У х в а л а

іменем україни

18 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування збитків та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 1 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з уточненим згодом позовом до ОСОБА_4 про відшкодування збитків та моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивував тим, що на виконання укладеного із відповідачем договору про встановлення пластикових вікон сплатив останньому 32 000 грн, у липні 2014 року відповідач встановив у належному йому будинку лише 7 підвальних вікон, вартістю 3 500 грн, решта замовлення до тепер залишається невиконаним, чим йому завдано матеріальних збитків та моральної шкоди.

Уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_3 просив стягнути зі ОСОБА_4 32 000 грн на відшкодування матеріальних збитків, 10 000 грн моральної шкоди, 7 912 грн 50 коп. пені та 4 524 грн інфляційних нарахувань.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 32 000 грн матеріальних збитків, 7 912 грн 50 коп. пені, 4 524 грн інфляційних витрат та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 1 липня

2015 року (підсудність справи визначено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого

2015 року) рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 грудня 2014 року скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 32 000 грн матеріальних збитків та 7 904 грн пені.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду Хмельницької області від 1 липня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, і передати справу на новий апеляційний розгляд чи залишити в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 грудня 2014 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно

з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, апеляційний суд виходив із того, що позивач не має права на відшкодування моральної шкоди та інфляційних витрат.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Судом установлено, що 26 березня 2014 року сторони домовилися про те, що ОСОБА_4 надає ОСОБА_3 оплатну послугу, вартістю 32 000 грн, із придбання, поставки та монтажу металопластикових віконних конструкцій, про що підписали відповідний договір.

На виконання такої домовленості ОСОБА_3 передав відповідачу 32 000 грн двома траншами по 16 000 грн.

ОСОБА_4 замовив для позивача металопластикові конструкції на фірмі ПП ОСОБА_5 «Термопласт плюс», однак не оплатив виготовлену продукцію, оскільки надані йому грошові кошти в сумі 32 000 грн використав не за призначенням.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843578/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про

надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням

другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі

вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, договір про надання послуг є складним зобов'язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов'язань:

по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу,

а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по-друге, правовiдношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання, в тому числі й у вигляді інфляційних витрат.

Проте зазначені положення законодавчих актів та обставини справи суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 10 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 212 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> не врахував, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірив, унаслідок чого в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та не встановив, яким чином мають бути відновлені порушені права позивача, унаслідок чого припустився помилки у застосуванні вимог матеріального права й дійшов передчасного висновку про те, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України не підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися між сторонами.

До того ж, вирішуючи питання щодо розміру інфляційних втрат, слід з'ясувати, чи входила вартість семи металопластикових вікон (3 500 грн.), замовлення щодо яких виконано, до загальної суми, сплаченої позивачем ОСОБА_4, з'ясувати дійсний розмір збитків, а відтак - визначитись із розміром інфляційних втрат.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених

ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно з вимогами ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд

до суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог щодо стягнення інфляційних втрат.

Що стосується вирішення питання про відшкодування моральної шкоди, то висновок апеляційного суду в цій частині є законним та обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, керуючись положеннями ст. 611 ЦК України, якою визначено правові

наслідки порушення зобов'язання, та визначено, що моральна шкода відшкодовується у разі, якщо такі правові наслідки за порушення

зобов'язання встановлені договором або законом, апеляційний суд виходив із встановлених у справі обставин, зокрема із того, що умови укладеного між сторонами договору не передбачають відшкодування моральної шкоди за порушення зобов'язання, а також правильно зазначав про те, що не визначено таких правових наслідків за порушення договору з надання послуг і нормами закону.

Доводи ОСОБА_3 в частині неправомірності вирішення апеляційним судом питання щодо судового збору на увагу не заслуговують. Вирішуючи питання про судовий збір, апеляційний суд виходив із того, що правовідносини сторін витікають із укладеного між ними договору та Законом України «Про захист прав споживачів» не регулюються.

Отже, рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог щодо відшкодування моральної шкоди та в частині вирішення питання щодо судових витрат є законним та обґрунтованим і підлягає залишенню без змін.

Стягуючи з відповідача на користь позивача 32 000 грн на відшкодування матеріальних збитків та 7 912 грн 50 коп. пені, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що між сторонами укладено письмовий договір, за яким ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_4 32 000 грн для придбання та встановлення у належному йому будинку металопластикових вікон, а відповідач ухилився від виконання взятих на себе зобов'язань, при цьому позивач не вимагав виконання договору в натурі та просив відшкодувати йому понесені витрати з оплати послуг та стягнути з відповідача на його користь пеню відповідно до умов укладеного між ними договору.

У цій частині рішення апеляційного суду також підлягає залишенню без змін, оскільки доводів, які б спростовували висновки апеляційного суду в цій частині, касаційна скарга не містить.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової

палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 1 липня

2015 року скасувати в частині вирішення вимог щодо стягнення інфляційних втрат.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 у вказаній частині передати на новий апеляційний розгляд.

В іншій частині рішення апеляційного суду Хмельницької області від

1 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук