Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді - доповідача - Куцина М.М.,

суддів: Собослоя Г.Г., Бондаренка Ю. О.,

при секретарі - Рогач О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача кредитної спілки „Мрія" на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07 липня 2015 року по справі за позовом Кредитної спілки „ Мрія" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року Кредитна спілка «Мрія» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 23 липня 2008 року між Кредитною спілкою „ Мрія" та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 323 про надання йому кредиту в сумі 5000 грн. терміном на 12 місяців з умовою його щомісячного погашення, згідно із розрахунком.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором 23 липня 2008 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

У зв'язку із неналежним виконання позичальником умов вищевказаного кредитного договору, зокрема, щодо графіку повернення кредитних коштів, передбаченого п. 3.2 цього договору, утворилась заборгованість, яка станом на 01 листопада 2014 року становила - 10466, 22 грн., з яких: 3308, 00 грн. - несплачений кредит; 287, 50 грн. - несплачені відсотки; 6 870, 72 - додаткові відсотки за просторочення кредиту.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст. ст. 509, 525, 610, 611, 625, 1050, 1052 ЦК України, просив у суді першої інстанції стягнути солідарно із відповідачів заборгованість за кредитним договором у сумі 10 466.22 гривень та судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07 липня 2015 року у задоволені позову Кредитній спілці "Мрія" відмовлено з підстав, передбачених ч.4 ст. 267 ЦК України.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке рішення є незаконним, необ'єктивним, необґрунтованим, винесеним із грубими порушеннями норм матеріального права та не повним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції в ході розгляду справи не взято до уваги бухгалтерську інформацію, яку було подано позивачем та з якої вбачається, що відповідач у 2013 році повертав кредит, а саме - 14 травня 2013 року сплатив 200 гривень, 8 липня 2013 року сплатив 200 гривень, 17 вересня 2013 року сплатив 200 гривень, що свідчить про визнання ним боргу, а тому, строк позовної давності, відповідно до ч.1 ст. 264 ЦПК України, було перервано.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Відповідач ОСОБА_2 повторно не з'явився до суду апеляційної інстанції; судова колегія вважає, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу за його відсутності, оскільки він належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позову Кредитної спілки „Мрія" про солідарне стягнення кредитної заборгованості з позичальника та поручителя, суд першої інстанції виходив із того, що сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови у позові щодо позичальника та поручителя (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд дійшов його без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав сторін та з порушенням норм матеріального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ч.1 ст. 611 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом апеляційної інстанції встановлено наступні обставини.

23 липня 2008 року між Кредитною спілкою „ Мрія" та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 323 про надання йому кредиту в сумі 5000 грн. терміном на 12 місяців з умовою його щомісячного погашення, згідно із розрахунком.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором 23 липня 2008 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір поруки .

Відповідно до пункту 3.1 договору поруки від 23 липня 2008 року, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання.

Взяті на себе зобов'язання позичальник належним чином, як передбачають умови кредитного договору та графік повернення кредитних коштів, закріплений у п. 3.2 цього договору, не виконав, за наслідками чого станом на 01 листопада 2014 року у відповідача утворилась заборгованість перед банком у сумі 10466, 22 грн., з яких: 3308 грн. - сума несплаченого кредиту; 287, 50 грн. - несплачені відсотки; 6 870, 72 грн. - додаткові відсотки за прострочення кредиту.

Відповідно до пункту 3.1 договору поруки від 23 липня 2008 року, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання.

Разом з тим, матеріали справи містять відомості про те, що відповідно до п. 2.1 даного кредитного договору, кредитор надав кредит позичальнику терміном на 12 місяців, а саме: із 23 липня 2008 року по 23 липня 2009 року ( а. с. 3).

Крім того, встановлено, що відповідно до розрахунку за кредитним договором за №323 від 23 липня 2008 року, останній платіж відповідачем ОСОБА_2 здійснено 17 вересня 2013 року в сумі 200 гривень .

Отже, позичальник порушував графік повернення кредитних коштів, і у строк, передбачений кредитним договором, а саме, до 23 липня 2009 року, кредитні кошти не повернув.

Зокрема, у матеріалах справи є довідка - витяг з особистої карти позичальника про планування та погашення коштів членом спілки ОСОБА_2 по кредитному договору № 323 від 23 липня 2008 р., в якій зазначено, що відповідач ОСОБА_2 після закінчення строку дії договору неодноразово у 2013 році повертав кредит і сплачував відсотки, а саме: 14 травня 2013 року сплатив 200 гривень, 8 липня 2013 року сплатив 200 гривень, 17 вересня 2013 року сплатив 200 гривень,

Також, факт повернення позичальником кредитних коштів після закінчення строку дії кредитного договору стверджується оригіналами наступних фінансових документів: прибутковий касовий ордер №360 від 14 травня 2013 року про внесення в касу позивача на кореспондуючий рахунок субрахунок ОСОБА_2 200 гривень; прибутковий касовий ордер №437 від 8 липня 2013 року про внесення в касу позивача на кореспондуючий рахунок субрахунок ОСОБА_2 200 гривень; прибутковий касовий ордер від 17 вересня 2013 року про внесення в касу позивача на кореспондуючий рахунок субрахунок ОСОБА_2 200 гривень.

Дані обставини підтверджуються і дослідженою в судовому засіданні апеляційного суду кредитною справою щодо ОСОБА_2.

Внесення позичальником в касу кредитора коштів на погашення кредитної заборгованості за даним кредитним зобов'язанням свідчить про визнання ним боргу, а тому, строк позовної давності, відповідно до ч.1 ст. 264 ЦПК України, було перервано.

Отже, закінчення строку дії кредитного договору сторонами по справі визначено 23 липня 2009 року.

З позовом до суду Кредитна спілка "Мрія" звернулася 14 листопада 2014 року ( а. с. 3).

Представник відповідачів в суді першої інстанції звернувся із заявою про застосування позовної давності (а.с. 16).

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову щодо позичальника з підстав ч.4 ст. 267 ЦК України неправильно, оскільки були відсутні правові підстави для застосування строків позовної давності та відмови у задоволенні позову до позичальника.

Разом із цим, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову щодо поручителя ОСОБА_3 з підстав ч.4 ст.267 ЦК України не є правильним з наступних підстав.

Згідно із ч.4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, та полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

Враховуючи наведене, на вказані строки не поширюється положення частини п'ятої статті 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин.

Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом.

В укладеному договорі поруки із ОСОБА_3 не встановлено строк його дії.

Умова договору поруки (пункт 3.1) про те, що порука діє до повного виконання позичальником зобов'язань за кредитною угодою не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки така суперечить частині першій статті 251 ЦК України та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 18 липня 2012 року. Дана Постанова прийнята з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

Зважаючи на вищевикладене, а також на те, що у договорі поруки не встановлено строк її дії, а строком виконання основного зобов'язання є 14 серпня 2010 року, і враховуючи те, що позивач на протязі шести місяців після закінчення основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя, такий договір поруки припинив свою дію.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові №6-170цс13 від 17 вересня 2014 року, і такий висновок є обов'язковим для всіх судів.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає, що позовні вимоги Кредитної спілки "Мрія" до поручителя ОСОБА_3 про солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням є безпідставними та необґрунтованими.

У матеріалах є довідка - витяг з особистої карти позичальника про планування та погашення коштів членом спілки ОСОБА_2 по кредитному договору № 323 від 23 липня 2008 р., в якій зазначено, що відповідач ОСОБА_2 в 2013 році повертав кредит, а саме - 14 травня 2013 року сплатив 200 гривень, 8 липня 2013 року сплатив 200 гривень, 17 вересня 2013 року сплатив 200 гривень, що свідчить про визнання ним боргу, а тому строк позовної давності, відповідно до ч.1 ст. 264 ЦПК України, було перервано.

Суд першої інстанції наведених обставин справи не врахував, неправильно застосував вищезазначені норми матеріального та процесуального права та безпідставно відмовив у заявленому позові Кредитної спілки до позичальника ОСОБА_2.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що відповідно до положень ст.ст. 526, 527, 530, 1050-1054 ЦК України, позов кредитора слід задовольнити і покласти на позичальника ОСОБА_2 обов'язок по поверненню кредитних коштів за зазначеним кредитним договором у сумі 10466.22 гривень та 350.94 гривень судового збору.

У задоволені позову Кредитної спілки „ Мрія" до поручителя ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити з підстав ч.4 ст. 559 ЦК України.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, відповідно до приписів п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням по даній справі нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивача Кредитної спілки „Мрія"- задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 07 липня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Кредитної спілки „Мрія" - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь кредитної спілки „ Мрія" заборгованість за кредитним договором у сумі 10466, 22 гривень та 350, 94 гривень судового збору.

У задоволенні позову Кредитної спілки „Мрія" до ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: