спростував доводів банку про те, що вказаний у пункті 4.2 договорів поруки строк є строком дії договорів поруки.

Як убачається зі змісту вимог від 23 січня 2013 року боржнику ОСОБА_3 та поручителям ОСОБА_4, ПП «Феникс-Плюс», які було отримано ними 1 лютого 2013 року, банк із моменту отримання цієї вимоги вимагає негайно сплатити прострочену заборгованість за кредитним договором, проценти, нараховані за користування кредитними коштами, та штрафні санкції за порушення виконання зобов'язань. У випадку невиконання цієї вимоги термін кредиту визнається банком таким, що настав достроково на тридцять перший день з моменту отримання цієї вимоги (а.с. 50-53, т.1).

Із матеріалів справи випливає, що позов банку було пред'явлено

2 вересня 2013 року (а.с. 54, т.1).

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій не встановили, коли настав термін дострокового погашення кредиту з урахуванням змісту вимог банку від 23 січня 2013 року та дійшли передчасного висновку про пропуск банком встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України строку звернення з вимогами до поручителів.

Відповідно до статті 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за чч. 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17) або ГПК України (ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 1 липня 2015 року (справи № 6-745 цс 15 та № 6-467 цс 15), оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

З огляду на суб'єктний склад спору (позивач - ПАТ «Універсал Банк», а співвідповідачі поряд із фізичними особами - ОСОБА_4 і

ОСОБА_5 є також ФОП ОСОБА_3 (а.с. 10, т. 1) та юридична особа ПП «Фенікс-Плюс») судам необхідно перевірити, чи підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства справа в частині вимог ПАТ «Універсал Банк» до ФОП ОСОБА_3 та ПП «Фенікс-Плюс» та прийняти відповідне рішення.

Судові рішення в частині вирішення позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 підлягають скасуванню з огляду на допущені судами порушення норм матеріального і процесуального закону із направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 340 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від

24 березня 2015 року скасувати.

Справу за позовом публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного підприємства «Феникс-Плюс» про стягнення заборгованості направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В.Кадєтова

В.І.Мартинюк

М.І.Наумчук