Ухвала

іменем україни

18 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року позов публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» залишено без розгляду на підставі п. 6 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 червня 2015 року ухвалу суду першої інстанції скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами укладено договір про передачу спору на вирішення третейського суду та до початку з'ясування обставин у справі та перевірки їх доказами від відповідача надійшло заперечення проти вирішення спору у суді.

Скасовуючи ухвалу місцевого суду та постановляючи ухвалу про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що третейське застереження у кредитному договорі укладено з порушенням вимог Закону України «Про третейські суди», а отже таке застереження є нікчемним.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо між сторонами укладено договір про передачу спору на вирішення третейського суду і від відповідача надійшли до початку з'ясування обставин у справі та перевірки їх доказами заперечення проти вирішення спору у суді.

Як вбачається з матеріалів справи, банк звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 за кредитним договором від 13 травня 2013 року.

Відповідно до п. 9.2 зазначеного договору у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір підлягає розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків.

У постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року № 856цс15 зазначено, що рішення третейського суду про стягнення заборгованості за договором кредиту (ухвалене після внесення змін до Закону України «Про третейські суди») підлягає скасуванню, оскільки заявник є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, тому третейському суду в силу положень п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 статті 6 Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Згідно із п. 22 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцією для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

Як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб.

У п. 3 постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-IV «Про третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. При цьому, відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» банк не є споживачем.

Отже, позовна заява про захист прав споживача подається саме споживачем, у разі порушення його прав, передбачених ст.ст. 4-15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Постановляючи оскаржувану ухвалу, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, посилаючись на те, що угода про передачу спору на розгляд до третейського суду суперечить вимогам Закону України «Про третейські суди» і є нікчемною, не врахував, що предметом спору є не захист прав споживача, а стягнення кредитної заборгованості, а банк у цих правовідносинах не є споживачем, та дійшов помилкового висновку про скасування ухвали суду першої інстанції, яка постановлена згідно із законом.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Зазначені вище порушення призвели до помилкового скасування ухвали суду першої інстанції, яка постановлена згідно із законом, що відповідно до вимог ст. 339 ЦПК України є підставою для скасування ухвали апеляційного суду і залишення в силі ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 червня 2015 року скасувати, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін