Справа № 465/1735/14 Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/783/6708/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

Секретар: Симець В.І.

З участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 06 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по виплаті аліментів та аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання ,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним заочним рішенням суду позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої ОСОБА_4, яка продовжує навчання в розмірі ? частини від всіх видів доходів щомісяця, починаючи з 27.03.2014 року до закінчення навчання, але не довше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років.

Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Заочне рішення в частині відмови у позові оскаржила позивач ОСОБА_2 В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для його скасування в порядку ст.309 ЦПК України. Суд безпідставно відмовив у задоволенні позову про стягнення заборгованості по аліментах та пені, оскільки у відповідності до вимог ч.4 ст.194 СК України заборгованість по аліментах стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. Судом не враховано, що Постановою Франківського районного суду від 13 грудня 1993 року стягнуто з відповідача аліменти в розмірі ? частини всіх видів доходів, але не менше ? мінімальної заробітної плати щомісячно, починаючи з 8 грудня 1993 року. Це судове рішення звернуто до виконання, однак відповідач оплачував аліменти лише до липня 1995 року. Вказує, що ст.196 СК України передбачено право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, а відтак період за який повинна бути стягнута неустойка становить 5317 днів, однак суд безпідставно відмовив у позові у цій частині. Просить рішення суду в частині відмови в позові скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі від якого мають повнолітню доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

З двостороннього договору про підготовку фахівців укладеного між ЛНУ ім. І.Франка та ОСОБА_4 вбачається, що остання навчається на денній формі навчання на платній основі. Вартість навчання за весь період становить 44466грн. Термін навчання до червня 2016 року (а.с.13-14).

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 13 грудня 1993 року стягнуто з ОСОБА_3 аліменти в користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частини всіх видів заробітку (а.с.8).

З листів Залізничного та Франківського ВДВС вбачається, що виконавчий лист на виконанні у вказаних службах не перебуває.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по аліментах, суд виходив з того, що позивачка в силу вимог ст.ст.10,60 ЦПК України не надала суду доказів, які б підтверджували наявність такої заборгованості та її розмір, та у зв»язку з цим відсутні підстави для стягнення неустойки (пені).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відтак колегія суддів перевіряє рішення лише в частині відмови у позові.

У відповідності до ст.195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до ч. 9 цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір.

Таким чином, при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, постанова Франківського районного суду м.Львова від 13 грудня 1993 року на виконанні у відділах державної виконавчої служби не перебуває, а відтак колегія суддів вважає вірним висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині позовних вимог, оскільки спору про розмір заборгованості не існує.

Крім цього, необхідно зазначити, що позивачка не надала суду жодних доказів про те, що протягом двадцяти років, з дня ухвалення рішення про стягнення аліментів, вона вживала заходів для отримання таких.

За положеннями ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки

(пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або

неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за

передбачених ст. 197 СК умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. При розгляді справ про стягнення аліментів суд відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК повинен роз'яснювати сторонам їх відповідальність за прострочення сплати. Якщо аліменти сплачуються не за рішенням суду, а згідно з укладеним між батьками договором, передбачена ст. 196 СК санкція застосовується за наявності прямої вказівки про це в договорі.

Враховуючи, те, що позивачка в силу вимог ст.60 ЦПК України не надала суду доказів про те, що відповідач ухилявся від сплати аліментів, а також про те, що за стільки років з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів вона намагалася отримувати аліменти за цим рішенням та зверталась у виконавчу службу з цього приводу, колегія суддів вважає, що судом підставно відмолено у позові в частині стягнення пені.

Відповідно до ч. 4 ст. 194 СК заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому ст. 199 СК, до досягнення нею двадцяти трьох років.

Згідно з ч. 1 ст. 194 СК аліменти можуть бути стягнені за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Разом із тим, закон допускає можливість стягнення заборгованості за весь минулий час без будь-яких обмежень. Це можливо, якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися: а) у зв'язку з розшуком платника або б) у зв'язку з його перебуванням за кордоном (ч. 2 ст. 194 СК).

Якщо рішення суду про стягнення аліментів не могло бути виконане з вини особи, зобов'язаної сплачувати аліменти, стягнення заборгованості можливе за весь минулий період несплати аліментів, навіть якщо він перевищує три роки.

Під ухиленням від сплати аліментів у юридичній науці розуміють як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне чи часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплаті аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання. Ухилення від сплати аліментів завжди припускає винні навмисні дії (бездіяльність). Тому позивач має представити суду докази того, що у той чи інший спосіб відповідач свідомо прагнув ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання дитини.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є голослівними та не підтверджені належними і допустимими доказами, а відтак підстав для скасування рішення суду немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 06 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Мікуш Ю.Р.

Судді: Ніткевич А.В.

Павлишин О.Ф.