Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири,

зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 13 серпня 2005 року по 20 грудня 2012 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. За час шлюбу подружжя придбало квартиру АДРЕСА_1, при цьому договір купівлі-продажу зазначеної квартири був оформлений на ім'я відповідачки. Посилаючись на те, що остання погрожує позбавити його права власності на зазначену квартиру, просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину зазначеної квартири.

У березні 2014 року ОСОБА_4 пред'явила зустрічний позов, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після розірвання шлюбу між подружжям було досягнута домовленість стосовно добровільного поділу зазначеної квартири, про що свідчить написана відповідачем розписка від 05 березня 2013 року, у якій останній зазначив, що він отримав від позивачки грошові кошти у сумі 40 000 грн та не буде претендувати на свою частину спірної квартири, яку залишає своїй неповнолітній доньці.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визначено частки у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 рівними по Ѕ частині кожному з них.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому касаційному перегляду не підлягають.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання ОСОБА_3 грошових коштів від позивача за зустрічним позовом.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st313/> справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st315/>. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 2005 року по 20 грудня 2012 року, від шлюбу мають неповнолітню доньку, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно договору купівлі-продажу від 12 травня 2007 року, укладеного на ім'я ОСОБА_4, сторони у період шлюбу придбали квартиру АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_4 зазначала про досягнення після розірвання шлюбу угоди з відповідачем стосовно поділу спірної квартири та посилалась на розписку, складену ОСОБА_3 05 березня 2013 року, в якій останній вказав про отримання від неї грошових коштів у сумі 40 000 грн в рахунок належної йому частини квартири, яку він залишає своїй неповнолітній доньці.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що розписка підтверджує досягнення між сторонами домовленості про відмову ОСОБА_3 від права власності на належну йому частину квартири з отриманням компенсації у сумі 40 000 грн, але не підтверджує фактичне отримання останнім цієї суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставинами, на які вона посилається як на підставу своїх і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від вересня 2013 року № 6-63цс13, який має враховуватися судами при вирішенні справ відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначені вимоги закону увагу не звернув, у порушення ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st212>-214 <nau://ukr/1618-15|st214>, 316 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> обставини справи з'ясував неповно, належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги; погоджуючись з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності зустрічного позову, не врахував, що за своєю суттю боргова розписка не тільки підтверджує укладення та умови договору, але і є свідченням отримання боржником від кредитора грошових коштів та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення місцевого суду в частині зустрічного позову.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для її скасування в частині зустрічного позову із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2014 року скасувати в частині зустрічного позову та справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін