Справа № 152/1502/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
30 листопада 2015 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді Славінської Н.Л.,
секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,
Проте станом на час складання позовної заяви ніяких коштів від відповідача він не отримував, останній упродовж шести місяців не виконує зобовязання за договором.
У розписці відповідачем зазначено, що у випадку прострочення він зобовязується виплатити неустойку у вигляді пені в розмірі 0,1% за кожен день прострочення.
Індекс інфляції за період прострочення був наступним: січень 2015 року 103,1; лютий 2015 року 105,3; березень 2015 року 110,8; квітень 2015 року 114,0; травень 2015 року 102,2. Середній індекс інфляції за прострочений період виконання зобовязання = (103,1:100) х (105,3:100) х (110,8:100) х (114,0:100) х (102,2:100) = 1,031 х 1,053 х 1,108 х 1,14 х 1,022 = 1,401.
Отже, індекс інфляції становить 216300 х 1,401 = 303036,30 грн.
Враховуючи основну суму боргу з індексом інфляції, пенею та 20 % річних, всього за прострочення виконання зобовязання протягом 173 днів відповідач повинен сплатити йому борг в сумі 361031,25 грн.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився. Згідно з заявою, що надійшла на електронну адресу суду 25.11.2015 року (а.с.53), просить розгляд справи за його позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів розглядати у його відсутності, оскільки зявитися до суду не може через дальність сполучення та великими витратами на приїзд.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився повторно, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом надіслання судових повісток за зареєстрованою адресою місця проживання, зазначеною в позовній заяві та в інформації Шаргородського РС УДМС України у Вінницькій області, отриманій згідно з вимогами ч.3 ст.122 ЦПК України (а.с.31).
Одна із судових повісток, що направлялися судом на імя відповідача за місцем реєстрації проживання, зазначеним в інформації Шаргородського РС УДМС України у Вінницькій області, отримана відповідачем (а.с.36), інші повернуті до суду відділенням Укрпошти з поміткою про те, що відповідач за зареєстрованою адресою не проживає (а.с.46, 47, 54).
Відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь в справі… У разі ненадання особами, які беруть участь в справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, що не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином.
Відтак, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи і повторно не зявився до суду без поважних причин, заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 01.10.2015 року, до суду не надав.
Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не зявився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності чи про відкладення розгляду справи не подав, а позивач не зазначив заперечень щодо заочного розгляду справи, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивач ОСОБА_1 заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Договір позики від 01.07.2014 року укладений між позивачем та відповідачем в м. Горлівка, підписаний сторонами договору, що не заперечується відповідачем, оскільки заперечень щодо позову відповідач, на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 01.10.2015 року, не надав.
Повернення суми позики повинно відбутися за місцем проживання позикодавця, що передбачено п.3 Договору позики.
У випадку, якщо позичальник не поверне позичені кошти у встановлений строк, позикодавець має право стягнути борг в примусовому порядку (п.5 Договору позики).
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошових коштів готівкою або зарахування відповідних грошових коштів на його банківський рахунок. У випадку відмови прийняти грошові кошти, позичальник вправі внести їх на депозит (п.6 Договору позики).
Пунктом 7 Договору позики між фізичними особами від 01.07.2014 року, укладеного між позивачем та відповідачем, встановлено, що у разі якщо позичальник не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити за вимогою позикодавця суму боргу за весь час прострочення, а також 20% річних від простроченої суми.
Згідно з п.9 Договору позики, сторони договору підтверджують, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; договір не укладається під впливом тяжких обставин; при укладені договору не порушуються права інших осіб; умови договору зрозумілі сторонам; договір не приховує іншої угоди і спрямований на реальне настання наслідків, що в ньому обумовлені; подружжя кожної сторони не заперечує щодо укладення договору (а.с.6, на звороті).
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошових коштів, на підтвердження факту передання коштів позичальник видає позикодавцеві розписку (п.11 Договору позики).
Договір позики між позивачем і відповідачем та боргова розписка, що написана відповідачем ОСОБА_2 та надана позивачеві ОСОБА_1, відповідають формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України.
Оскільки у розписці зазначено, що відповідач отримав кошти від позивача, і, з врахуванням того, що розписка знаходиться у позивача ОСОБА_1, то суд вважає, що дана обставина підтверджує факт зобовязання відповідача перед позивачем за договором позики.
До даного часу відповідач суму боргу позивачеві не повернув, що вбачається із позовної заяви, матеріалів справи, підтверджується тією обставиною, що борговий документ розписка, дотепер знаходиться у позивача та не повернута останнім відповідачеві у випадку, якби відповідач сплатив борг, а також не заперечується ОСОБА_2, так як заперечень щодо вказаних обставин відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 01.10.2015 року, суду не надав.
Як встановлено судом, ОСОБА_2 зобовязується повернути суму позики не пізніше 31.12.2014 року, а у випадку прострочення повернення суми позики, зобовязується сплатити неустойку у вигляді пені в розмірі 0,1% за кожен день прострочення, що підтверджується розпискою позичальника (а.с.5).
Відтак, період прострочення грошового зобовязання відповідача перед позивачем складає 173 дні у 2015 році (з 01.01.2015 року по 22.06.2015 року, тобто до часу підписання позовної заяви позивачем, згідно з його позовними вимогами).
Відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Договором між позивачем та відповідачем встановлено інший розмір процентів, ніж передбачений ч.2 ст.625 ЦК України, що не суперечить вимогам цієї правової норми, а саме: 20% річних від простроченої суми у випадку прострочення грошового зобовязання.
Як вбачається з розрахунку позивача, у січні 2015 року індекс інфляції складав 103,1, в лютому 2015 року 105,3, у березні 2015 року 110,8, в квітні 2015 року 114,0, в травні 2015 року 102,2, середній індекс інфляції за прострочений період виконання зобовязання 1,401, тому сума боргу разом з інфляційними втратами за весь час прострочення, починаючи з січня 2015 року по червень 2015 року становитиме: 216300 х 1,401 = 303036 грн.
Суд вважає наведені позивачем розрахунки понесених ним інфляційних втрат такими, що заслуговують на увагу і ґрунтуються на належних та допустимих доказах, якими є договір позики від 01.07.2014 року та боргова розписка від 01.07.2014 року, витяг з сайту Міністерства фінансів України про розмір індексу інфляції (а.с.57).
Заперечень щодо наведених позивачем розрахунків боргу відповідачем суду не надано, не дивлячись на пропозицію, викладену в ухвалі суду від 01.10.2015 року.
Аналіз перевірених і оцінених судом доказів переконує суд, що позивачем надані належні та допустимі докази поза розумним сумнівом неповернення позивачем суми позики, в порушення вимог умов договору позики від 01.07.2014 року та боргової розписки від 01.07.2014 року, які не викликають сумніву у їх достовірності.
До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)».
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).
Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).
Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.
Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).
Судом, з метою забезпечення процесуальної рівності сторін у судовому процесі та наявності розумної можливості відстоювати свою позицію, вживалися заходи що виклику відповідача в судове засідання; в ухвалі суду від 01.10.2015 року, яка отримана відповідачем, запропоновано подати заперечення щодо позовних вимог ОСОБА_1 та докази на обґрунтування заперечень. Проте, відповідачем ухвала суду проігнорована, заперечення щодо позову та докази, якими обґрунтовуються заперечення, до суду не подані.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.
Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини щодо позикових зобовязань, які регулюються нормами Конституції, Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).
Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).
Згідно зі ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України).
Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України).
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст.527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобовязанні має право вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непредявлення такої вимоги.
Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.210 ЦК України).
Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
?Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Договір є обовязковим для виконання (ст.629 ЦК України).
Законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом (ст.192 ЦК України).
Оскільки відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився без поважних причин, не надав суду належних та допустимих доказів, у відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України, на підтвердження факту повернення боргу позивачеві ОСОБА_1, то право позивача невиконанням зобовязання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту.
Таким чином, дослідивши матеріали справи та здобуті в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки наявність боргового документа розписки, у позивача, свідчить про існування невиконаного відповідачем зобовязання.
Таким чином, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 360960,25 грн. за договором позики від 01.07.2014 року.
Відтак, позов підлягає частковому задоволенню, оскільки позивачем допущено математичну помилку при розрахунку загальної суми, що підлягає стягненню з відповідача.
При зверненні в суд позивачем сплачено судовий збір в сумі 3610,31 грн. (а.с.1).
Підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору при зверненні в суд в сумі 3610,31 грн., відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 3, 6, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України і на підставі ст.ст. 16, 192, 218, 525, 526, 527, 610, 625, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.
В решті позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя