АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1776/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 03 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про відібрання дитини та визначення її місця проживання разом з батьком.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши ОСОБА_6, його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, та представників ОСОБА_7, які заперечували на доводи апеляційної скарги, судова палата, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_7 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 , третя особа Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування своїх вимог вказувала, що з відповідачем по справі вона зареєструвала шлюб 10 березня 2012 року.

Від шлюбу мають малолітню доньку - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Наприкінці літа 2013 року сторони припинили подружні стосунки і фактично їхня сім'я розпалась.

Причиною розірвання шлюбних відносин було безвідповідальне ставлення відповідача до подружніх і батьківських обов'язків, зловживання алкоголем, небажання матеріально утримувати сім'ю.

В зв'язку з тим, що відповідач не забезпечував її і новонароджену дитину, а всі зароблені кошти витрачав на власні потреби, вона була вимушена вийти на роботу після досягнення дитиною 9 місяців.

Допомогу по догляду за малолітньою донькою позивачці надавали її батьки

Всі вказані обставини спонукали позивачку звернутися до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 січня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

Після розірвання шлюбу відповідач тривалий час життям і здоров'ям дочки не цікавився, матеріальної допомоги не надавав.

В липні 2013 року позивачка разом з дочкою переїхали до її батьків, які мешкають у власному будинку в с Вергуни Черкаського району Черкаської області. На протязі травня-липня 2014 року відповідач декілька раз з її дозволу брав дочку до себе на вихідні (субота-неділя) та повертав в обумовлений час.

17 липня 2014 року ОСОБА_6 В приїхав до батьків позивачки в с. Вергуни, забрав дитину та запевнив, що поверне її наступного дня. Проте, 18.07.2014 року зателефонувавши, повідомив, що дочку не поверне.

З 18 липня 2014 року позивачка не бачила своєї дитини, не має з нею зв'язку, відповідач утримує її у себе і добровільно повернути дитину не має наміру.

Вік доньки - 1 рік та 11 місяців, вона потребує постійного догляду матері. Бувший чоловік не може створити належних умов для дитини. В квартирі, де утримується донька, немає дитячого ліжка, іграшок. Для догляду за дитиною відповідач найняв няню. Фактично, дитина весь час перебуває з чужою людиною.

Дочка має алергічну хворобу на певні види продуктів, потребує дієтичного харчування, систематичного лікування та пильного догляду.

Всього переліченого в даний момент вона позбавлена.

Крім того, відповідач систематично зловживає спиртними напоями, з приводу алкогольної залежності лікувався в медичному центрі «Надія».

Добровільно повернути дитину відповідач ОСОБА_6 відмовляється, це змушує позивачку звернутись до суду з позовною заявою.

На підставі наведеного, ст. ст. 160, 161, 162 СК України, позивачка з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд встановити місце проживання дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір'ю ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1

В вересні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_7, третя особа Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про відібрання дитини та визначення її місця проживання разом з батьком

Вказував, що після розірвання шлюбу їхня малолітня дочка проживала то з ним, то з матір'ю ОСОБА_7, оскільки в неї не було належного для проживання дитини місця. Сторони підтримували стосунки коли дочка проживала з матір'ю, він постійно приїжджав до неї, приймав участь у вихованні та матеріальному утриманні дочки.

В травні 2014 року ОСОБА_7 попросила його надати згоду на тимчасовий виїзд їхньої дочки за межі України, на що він спочатку погодився, а потім відкликав свою заяву, оскільки дізнався про те, що ОСОБА_7 має намір виїхати на постійне місце проживання до Туреччини. Під час проходження ОСОБА_7 та їх дочкою прикордонного контролю в аеропорту м. Бориспіль для виїзду до Туреччини працівниками прикордонної служби було повідомлено ОСОБА_7 про скасування згоди на виїзд дитини за кордон, в зв'язку з чим ОСОБА_7 залишила дочку зі своїми батьками, а сама поїхала до Туреччини.

ОСОБА_6 вирішив, що дочка буде проживати з ним, так як батьки відповідачки в похилому віці і їм тяжко доглядати за дитиною, а тому він в липні 2014 року забрав малолітню дочку у батьків колишньої дружини та попередив їх, що дочка буде проживати разом з ним. ОСОБА_7 та її батьки не заперечували проти проживання дочки разом з батьком.

ОСОБА_6 вказував, що під час проживання дочки разом з ним він самостійно забезпечував її всім необхідним, одягом, продуктами харчування, іграшками, облаштував для дочки спальне місце та місце для розваг. Також він влаштував дочку до дитячого навчального закладу (ясла-садок) № 34 «Дніпряночка», але навчальний рік планувався з 01.09.2014 року.

28.07.2014 року він звернувся до Органу опіки та піклування Черкаської міської ради із заявою про визначення місця проживання дочки разом з ним.

Батьки колишньої дружини постійно приїздили до нього додому, провідували внучку і він перешкод їм в цьому не чинив.

30.08.2014 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (батьки ОСОБА_7) в черговий раз приїхали до ОСОБА_6 додому щоб провідати внучку, та, скориставшись тим, що з внучкою залишалася його мати -ОСОБА_12, вони забрали внучку, швидко вибігли з квартири та, сівши в машину, поїхали в невідомому напрямку. В зв'язку з цим позивач за зустрічним позовом звертався до Придніпровського РВ УМВС України в Черкаській області з заявою про викрадення дитини. Відомості по даному факту були внесені до ЄРДР 22.09.2014 року.

ОСОБА_6 вважає, що в інтересах дочки їй необхідно проживати разом з ним, а не з матір'ю, оскільки він має власний бізнес та постійний заробіток, має можливість створити для дитини необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, має час відводити дитину до дитячого садка, займатися з нею, піклуватися про неї, в той час як відповідачка такої можливості не має.

Також зазначає, що він спиртними напоями не зловживає, не палить, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно, добре відноситься до доньки.

На підставі наведеного, ст. ст. 19, 161, 162 СК України, ОСОБА_6 просив суд постановити рішення про негайне відібрання дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, у матері ОСОБА_7 та повернути йому - ОСОБА_6, за місцем його проживання; встановити місце проживання дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29.09.2014 року зустрічний позов ОСОБА_6 об'єднаний в одне провадження із основним.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про визначення місця проживання дитини, -задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір'ю - ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про визначення місця проживання дитини разом з батьком, - відмовлено.

Провадження в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про відібрання дитини, - закрито.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на те, що дане рішення незаконне, не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задоволити його позовні вимоги в повному обсязі.

Обговоривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді, судова палата вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 і ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 березня 2012 року по 27 січня 2014 року. Від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ар. спр. 9-11).

Після розірвання шлюбу малолітня ОСОБА_9 проживала періодично разом із одним із батьків, то з позивачкою ОСОБА_7, то з відповідачем ОСОБА_6

В останній час, - з кінця серпня 2014 року малолітня ОСОБА_9 проживала разом з матір'ю ОСОБА_7 в помешканні батьків позивачки.

З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку із скрутним матеріальним становищем і можливістю працевлаштування за кордоном ОСОБА_7 виявила намір виїхати разом з малолітньої дочкою за межі України. На її прохання батько дитини - ОСОБА_6 надав згоду на виїзд дитини за кордон. Однак виїхати за межі України разом з малолітньою дитиною ОСОБА_7 не змогла, оскільки згода на такий виїзд була відкликана батьком дитини, який звернувся до Прикордонної служби України із відповідною заявою. Під час проходження ОСОБА_7 прикордонного контролю в аеропорту м. Бориспіль їй було повідомлено про скасування заяви батька про дозвіл на виїзд дитини за кордон та заборонено виїзд малолітньої ОСОБА_9 за кордон, в зв'язку з чим малолітня ОСОБА_9 залишилася з батьками позивачки ОСОБА_7 та проживала з ними до середини липня 2014 року, поки батько дитини - ОСОБА_6 не забрав її до себе, де вона і проживала до 30.08.2014 року.

Судом встановлено , що 30.08.2014 року батьки позивачки ОСОБА_7 - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у відсутність батька дитини (відповідача по справі) ОСОБА_6 забрали малолітню ОСОБА_9 і вона в подальшому разом зі своєю матір'ю виїхали до Туреччини, де і проживають в даний час. Позивачка, як встановлено, працевлаштована в Туреччині, а саме працює за контрактом від 10.07.2014 року тренером (у договорі посада зазначена PR «Мененджер») в спортивному клубі «Just Dans Sport Club» в м. Анкарі.

Спочатку « строковий договір про найм на роботу» був оформлений до 10.07.2015 року. На даний час зазначений договір (контракт) продовжено до 10.07.2016 року, про що представником позивачки надані додатково документи (копія контракту) (ар. спр. 59-60; 66-69).

Проживають позивачка з дитиною в мебльованій квартир, яку винаймає роботодавець, як видно з договору оренди, забезпечені всім необхідним (ар. спр. 128-131).Дитина ОСОБА_9 відвідує дитячий садок клуб «Юва», де отримує освіту у відповідності з навчально виховною програмою, підготовленою Міністерством національної освіти, як зазначено в документах. Позивачка ОСОБА_7 з дитиною прийняті на тимчасовий консульський облік в Посольстві України в Турецькій ОСОБА_13 до 16.03.2016 року (ар. спр. 65; 134). Забезпечені обидві полісом медичного страхування по 11.08.2016 рік (ар. спр. 59-60) (додана копія до матеріалів справи).

Наведене свідчить, що за місцем проживання матері для малолітньої дитини сторін створені належні умови для проживання і виховання.

Доводи відповідача ОСОБА_6 про те, що його колишня дружина ОСОБА_7 незаконно вивезла без його згоди за межі України їхню доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 і незаконно утримує дитину на території Туреччини,- не підтверджені матеріалами справи.

Відповідно до статті 3 Конвенції про цивільно правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року, до якої Україна приєдналася 11.01.2006 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо:

a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та

б) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

За статтею 4 Конвенції застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років.

Згідно статті 5 Конвенції для цілей цієї Конвенції:

a) "права піклування" включають права, пов'язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини;

в) "права доступу" включають право переміщення дитини на обмежений час у місце інше, ніж місце її постійного проживання.

Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянином України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

- якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску;

- якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном.

Таким чином, за матеріалами справи, вищенаведеними умовами проживання і виховання дитини сторін в Туреччині разом з мамою, де дитина забезпечена всім необхідним для покращення здоровя внаслідок наявності медичного страхування та реалізації можливостей духовного розвитку, і в паспорті її мами ОСОБА_7 є відмітка про взяття на тимчасовий консультативний облік у Посольстві України в Турецькій ОСОБА_13, не можна розглядати як незаконне переміщення і утримання малолітньої дитини сторін в Туреччині, оскільки при цьому не встановлено будь яких порушень прав піклування про дитину.

На підтвердження правомірності такого висновку свідчить повідомлення компетентним органам секретаря Консульського відділу Посольства України в Турецькій ОСОБА_13 Дімчева від 13 березня 2015 року. Згідно останнього відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» матір дитини має право виїхати з власною дитиною за кордон без згоди батька у випадку реєстраційного запису у Дипломатичній і Консульській службі України або за наявності консульської печатки у паспорті, що проставлена Дипломатичною і консульською службою України.

Таким чином, ОСОБА_7 разом із своєю дочкою ОСОБА_9 виїхала за кордон з України до Туреччини відповідно до чинного законодавства України та у вищевказаному порядку (повідомлення додано до матеріалів справи).

Необхідно зазначити, що даний позов - про визначення місця проживання дитини з нею та ще й про відібрання дитини ОСОБА_9 О В. предявила до відповідача в серпні 2014 року, коли відповідач ОСОБА_6, забравши 17 липня 2014 року дитину у її батьків, не повернув доньку слідуючого дня, як обіцяв, і повідомив, що не поверне.

Позивачка наполягала, що у звязку з віком дитини, якій на той час було лише 1 рік та 11 місяців, наявності у неї алергічної хвороби на певні види продуктів, необхідності дієтичного харчування, систематичного лікування та пильного догляду, місце проживання дочки сторін визначити з нею, і вона, позивачка, зможе забезпечити належне лікування і розвиток дитини.

В кінці вересня місяця 2014 року з аналогічним зустрічним позовом до ОСОБА_6 О В. звернувся ОСОБА_6, наголошуючи на тому, що відповідачка за його позовом не може надати дитині ні належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення, не може забезпечити нормальних безпечних для здоровя дитини умов проживання

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення (ч. І статті) .

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. ІІ статті).

Аналізуючи зібрані та досліджені по справі докази з приводу виконання кожною із сторін батьківських обовязків щодо дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, суд прийшов до висновку, що сторони в повній мірі виконували батьківські обовязки, оскільки кожний з батьків , з ким періодично проживала дитина, піклувався про неї, займався її вихованням, матеріально забезпечував. Допитані в судовому засіданні свідки охарактеризували обох батьків як таких , що люблять свою дочку і здатних забезпечити належні умови для її проживання . Обоє з батьків працевлаштовані та матеріально забезпечені. І це підтверджено матеріалами справи.

Однак, звертає на себе увагу той факт, що, за твердженнями позивачки, причиною розірвання шлюбних відносин було безвідповідальне ставлення відповідача до подружніх і батьківських обовязків, зловживання алкоголем, небажання матеріально утримувати сімю, в звязку з чим вона змушена була вийти на роботу після досягнення дитиною 9 місяців і бути ініціатором розірвання шлюбу . Допомогу по догляду за малолітньою донькою їй надавали її батьки. При цьому в позові вона зазначала, що майнового спору між ними не має, а донька після розірвання шлюбу залишиться проживати з нею. Відповідач, як встановлено, заперечення проти зазначеного позову не надавав, в судове засідання повторно не зявився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про дату і час розгляду справи був належним чином повідомлений (ар. спр.10). Не надав і в даному процесі обґрунтованих заперечень щодо викладеного позивачкою.

До того ж рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 квітня 2015 року з відповідача на користь позивачки були стягнуті аліменти на утримання малолітньої дитини в розмірі 1/3 частини мінімальної заробітної плати, визначеної Державою на час розгляду справи, починаючи з 21 січня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття (ар. спр. 146-148).

Відповідач також не надав даних про те, що пропонував, надавав, надсилав будь які кошти на утримання дитини, розуміючи, безумовно, що такі необхідні, перш за все , на утримання останньої.

Під час розгляду в апеляційній інстанції представником позивачки надана довідка Центрального відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції від 20.10.2015 року за №440, з якої вбачається, що за період з 21 січня 2015 року по 01 жовтня 2015 року згідно з виконавчим листом №711/523/15 ц, виданого 03.06 2015 року Придніпровським районним судом м. Черкаси позивачка ОСОБА_7 , дійсно, не отримувала аліменти від ОСОБА_6 на утримання дитини, і в матеріалах виконавчого провадження відсутні відповідні документи, що підтверджують сплату аліментів за вищевказаний період.

Наведене не спілкується із запевненнями відповідача щодо того, що проживання доньки разом з ним буде відповідати інтересам дитини, забезпечить її належне виховання і розвиток.

Крім того, судом встановлено, що позивачка має на праві власності своє житло, а саме: їй, її батькам ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16., малолітній ОСОБА_9 на праві власності належить 6/25 частин житлового блоку (секції ) 33-30 в будинку №48 по вул. Орджонікідзе в м. Черкаси кімнати №№38;39, загальною площею49,9 кв.м., що стверджується свідоцтвом про право власності на житло від 03.02.2014 року, витягом з Державного реєстру прав власності на житло (ар. спр.136 -138). Згідно обстеження житлово побутових умов проживання малолітньої ОСОБА_9 за вказаною адресою від 16.10.2014 року , проведеного спеціалістами служби у справах дітей Черкаської міської ради, санітарно - гігієнічні умови задовільні. Родина в житловому блоці займає дві кімнати, дитина є власником 1/5 частини. Помешкання перебуває у задовільному стані, зроблено сучасний ремонт, умебльоване, в наявності вся необхідна побутова техніка, для малолітньої виділена окрема кімната, і, таким чином, створені належні умови для проживання дитини (ар. спр. 139).

Відповідач ОСОБА_6, як встановив суд, власного житла не має, проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, яка згідно договору купівлі-продажу від 20.09.2002 року належить його батьку ОСОБА_17 (ар. спр.43).

В судовому засіданні було встановлено, що належні умови проживання у вказаній квартирі для малолітньої ОСОБА_9 не були забезпечені відповідачем, оскільки дитина навіть не мала свого ліжка.

Вирішуючи даний спір, суд обґрунтовано виходив з положень Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), згідно якої Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, а згідно ч . 1 ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Враховано судом і положення Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Виходячи з наведених принципів, з інтересів дитини, з обставин справи в цілому, ставлення кожного з батьків до дитини та до виконання ними своїх батьківських обовязків, особисту прихильність дитини до батьків, враховуючи, безумовно , вік дитини, якій на час ухвалення рішення виповнилося лише 2 рочки 9 місяців і що в такому віці дитина потребує постійного догляду та любові з боку матері, і також що виняткових випадків для розлучення дитини з матірю в даний час не існує, суд , на думку судової колегії, прийшов до цілком обґрунтованого висновку про необхідність визначення місця проживання малолітньої дочки сторін з її мамою позивачкою ОСОБА_7.

Слід зауважити, що визначаючи місце проживання дитини з одним з батьків , що проживають окремо, суд не може привязувати місце проживання до певної адреси, яка може бути змінена особою, оскільки таке буде ущемлю вати свободу пересування і вільний вибір місця проживання осіб.

Таким чином, задоволивши позовні вимоги ОСОБА_7, суд відмовив в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 про визначення місця проживання малолітньої дитини сторін з ним.

Однак, необхідно зазначити, що відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч. ІІ).

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (ч. ІІІ).

Суд також правильно закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відібрання дитини, встановивши, що малолітня дитина сторін виїхала з мамою ОСОБА_7 за межі України і перебуває в даний час у Туреччині без порушень чинного законодавства України.

Рішення суду відповідає зібраним доказам, матеріалам справи в цілому, діючому законодавству, і підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги, - не вбачається.

Доводи останньої не є суттєвими і висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 218 ЦПК України, судова палата, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03 червня 2015 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :