Провадження №2/761/8717/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Волошина В. О.

при секретарі: Анісковець Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» про стягнення грошових коштів та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2015р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «КБ «Надра», в якому просив суд: стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 3350,0 грн., 5000,0 грн. - моральної шкоди та 750,0 грн.- витрат на правову допомогу.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 січня 2015р. в м. Чернівці в відділенні відповідача №2502, на підставі усного договору, позивач здійснив переказ грошових коштів в сумі 3500,0 грн. на рахунок Львівського національного аграрного університету, як плату за навчання, про що було видано квитанцію № k2/F/22, однак вказані кошти на рахунок Львівського національного аграрного університету не дійшли.

20 березня 2015р. позивач звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової І.О., однак вказані кошти відповідачем позивачу повернуто не було, посилаючись на п.1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Враховуючи, що відповідачем не були виконані умови договору, що суттєво порушує права позивача, останній вимушений був звернутись до суду та просив стягнуту суму належних позивачу коштів та відшкодувати завдану моральну шкоду.

В судове засідання позивач не з'явився, свого уповноваженого представника не направив, однак до початку судового розгляду надіслав поштовим зв'язком заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Представник відповідача, в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи сторона відповідача повідомлялась належним чином, причини неявки суду свого уповноваженого представника повідомлено не було.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 15 січня 2015р. в м. Чернівці в відділенні відповідача №2502 позивач здійснив переказ грошових коштів в сумі 3500,0 грн. на рахунок Львівського національного аграрного університету, як плату за навчання, про що було видано квитанцію № k2/F/22, однак вказані кошти на рахунок Львівського національного аграрного університету не дійшли (а.с.9, 13).

Листом відповідача від 25 березня 2015р. було розглянуто заяву ОСОБА_3 від 20 березня 2015р. та повідомлено, що у банку запроваджено тимчасову адміністрація та на підставі п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час дії тимчасової адміністрації задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку не здійснюється. Крім того, зазначено, що кошти за будь-якими платежами, які не були відправлені банком обліковуватимуться на транзитних рахунках банку до дня їх повернення відправнику в порядку та в строки, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а.с.11).

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Закону, з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Пунктом 1) ч. 5 цієї ст. 36 визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом було встановлено, що на підставі постанови Правління НБУ від 05 лютого 2015р. № 83 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 лютого 2015р. № 26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра», згідно з яким запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Надра».

05 червня 2015р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №113 про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку.

Відповідно до п. 6 ст. 2 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Згідно п. 1) ч. 2 ст. 42 зазначеного Закону, з дня початку процедури ліквідації банку: припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв'язку з ліквідацією банку.

Крім того, виходячи зі змісту ст.ст. 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з п. 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Разом з тим пунктом 4.1 статті 1 даного Закону передбачено, що для проведення переказу можуть використовуватися кошти як у готівковій, так і в безготівковій формі.

Пунктом 8.2 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, яке міститься в документі на переказ готівки, протягом операційного часу в день надходження цього документа до банку.

Відповідно до положення ст.ст. 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання щодо переказу коштів позивача на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням.

Згідно положень ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» під поняттям кредитора розуміється юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку на якого поширюються обмеження встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36, ст. 49, ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і тому не можуть бути задоволені його вимоги до відповідача з моменту запровадження у останньому тимчасової адміністрації.

Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та під час процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і з урахуванням того, що на час ухвалення рішення по справі у відповідача діє процедура ліквідації, що унеможливлює задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів.

У відповідності з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 з подальшими змінами та доповненнями, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

При цьому, судом враховано, що вищенаведена норма ст. 1167 ЦК України регулює позадоговірні відносини, а тому не може поширюється на спірні договірні відносини.

Відповідно до положень п. 4) ч. 1 ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди.

Наслідки порушення договору (грошового зобов'язання) встановлені ст. 625 ЦК України, яка не передбачає відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, у суду відсутні правові підстави і для задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди.

Згідно із ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Враховуючи викладене, а також те, що матеріали справи не містять даних про участь адвоката ОСОБА_4 у судових засіданнях, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 8, 10, 11, 23, 57 - 60, 84, 88, 179, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст.ст. 177, 190, 509, 526, 611, 625, 1167; ст.ст. 2, 36, 42, 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; ст.ст. 1, 4, 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»; ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» про стягнення грошових коштів та моральної шкоди - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: