Провадження № 22ц/790/6834/15 Головуючий 1-ї інст. - Золотарьова Л.І.
Справа №640/5645/15-ц Суддя доповідач - Бровченко І.О.
Категорія: права власності
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Бровченко І.О.,

суддів колегії -Піддубного Р.М., Швецової Л.А.,

при секретарі - Афоніна К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради, Фонду державного майна в особі регіонального відділення Харківської області, ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування та набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточних вимог просить визнати за ним право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок, загальною площею 79,6 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м., з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він з 20 грудня 1976 року проживає у спірному будинку. Вказаний будинок в 1950 році було збудовано його батьком ОСОБА_6 на наданій земельній ділянці. Право власності у подальшому зареєстровано не було. Він вселився до вказаного житла та користувався ним як син власника. У зазначеному житлі також мешкала мати ОСОБА_7, з якою ОСОБА_6 уклав шлюб у 1949 році. ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_6 Його мати ОСОБА_7 21 березня 1980 року відчужила 39/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу та 16/100 - ОСОБА_9 за відповідним договором купівлі-продажу. Відповідні договори були визнані недійсними за рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 грудня 1984 року по справі №2-2374/2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу. Майно та кошти були звернені в дохід держави. ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його мати ОСОБА_7 Після смерті батька та у подальшому матері ОСОБА_3 продовжував проживати та користуватися спірним будинком, вважаючи себе єдиним законним власником майна набутого за батьком та матір'ю у спадок. Протягом часу користування майном він ніс витрати з його утримання, поточного та капітального ремонту, сплачував за житлово-комунальні послуги. Він відкрито, добросовісно, безперервно протягом 38 років користувався спірним житловим будинком. Отже, він має право визнати власності на 55/100 домоволодіння за набувальною давністю, а на 45/100 в порядку спадкування. Спірний будинок не є самочинно збудованим, оскільки законодавством, що діяло на час будівництва будинку, передбачено. що підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування його з додержанням вимог актів законодавства. Правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Отже, домоволодіння не є самочинним будівництвом та може спадкуватись як об'єкт права власності нерухоме майно.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2015 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до Харківської міської ради, Фонду державного майна в особі регіонального відділення Харківської області, ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування та набувальною давністю відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вислухав доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявним в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_3 з 20 грудня 1976 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Згідно зі свідоцтвом про народження, батьком позивача є ОСОБА_6, матір'ю - ОСОБА_7, які перебували у шлюбі з 1949 року (а.с. 9, 15).

Відповідно до довідки сільськогосподарської артіль «Червоний партизан» від 17 листопада 1950 року, ОСОБА_6 загальними зборами колективного господарства був наділений присадибною ділянкою 0,23 га по АДРЕСА_1 (а.с. 10, 29).

Рішенням виконкому Харківської районної ради від 13 вересня 1950 року №24 було дозволено ОСОБА_6 будівництво житлового будинку на земельній ділянці колгоспу «Червоний партизан» відповідно до проекту Гіпрогоспбуду 1949 року. Строк закінчення будівництва жовтень 1951 року. Забудовник зобов'язаний був додержуватися затвердженого проекту, плану садиби, будівництва, протипожежні та санітарно-гігієнічні правила. Будівництво виконати з встановлених матеріалів; провести озеленення та благоустрій садиби. Площу забудови визначено у розмірі 76, 8 кв.м (а.с. 90).

Згідно з довідкою райради депутатів Сталінського району м. Харкова, житловий будинок (по АДРЕСА_1) був збудований ОСОБА_6 в 1950 році (а.с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер батько позивача - ОСОБА_6 (а.с. 16).

Як вбачається з листа Харківського обласного державного нотаріального архіву від 19 лютого 2015 року №352/01-14, мати позивача ОСОБА_7 21 березня 1980 року відчужила 39/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу посвідченого Одинадцятою державною нотаріальною конторою м. Харкова від 21 березня 1980 року за реєстровим номером 1423 та 16/100 частини домоволодіння - ОСОБА_9 за договором посвідченим Одинадцятою державною нотаріальною конторою м. Харкова від 21 березня 1980 року за реєстровим номером 1421 (а.с 47-48).

Рішенням Київського районного суду м. Харків у справі № 2-2374/2 від 21 грудня 1984 року за позовом Московського РВК м. Харків до ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, третя особа - Київський РВК м. Харків, по визнання недійсними договорів купівлі-продажу задоволено. Визнано договори купівлі-продажу від 21 березня 1980 року щодо відчуження 39/100 частини та 16/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 недійсними. 39/100 частини (частина будівництва літ. «А-1») та 16/100 частини (літня кухня літ. «Б-1») вказаного домоволодіння були звернені в дохід Держави (а.с 17).

Вказане підтверджується також листами КП «Харківське міське БТІ» від 17 лютого 1999 року №1800227, від 25 червня 2015 року (а.с. 88, 89).

Крім того, у вказаних листах КП «ХМБТІ» від 17 лютого 1999 року, 25 червня 2015 року, вказано, що на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 по праву власності в КП «БТІ» не зареєстровано; станом на 31 грудня 2012 року правові документи на вказаний житловий будинок не оформлені (а.с. 88, 89).

Як вбачається із матеріалів інвентаризаційної справи КП «ХМБТІ», 17 жовтня 2008 КП «ХМБТІ» було проведено реєстрацію поточних змін, відповідно до якої було зазначено, що право власності не зареєстроване (цей факт підтверджується відомостями зі стор. 30 інв. справи № 82489).

З плану земельної ділянки садибного ( індивідуального) житлового будинку, який є додатком до технічного паспорту виготовленого 17 жовтня 2008 року Харківським міським бюро технічної інвентаризації вбачається, що забудова під будинком становить 99 кв.м, під господарськими будівлями -134 кв.м. З експлікації приміщень до плану вбачається, що загальна площа приміщень у будинку АДРЕСА_1 становить 79, 6 кв.м (а.с. 11-14, 118). Під час здійснення перевірки було встановлено, що до будинку здійснені прибудови, знесено старий тамбур.

Інвентаризаційна справа № 82489 на спірне домоволодіння була поновлена у 1987 у зв'язку із її відсутністю у архіві КП «Харківське МБТІ» за допомогою копій, які були у власника. 22 січня 1987 року працівником КП «ХМБТІ» було проведено обстеження, про що свідчать відомості у аркуші 1 інв. справи № 82489, у яких зазначено: «Обследование произведено по заказу УФНИИИП под снос» (а.с. 113).

Крім того, з поетажного плану на будинок АДРЕСА_1 вбачається, що 21 січня 1987 року КП «ХМБТІ» було проведено реєстрацію поточних змін. Загальна площа приміщень становить 46, 5 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати позивача ОСОБА_7 (а.с.16).

За життя ОСОБА_7 склала заповіт від 17 березня 1995 року, згідно з яким заповіла житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, в рівних частках кожному: синові ОСОБА_3 та онучці ОСОБА_5 (а.с. 63)

21 липня 2015 року Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою було відмовлено позивачу ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 у зв'язку з відсутністю документів, які підтверджують право власності померлої на будь-яке майно (а.с. 81).

Як на підставу для визнання права власності на 55/100 частини спірного домоволодіння, яка звернута в дохід Держави рішенням суду (39/100+16/100=55/100), представник позивача посилається на ст. 344 ЦК України (набувальна давність), а на 45/100 частину домоволодіння в порядку спадкування після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_3 року та смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок не є об'єктом права власності та на нього не може бути визнано право власності в порядку спадкування, оскільки воно є самовільним будівництвом. Оскільки житловий будинок є самочинно збудованим, то право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва за позивачем не можу бути визнано судом.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України позивач не довів свої позовні вимоги.

У 1950 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Проте, позивачем суду не надано доказів прийняття спірного будинку в експлуатацію та затвердження акту державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів, а відтак, відсутні правові підстави вважати, що ОСОБА_6 набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном.

Під час розгляду справи позивачем не надано сертифікату відповідності житлового будинку державним будівельним нормам, стандартом та правилам. Судова колегія вважає, що в судовому засіданні не доведено, що спірний будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК УРСР.

З матеріалів справи не вбачається, яка площа спірного житлового будинку була станом на 1950 рік та чи було здійснено будівництво у відповідності з затвердженим проектом, плану садиби, протипожежним та санітарно-гігієнічним правилам. Разом з тим, вбачається, що в 1987 році та 2008 році було зафіксовано поточні зміни.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м Харкова від 17 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: