У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення до ОСОБА_6 про відшкодування збитків, завданих під час виконання трудових обов'язків, за касаційною скаргою Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - Концерн РРТ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про відшкодування збитків у розмірі 18 513 грн 40 коп., завданих відповідачем.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що за результатами ревізії складено акт, відповідно до якого були виявлені порушення. У січні 2012 року за підписом ОСОБА_6 встановлено працівникам, зокрема ОСОБА_7, надбавку до посадового окладу з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року у розмірі 10 %, що призвело до збитків на суму 6 249 грн 03 коп. Також Концерном РРТ зайво нараховано та виплачено відпускних за період з 01 березня 2013 року по 31 серпня 2012 року, заробітної плати з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року на загальну суму 4 608 грн 80 коп. У зв'язку з наведеними порушеннями Концерну РРТ заподіяно шкоду на загальну суму 18 513 грн 40 коп. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2015 року, у задоволенні позову Концерну РРТ до ОСОБА_6 про відшкодування збитків, завданих під час виконання трудових обов'язків, відмовлено.

У касаційній скарзі Концерн РРТ порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що відповідно до наказу (розпорядження) від 04 жовтня 2010 року № 49/ок, підписаного Генеральним директором ОСОБА_8, ОСОБА_6 призначено на посаду начальника сектора міжнародного співробітництва Концерну РРТ.

Наказом від 22 жовтня 2010 року № 51/ок ОСОБА_6 з 22 жовтня 2010 переведено на посаду заступника генерального директора.

Відповідно до наказу від 27 грудня 2011 року № 402 на ОСОБА_6 покладено тимчасове виконання поточних обов'язків генерального директора Концерну РРТ на час перебування у щорічній відпустці генерального директора ОСОБА_8

Відповідно до акта від 20 серпня 2013 року № 06-21/70, складеного Державною фінансовою інспекцією України за результатами ревізії, були виявлені порушення, зокрема усупереч положенням про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, головному бухгалтеру Концерну РРТ ОСОБА_7 нараховувалась надбавка у розмірі 10 % до посадового окладу за період з 01 січня 2009 року по 01 лютого 2013 року, однак згідно із наданою Концерном РРТ інформацією від 08 серпня 2013 року № 3258/3-02 ОСОБА_7 з секретними документами не ознайомлювалась.

Згідно із наказом від 04 січня 2012 року № 1н/т встановлено працівникам Концерну РРТ, зокрема ОСОБА_7, надбавку до посадового окладу з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року в розмірі 10 %. Відповідно до акта Державної фінансової інспекції від 20 серпня 2013 року № 06-21/70 головному бухгалтеру Концерну РРТ ОСОБА_7 зайво виплачено надбавку за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 10 % від посадового окладу за період з 01 січня 2009 року по 01 лютого 2013 на суму 6 249 грн 03 коп. Також відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат при обчисленні середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, зайво нараховано та виплачено відпускних за період 01 березня 2010 року по 31 серпня 2012 року на суму 1 377 грн 28 коп. Також зайво перераховано внесків до державних цільових фондів за період з 01 січня 2009 року по 01 лютого 2013 року на суму 4 608 грн 80 коп.

Відповідно до вказаного акта Державної фінансової інспекції України, встановлено, що порушення допущено з вини тимчасово виконуючого обов'язки генерального директора ОСОБА_6, яким підписано наказ від 04 січня 2012 року № 1 н/т.

Наказом від 07 лютого 2013 року ОСОБА_6 звільнено з посади заступника генерального директора Концерну РРТ за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався положеннями ст. ст. 124, 130, 132, 135-1 КЗпП України та виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б вказували, що прямими винними діями або бездіяльністю відповідача в межах покладених на нього трудових обов'язків була заподіяна заявлена шкода підприємству.

Погодившись з висновками суду першої інстанції та залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції керувався положеннями ст. 233 КЗпП України та виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки днем виявлення шкоди, встановленої в результаті перевірки планової ревізії фінансово-господарської діяльності Концерну РРТ, є день складання акту Державної фінансової інспекції України - 20 серпня 2013 року, а з позовом до суду позивач звернувся 20 жовтня 2014 року.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснив, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпПрічний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Таким чином, відмовити у позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, пославшись на пропуск позивачем без поважних причин строку звернення з позовом до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України, як на підставу для відмови у задоволенні позову, не врахував, що у разі, коли позовні вимоги не доведено, то це є самостійною підставою для відмови в позові.

Допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвала суду апеляційної інстанції не може вважатись законною і обґрунтованою, у зв'язку із чим вона підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук