Справа № 357/8253/15-ц Головуючий у І інстанції Подрєзова Г. О.
Провадження № 22-ц/780/5669/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
РІШЕННЯ

Іменем України

16 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Мережко М.В., Коцюрби О. П.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Білоцерківської районної державної лікарні ветеринарної медицини на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Білоцерківської районної державної лікарні ветеринарної медицини, третя особа - ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивував наступним:

З 06 вересня 1984 року по 18 травня 2015 року він працював на посаді старшого ветеринарного лікаря Білоцерківській ветстанції, з 2000року перейменованої в Білоцерківську районну державну лікарню ветеринарної медицини. Наказом від 18 березня 2015 року №74 Білоцерківської районної державної лікарні ветеринарної медицини його було попереджено про наступне звільнення у зв'язку зі скороченням штату, а наказом від 18 травня 2015 року № 93 його було звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності або штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Посилаючись на наявність у нього переважного права на залишення на роботі через вищу кваліфікацію та перебування на утриманні двох непрацездатних членів сім'ї, позивач вважає звільнення з роботи незаконним та таким, що проведене з порушеннями ст. 42 КЗпП України. Зазначав, що йому не було запропоновано вакантну посаду завідуючого ветаптекою, на яку був прийнятий працівник, який раніше у ветлікарні не працював. Зважаючи на наведене, просив суд поновити його на роботі та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1063 грн. 35 коп.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не взято до уваги надані докази щодо дотримання відповідачем процедури звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України. Вказує, що у позивача не було переваг на залишенні на роботі, оскільки скорочена штатна одиниця лікаря ветмедицини 1 категорії по ветеринарній санітарії, на якій працював позивач, була єдиною. Оскільки інших працівників, які б залишилися на роботі після скорочення на такій же посаді, що займав позивач, немає, порівнювати кваліфікацію позивача та наявність переваг на залишення на роботі нема з ким. Як на момент попередження позивача про скорочення його посади так і на час проведення його звільнення, у Білоцерківській районній державній лікарні ветеринарної медицини були відсутні інші вакантні посади, у зв'язку з чим пропонувати позивачу інші посади не було з чого. За таких умов вважає, що підприємством при звільненні позивача дотримано вимог закону, з ним проведено повний розрахунок, відтак висновки суду першої інстанції є такими, що не ґрунтуються на положеннях закону та обставинах справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 р., розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача роботодавцем не було враховано його кваліфікацію та наявність переваг перед іншими працівниками на залишення на роботі. З такою позицією суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Дійсно, у відповідності до положень ст. 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Також цією статтею встановлені підстави для переважного залишення працівника на роботі при рівних умовах продуктивності праці. В той же час суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що відповідно до штатного розпису відповідача посада, на якій працював позивач, була єдиною такою посадою в Білоцерківській районній державній лікарні ветеринарної медицини, відтак при скороченні даної (єдиної) посади кваліфікацію позивача (як і його переваги на залишення на роботі) порівнювати не було з ким, оскільки інші працівники, які обіймали такі посади та залишалися працювати в лікарні, були відсутні.

П. 19 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України встановлює, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо порушення роботодавцем норм закону про переважне право позивача на залишення на роботі при скороченні чисельності та штату працівників не відповідає вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається (зокрема шляхом порівняння штатних розписів до та після скорочення), що у відповідача дійсно було проведено скорочення чисельності та штату працівників. При цьому роботодавцем було дотримано встановленої законом процедури такого скорочення, а саме: завчасне попередження про це працівників, отримання згоди профспілкового комітету, виплати належних при звільненні сум тощо. При цьому при звільненні позивачу не пропонувались інші вакантні посади у лікарні, оскільки як на час прийняття рішення про проведення скорочення, так і на час звільнення працівників, такі вільні посади в лікарні були відсутні.

Колегія суддів критично відноситься до посилань позивача на порушення його прав у зв'язку з тим, що на посаду завідуючого ветеринарною аптекою було прийнято не його, а іншу особу, яка до цього часу в лікарні не працювала. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 було призначено на посаду завідувача аптекою Білоцерківської районної державної лікарні ветеринарної медицини з 10.03.2015 року. При цьому наказ про проведення скорочення штату працівників було прийнято 16.03.2015 року. Наказ про розірвання на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України трудових договорів скорочених працівників було прийнято 18.05.2015 року. Таким чином як на час прийняття рішення про проведення скорочення штату працівників, так і на час звільнення позивача, посада завідувача аптекою вакантною не була.

Із врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що звільнення позивача відбувалося у відповідності до положень чинного законодавства України, відтак підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Білоцерківської районної державної лікарні ветеринарної медицинизадовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Білоцерківської районної державної лікарні ветеринарної медицини, третя особа - ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: