_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/561/15-ц
Провадження № 2/520/2022/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2015 року

Київський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді: Маломуж А.І.,

при секретарях: Месропянцевої О.В., Буланової А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Берізка» до ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління- 1», Виконавчого комітету Одеської міської ради «про визнання угоди недійсною», -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління- 1», Виконавчого комітету Одеської міської ради «про визнання угоди недійсною» та просить визнати договір про співпрацю по інвестуванню та будівництву нежитлового приміщення в житловому будинку № 10 по вул. Тополина в м.Одесі № 22-9-60/10 від 22.09.2005 р., укладений між ТОВ Будівельно-монтажне управління -1» та ОСОБА_1 недійсним; визнати незаконним свідоцтво про право власності на квартиру № 60-А загальною площею 132,6 кв. м. житловою площею 17,8 кв.м. в будинку № 30 по вул. Тополина в місті Одесі видане 12.03.2009 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради на імя ОСОБА_1; визнати незаконним свідоцтво про право власності на квартиру № 60-А загальною площею 122,9 кв. м. в будинку № 30 по вулиці Топлина в місті Одесі 08.11.2006 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради на імя ОСОБА_1.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 08 листопада 2006 року ОСОБА_1 отримала у власність нежитлове приміщення технічного поверху № 60-А загальною площею 122,9 кв.м. в житловому будинку № 30 по вул.. Тополина у м. Одесі. Свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення № 60-А будинку № 30 по вул.. Тополина у м. Одесі від 08.11.2006 року видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі договору про співробітництво по інвестуванню і будівництву нежилого приміщення у житловому будинку від 22.09.2005 року № 22-9-60/10; акту прийому-передачі нежилого приміщення від 01 листопада 2006 р. № б/н. Свідоцтво на квартиру 60-А по вул.. Тополина в м. Одесі ОСОБА_1 отримала 12.03.2009 року, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 17.03.2009 р., в книзі під № 677пр-181, номер запису 3012.

Представник позивача зазначає, що передача у власність відповідачці ОСОБА_1 приміщення технічного поверху, а також його переоформлення в житлове приміщення порушує законні права інших співвласників будинку.

Вищевказане стало приводом для звернення ОСББ «Берізка» до суду з зазначеним позовом.

Представники позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити, надали пояснення аналогічні обставинам викладеним в позовній заяві.

Представник відповідача та відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, надали до суду заяву про застосування строків позовної давності.

Представник ТОВ «Будівельно-монтажного управління-1» у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, надав до суду заперечення в яких просив застосувати строки позовної давності.

Представник ВК ОМР у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає позовні вимоги представника позивача такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлено, що 13 жовтня 2005 року прийнято в експлуатацію житловий будинок розташований за адресою: м. Одеса, вул. Тополина, 30 (акт Державної приймальної комісії затверджено Розпорядженням Київської районної адміністрації № 1524 от 08 листопада 2005 року). Даним розпорядженням будинок було зареєстровано за Управлінням капітального будівництва Одеської міської Ради.

В лютому 2006 року будинок було передано на баланс КП ДЕЗ «Вузівський».

24 лютого 2006 року було зареєстровано Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Берізка».

08 листопада 2006 року ОСОБА_1 отримала у власність нежитлове приміщення технічного поверху № 60-А загальною площею 122,9 кв.м.в житловому будинку № 30 по вул.. Тополина у м. Одесі.

08.11.2006 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі договору про співробітництво по інвестуванню і будівництву нежилого приміщення у житловому будинку від 22.09.2005 року № 22-9-60/10 видано ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення № 60-А будинку № 30 по вул.. Тополина у м. Одесі.

12.03.2009 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво на квартиру 60-А по вул.. Тополина в м. Одесі зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» 17.03.2009 р., в книзі під № 677пр-181, номер запису 3012.

30 травня 2007 року КП ДЕЗ «Вузівський» за актом приймання передачі передало будинок на баланс ОСББ «Берізка».

Невід'ємною складовою акту Державної приймальної комісії та акту приймання передачі житлового будинку на баланс ОСББ «Берізка» є технічний паспорт на будинок, виготовлений КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» 12 травня 2005 року та проектна і технічна документація на будинок, відповідно до яких на час завершення будівництва будинку та на час передачі його на баланс ОСББ «Берізка» на технічному поверсі будинку квартир, або інших нежитлових приміщень, які б належали будь кому на праві власності, розташовано не було, та вони взагалі не були запроектовані.

Відповідач ОСОБА_1А подала до суду заяву про застосування строку позовної давності та просила суд відмовити в задоволенні позову з цієї підстави.

Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності слід зазначити наступне.

Вищий спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10-70/0/4-13 від 16.01.2013 року, стосовно застосування положень частини третьої статті 267ЦК України зазначено, що відповідно до частин третьої і четвертої статті 267ЦК України,позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Правилами ст.10, 60 ЦПК України, визначено обовязок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Представник позивача у своїх поясненнях щодо застосування строків позовної давності вказує, що відповідно до п.3 ч. 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право.

Вказаний закон набрав чинності з дня, наступного за днем його офіційного опублікування, а саме опублікування відбулось в офіційному виданні «Голос України» від 14.01.2012 року.

Дана позовна заява була надана до суду представником позивача до Київського районного суду м. Одеси 19 січня 2015 року, тобто після спливу стоку позовної давності.

Невирішення судом питання про можливість застосування позовної давності може свідчити про порушення права на справедливий суд, закріпленого у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Специфічним у застосуванні положень конвенції є те, що багато її принципів не можна відразу побачити безпосередньо в тексті. Вони випливають з її «духу» і знаходять своє розкриття в практиці та позиціях ЄСПЛ.

Важливими для розуміння суті ст.6 конвенції є «зауваження» Суду про те, що хоча ця стаття гарантує право на справедливий розгляд, вона не встановлює жодних правил стосовно допустимості доказів чи того, яким чином вони повинні бути оцінені, що насамперед повинно регулюватися національним законодавством і національними судами ( ОСОБА_2 проти Іспанії», №30544/96, §28).

Говорячи про принцип рівності сторін, Суд указує, що кожній зі сторін мають бути надані рівні можливості щодо представлення справи у такому вигляді, який не ставить її у невигідне становище стосовно свого противника (рішення у справі «Бацаніна проти Росії» від 26.05.2009 №3932/02, §22).

Крім іншого, принцип справедливості порушується там, де національні суди ігнорують визначену, відповідну і важливу думку, висловлену заявником (рішення у справах «Проніна проти України» від 18.07.2006 №63566/00, §25, та «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 №42310/04, §280).

Вказані принципи допомагають зрозуміти деякі важливі елементи справедливого суду. При цьому й саме питання застосування строку позовної давності тісно повязане з їх реалізацією.

Показовою в питанні застосування позовної давності в контексті ст.6 конвенції є справа «Grafescolo S.R.L. проти Молдови». В ній компанія-заявник стверджувала, що судовий розгляд був несправедливим, оскільки національні суди не взяли до уваги положення цивільного кодексу країни стосовно позовної давності, які були чинними на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, а застосували нові положення ЦК Молдови. Уряд стверджував, що строк позовної давності не міг бути застосований, оскільки національні суди визнали абсолютну недійсність договору купівлі-продажу. У цій справі Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Відзначалося, що роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство закону, що є обовязковим для країн, котрі підписали конвенцію. Далі Суд повторює, що ст.6 документа зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення. (У справі «Торія проти Іспанії» (рішення від 09.12.94) ЄСПЛ установив, що відмова національного суду обґрунтувати відхилення заперечення стосовно спливу строку давності є порушенням цього положення). Суд відзначив у цьому контексті, що строк позовної давності був важливим аргументом, і якщо б він був узятий до уваги, то це, можливо, привело до відмови в позові. Попри це, Верховний суд Молдови не назвав жодних причин того, чому він не зважив на цей аргумент. У світлі викладеного ЄСПЛ дійшов висновку, що судовий розгляд не був справедливим, а отже, мало місце порушення ст.6 конвенції.

Таким чином, однією з вимог дотримання ст.6 конвенції є обґрунтованість судового рішення, що, до речі, передбачено й національним законодавством. Із цього випливає, що суди не повинні ігнорувати заяви про застосування позовної давності і належним чином обґрунтовувати причини її незастосування.

З урахуванням встановлених обставин та перевірених судом доказів наданих позивачем в підтвердження предявлених до відповідача вимог, правової позиції суду вищої інстанції та міжнародної практики яка є джерелом права, а також факту пред'явлення позову позивачем тільки 19.01.2015 року, суд вважає, що є достатні підстави для застосування строку позовної давності відповідно до статті 256 ЦК України, частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України, частини четвертої статті 267 ЦК України, а відтак наявність усіх підстав для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати суд відносить на рахунок позивача.

Керуючись, ст. ст. 256, 261, 263, 267 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 5, 6, 10, 11, 57, 60, 88, 169, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні уточненої позовної заяви Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Берізка» до ОСОБА_1, товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-монтажне управління- 1», Виконавчого комітету Одеської міської ради «про визнання угоди недійсною»- відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Маломуж А. І.