У х в а л а

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Кадєтової О.В., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, дочірнього підприємства житлово-комунального комплексу «Сихів» закритого акціонерного товариства проектно-будівельного об'єднання «Львівміськбуд», закритого акціонерного товариства проектно-будівельного об'єднання «Львівміськбуд», третя

особа - орган опіки і піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, виселення, визнання ордеру недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду в інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_6, із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, дочірнього підприємства житлово-комунального комплексу «Сихів» закритого акціонерного товариства проектно-будівельного об'єднання «Львівміськбуд» (далі - ДП ЖКК «Сихів» ЗАТ ПБО «Львівміськбуд»), закритого акціонерного товариства проектно-будівельного об'єднання «Львівміськбуд» (далі - ЗАТ ПОБ «Львівміськбуд»), уточнивши який під час розгляду справи остаточно просив зобов'язати відповідача усунути йому та членам його сім'ї перешкоди у користуванні кімнатою гуртожитку АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_7, ОСОБА_8, зобов'язати ДП ЖКК «Сихів» ЗАТ ПБО «Львівміськбуд» повернути йому та членам його сім'ї у користування зазначену кімнату гуртожитку та визнати недійсним ордер № 7 від 29 грудня 2009 року, виданий відповідачам ОСОБА_7, ОСОБА_8 на заняття спірної кімнати гуртожитку, посилаючись на те, що незаконними діями відповідачів його та його дітей було позбавлено права користування житлом.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 3 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_6 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_7, ОСОБА_8 усунути перешкоди у користуванні кімнатою гуртожитку АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_7, ОСОБА_8

Зобов'язано ДП ЖКК «Сихів» ЗАТ ПБО «Львівміськбуд» повернути ОСОБА_3 та його дітям: ОСОБА_4, ОСОБА_6,

ОСОБА_6 у користування кімнату гуртожитку АДРЕСА_1.

Визнано недійсним ордер № 7 від 29 грудня 2009 рок, виданий

ОСОБА_7, ОСОБА_8 на зайняття кімнати АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Львівської області від від 22 червня

2015 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 3 квітня

2015 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_9, просить рішення апеляційного суду Львівської області від 22 червня

2015 року скасувати і залишити в силі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 3 квітня 2015 року, що було помилково скасовано, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач та члени його сім'ї були незаконно позбавлені права користування та володіння кімнатою гуртожитку АДРЕСА_1, яка була незаконно надана відповідачам.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що судом першої інстанції вирішено питання про права та обов'язки осіб, які не були залучені до участі у справі. Крім того, на час розгляду справи

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, інтереси якої представляє ОСОБА_3, як законний представник, досягла повноліття, а відтак - підтримання ОСОБА_3 позовних вимог у її інтересах суперечить вимогам ч. 1 ст. 34 та п. 1 ч. 1 ст. 77 ЦК України.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що на підставі ордеру № 60 від 14 вересня

2001 року, виданого ЗАТ ПБО «Львівміськбуд» ОСОБА_3 та членам його сім'ї у сімейному гуртожитку було надано кімнату АДРЕСА_1

На підставі рішення ЗАТ ПБО «Львівміськбуд», протокол № 76

від 29 грудня 2009 року, проведено обмін жилої площі між сторонами згідно з поданими заявами й, відповідно, на ім'я відповідача ОСОБА_7 видано ордер № 7 на право вселення із сім'єю в кількості трьох осіб до кімнати гуртожитку АДРЕСА_1, а

ОСОБА_10 видано ордер № 8 на право вселення із сім'єю із чотирьох осіб, а саме: вона та діти: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_6, до кімнати № 29 вказаного гуртожитку (а.с. 83, 142).

Відповідно до ст. 129 ЖК України та п. 10 Розділу II Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 року, чинного на час виникнення правовідносин, єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку.

Згідно з п. 19 Розділу ІІІ Примірного положення про гуртожитки мешканцям гуртожитків забороняється, зокрема, самовільно переселятися з одного приміщення в інше. Переселення в разі необхідності громадян з одного жилого приміщення в інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профспілкового комітету з видачею ордера.

Відповідно до ст. 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами відомостей, які не відповідають дійсності, про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Статтею 117 ЖК України передбачені наслідки визнання ордеру недійсним, такі як виселення без надання іншого жилого приміщення, надання жилого приміщення, яке особа раніше займала та виселення з наданням іншого жилого приміщення.

Згідно з п. 44 Примірного положення про гуртожитки громадян, які самоправно зайняли жилу площу в гуртожитку, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Отже, законодавчо визначено підстави та наслідки визнання ордеру на жиле приміщення недійсним.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 в обґрунтування вимог про визнання ордеру № 7, виданого ОСОБА_7 на зайняття разом із членами сім'ї: дружиною та сином, кімнати АДРЕСА_1 (гуртожиток)недійсним зазначав про те, що обмін жилими приміщенням фактично не відбувся, а відтак - виданий на підставі рішення ЗАТ ПБО «Львівміськбуд», протокол № 76 від 29 грудня 2009 року, відповідачам ордер втратив чинність.

Проте, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не надали належної оцінки обставинам справи та доводам сторін, не з'ясували предмет та підстави заявленого ОСОБА_3 позову, унаслідок чого в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та з тим, яким чином мають бути відновлені права позивача та його дітей, взагалі не перевірили правомірність підстав звернення позивача за захистом порушеного права в обраний ним спосіб та відповідність цього способу вимогам ст. 16 ЦК України. Висновки судів щодо можливості застосування саме обраного позивачем способу захисту прав позивача належним чином не вмотивовані.

У порушення вимог ст. 10 ЦПК України суд як першої так і апеляційної інстанції не сприяли повному і всебічному з'ясуванню дійсних обставин справи, й не роз'яснили позивачу право на зміну та уточнення позовних вимог.

При цьому, з урахуванням того, що оскаржуваний ордер видавався ОСОБА_7 на сім'ю із трьох осіб, зокрема на дружину та сина, ОСОБА_11, який також проживає у спірній кімнаті, а ордер сім'ї ОСОБА_3

17 вересня 2012 року видавався на ім'я дружини останнього,

ОСОБА_10, та на дітей (а.с. 83, 91), суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 33, 36 ЦПК України не залучивши вказаних осіб до участі у справі, ухвалив рішення передчасно.

Відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства, апеляційний суд був позбавлений можливості виправити такі порушення при перегляді справи в апеляційному порядку.

Правильно зазначаючи про те, що на час розгляду справи

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, інтереси якої представляє ОСОБА_3, як законний представник, досягла повноліття, а відтак - підтримання ОСОБА_3 позовних вимог у її інтересах суперечить вимогам ч. 1 ст. 34 та п. 1 ч. 1 ст. 77 ЦК України, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, вирішуючи позов ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, не взяв до уваги, що розпорядженням Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 7 липня 2014 року опікуном над ОСОБА_6 та піклувальником над ОСОБА_5 призначено ОСОБА_9, а відтак - не з'ясував, чи міг ОСОБА_3 звертатись до суду в інтересах дітей.

Крім того, судами не було з'ясовано, ураховуючи, що ордер № 8 від

19 вересня 2012 року на кімнату АДРЕСА_2 (гуртожиток) було видано на ім'я дружини позивача -

ОСОБА_10, та на дітей, право користування якою кімнатою залишилось за ОСОБА_3

Не було судами дано оцінки й поясненню дружини позивача - ОСОБА_10, яке міститься у матеріалах справи (а.с. 80-82) та з якого вбачається, що у зв'язку з неможливістю оплачувати комунальні послуги у 2009 році ОСОБА_3 звернувся до адміністрації гуртожитку з проханням провести обмін наданої йому та членам його сім'ї кімнати НОМЕР_1 у вказаному гуртожитку на кімнату з меншою площею. На такий обмін погодився ОСОБА_7, який користувався кімнатою № 29 у цьому ж гуртожитку. Однак, ураховуючи негативну та агресивну поведінку ОСОБА_3, після втручання міліції та ЖЕКУ, до кімнати НОМЕР_1 ОСОБА_10 змогла потрапити тільки у 2012 році, фактично здійснити обмін та 19 вересня 2012 року отримати ордер на кімнату № 29 у вказаному гуртожитку на себе та дітей, після того як вироком Золочівського районного суду Львівської області від 26 червня 2012 року ОСОБА_3 було засуджено до 10 років позбавлення волі та рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 3 вересня 2012 року останнього було визнано таким, що втратив право користування житловим приміщеннями - кімнатою НОМЕР_1 гуртожитку, розташованого у будинку АДРЕСА_1

Не взяли суди до уваги й вирок Галицького районного суду м. Львова від 6 березня 2014 року (а.с. 70-71), яким винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, визнано ОСОБА_12, яка, перебуваючи на посаді директора ДП ЖКК «Сихів», склала завідомо неправдивий офіційний документ - довідку з місця проживання про склад сім'ї і прописку № 49 від 15 червня 2012 року про те що в кімнаті АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа - ОСОБА_3, та акт, відповідно до якого ОСОБА_3 за вказаною вище адресою не проживає з 2011 року та за комунальні послуги не сплачує більше трьох років. ОСОБА_12 підписала вказану довідку та акт від свого імені, а також від імені інших осіб, та завірила документи печаткою ДП ЖКК «Сихів». У подальшому, на підставі відповідного звернення ОСОБА_12, як посадової особи ДП ЖКК «Сихів», рішенням Сихівського районного суду

м. Львова від 3 вересня 2012 року ОСОБА_3 було визнано таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1

Відомостей щодо оскарження ОСОБА_3 вказаного вище рішення Сихівського районного суду м. Львова від 3 вересня 2012 року матеріали справи не містять.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі

представника - ОСОБА_9, задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 3 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 22 червня 2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, дочірнього підприємства житлово-комунального комплексу «Сихів» закритого акціонерного товариства проектно-будівельного об'єднання

«Львівміськбуд», закритого акціонерного товариства проектно-будівельного об'єднання «Львівміськбуд», третя особа - орган опіки і піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, виселення, визнання ордеру недійсним передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук