Справа № 159/3894/15-ц
Провадження № 2/159/1075/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель 20 листопада 2015 року

Ковельський міськрайонний суд Волинської області під головуванням

судді - Восковської О.А.

за участю секретаря - Горішної Н.В.

відповідача(позивача за зустрічним позовом)- ОСОБА_1

представника відповідача(позивача за зустрічним позовом)- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання житлового будинку особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя і визнання права власності на ? частку житлового будинку з господарськими спорудами, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання за нею права особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташовується по АДРЕСА_1. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 24.09.1995 року по 23.10.2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У період перебування у шлюбі, а саме 08.02.1999 року батьком позивача - ОСОБА_4 в КСП ім. Ватутіна було придбано будівлю кормокухні. Рішенням Тойкутською сільської ради № 6/4 від 25.12.2002 року земельна ділянка на якій розташовувалась кормокухня була виділено під будівництво житлового будинку. На вказаній ділянці внаслідок реконструкції кормокухні, батьком позивача, за власні кошти було побудовано спірний житловий будинок. При цьому, позивачем вказано, що незважаючи на те, що в усіх правовстановлюючих документах на будинок власником зазначено саме позивача - ОСОБА_3 , будівництвом займався виключно батько, адже ні вона, ні її колишній чоловік- відповідач ОСОБА_1, спільних сімейних коштів при спорудженні будинку не витрачали. Свідоцтво про право власності на житловий будинок було видано виконавчим комітетом Тойкутської сільської ради 10.05.2004 року на ім»я позивача. Із урахуванням наведеного, вважає, що будинок не відноситься до майна, яке набуто спільно у спільну сумісну власність подружжя під час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 і тому із урахуванням наведеного просить визнати житловий будинок АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

До початку судового розгляду відповідачем ОСОБА_1 до ОСОБА_3 було заявлено зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя та визнання за ним права власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. У зустрічному позові ОСОБА_1 покликається на те, що в період перебування у шлюбі з ОСОБА_3 ними, як подружжям, у спільну сумісну власність було набуто спірний житловий будинок, оскільки вказаний будинок будувався за спільні кошти подружжя на виділеній на ім»я дружини земельній ділянці. При цьому вказує, що незважаючи на те, що титульним власником об»єкта нерухомого майна в правовстановлюючих документах зазначена лише ОСОБА_3, вказаний будинок відноситься до спільної сумісної власності подружжя і тому підлягає поділу. З огляду на заявлений ОСОБА_3 первісний позов, вважає, що є необхідність визнати за ним, як за колишнім чоловіком, право власності на ? частку вказаного житлового будинку, адже його право ОСОБА_3 не визнається та оспорюється.

Ухвалою суду від 12 серпня 2015 року зустрічний позов був прийнятий до провадження та об»єднаний із заявленим ОСОБА_3 первісним позовом в одне провадження.

Позивач ОСОБА_3 (відповідач за зустручним позовом) та її представник адвокат Золотько І.І. в судове засідання 20.11.2015 року не з»явились, подали суду письмову заяву про подальший розгляд справи у їх відсутності.

У ході судового розгляду справи в попередніх судових засіданнях позивач за первісним позовом , відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 підтримала заявлені нею позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві. Крім того пояснила, що спільні сімейні кошти подружжя ні нею, ні колишнім членом подружжя - ОСОБА_1 на спорудження будинку не витрачались, усі видатки на спорудження будинку ніс виключно її батько і тому вказане майно не підлягає поділу, а являється виключно її власністю. Прохала поданий позов задовольнити повністю. Зустрічний позов не визнала, вважає його безпідставним із вищевикладених підстав і тому вважє, що у його задоволенні слід відмовити повністю.

У ході судового розгляду справи в попередніх судових засіданнях представник позивача адвокат Золотько І.І. підтримала заявлений позивачем ОСОБА_3 позов із підстав, що наведені вище та пояснила, що до вказаного спору слід застосовувати норми Кодексу про шлюб та сім»ю в редакції яка діяла на момент спірних правовідносин, моментом виникнення яких визначено позивачем, як дату придбання батьком позивача - ОСОБА_4 кормокухні (08.02.1999 року). Просить первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити повністю.

Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) позов ОСОБА_1 заявленого до нього позову не визнав та суду пояснив, що будинок АДРЕСА_1 будували вони разом із дружиною за спільні сімейні кошти, адже він у вказаний період працював та мав сталий дохід у виді заробітної плати. Його дружина , як колишній член подружжя, також вела підприємницьку діяльність, у них було достатньо власних коштів для будівництва будинку і тому будь -хто інший, в тому числі батько позивача за первісним позовом, коштів у спорудження спірного будинку не вкладав. Право власності на будинок зареєстровано лише за ОСОБА_3 у 2004 році на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видано виконавчим комітетом Тойкутської сільської ради від 21.06.2004 року, адже в документах на будівництво забудовником значилась лише вона, однак, вказаний будинок був набутий ними в шлюбі і побудований за спільні кошти подружжя. Вважає поданий ОСОБА_3 позов безпідставним, оскільки спірний будинок відноситься до спільного сумісного майна подружжя і тому підлягає поділу в рівних частках. Прохає у задоволенні первісного позову відмовити. Щодо поданого ним зустрічного позову вважає його підставним та суду пояснив, що з огляду на те, що на момент початку будівництва, кормокухня, про яку вказує у поданому позові ОСОБА_3 та яка ніби-то належала на праві приватної власності її батькові - ОСОБА_4, на земельній ділянці де було побудовано будинок уже не знаходилась, адже була розібрана на будівельні матеріали родиною ОСОБА_3 в тому числі і її батьком. Право власності на кормокухню за ОСОБА_4 ніколи не реєструвалось і тому він являвся лише власником будівельних матеріалів , які і використав у власних цілях. На момент передачі земельної ділянки у приватну власності ОСОБА_3 земельна ділянка була вільна від забудов та користувачів. Як на доказ того, що будинок будувався в період перебування у шлюбі за спільні сумісні кошти подружжя вказує на те, що рішенням Тойкутської сільської ради № 6/4 від 25.12.2002 року ОСОБА_3 було виділено у безстрокове користування земельну ділянку площею 0.25 га та дозволено будівництво спірного індивідуального житлового будинку. Із проекту забудови вбачається , що за станом на 06.06.2003 року на земельній ділянці існував лише фундамент , який на момент початку будівництва житлового будинку за давністю сам по собі знищився та ніякої цінності не являв. Житловий будинок будувався на вільній від будь - яких забудов земельній ділянці ними, як подружжям виключно за кошти сімейного бюджету. З огляду на вказані обставини прохає поданий зустрічний позов задовольнити повністю, у задоволенні первісного позову просить відмовити.

Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом адвокат ОСОБА_2 первісний позов не визнала, вимоги за зустрічним позовом підтримала з підстав, що вище наведені та пояснила суду, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.09.1995 року по 23.10.2014 року та у вказаний період шляхом будівництва за спільні сімейні кошти у спільну сумісну власність набули спірний житловий будинок. Вказана обставина доводиться свідоцтвом про право власності на об»єкт нерухомого майна від 21.06.2004 року, яке видано на ім»я колишнього із подружжя - ОСОБА_3 - виконавчим комітетом Тойкутської сільської ради. Пояснила, що спірний будинок будувався на земельній ділянці, яка за рішенням органу місцевого самоврядування в 2002 році була передана позивачу за первісним позовом і тому вказані обставини спростовують доводи первісного позову, що забудовником являвся батько позивача ОСОБА_3, який ніби-то за власні кошти реконструював кормокухню в спірний житловий будинок. Просить у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити повністю.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України (далі-СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини(навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж положення закріплені і частиною 3 статті 368 ЦК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу, а, відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як убачається із державного акту серії НОМЕР_1 на право приватної власності на землю, який видано на ім»я ОСОБА_3, у відповідності до рішення Тойкутської сільської ради Ковельського району № 9/7 від 10.07.2003 року у приватну власність останньої було передано 0,25га земельної ділянки із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Ділянка була виділена останній на підставі рішення сесій Тойкутської сільської ради Ковельського району № 6/4 від 25.12.2002 року. Вказаним рішенням ОСОБА_3 було надано і дозвіл на будівництво житлового будинку (а.с.46,49).

З дослідженого в судовому засіданні технічного паспорта вбачається, що спірний житловий будинок розташовується по АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва серії НОМЕР_2 про право власності на об»єкт нерухомого майна, яке видано Тойкутською сільською радою 21.06.2004 року, право власності на згаданий житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.10,47), а, згідно витягу №3920261 від 21.06.2004 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно Волинського обласного бюро технічної інвентаризації, підставою виникнення права власності ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок є вказане свідоцтво та рішення сільської ради від 10.05.2004 року НОМЕР_3 (а.с.11,48). Згідно будівельного паспорта №51 від 06.06.2003 року на забудову земельної ділянки в селі Тойкут Ковельського району забудовником зазначено ОСОБА_3 (а.с.14-20), - що спростовує доводи ОСОБА_3 про те, що забудовником спірного будинковолодіння був її батько - ОСОБА_4

Із виписки з рішення Ковельського міськрайонного суду від 23.10.2014 року у справі №159/5914/14-ц вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 24.09.1995 року по 23.10.2014 року (а.с.6,7). Відтак, судом встановлено, що право власності на спірний житловий будинок було набуто ОСОБА_3 у період перебування її в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 і, відповідно до положень ст.60 СК України, вказане майно є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, яке набуто ними у шлюбі та підлягає поділу в рівних частках кожному із співвласників. Доказів, які б спростовували наведені обставини сторонами та їх представниками суду не надано.

Надана суду довідка Правління КСП імені Ватутіна від 08.02.1999 року № 41 про те, що ОСОБА_6 сплатив за будівлю кормокухні(а.с.13) не спростовує та не підтверджує будь-яких обставин, які підлягають дослідженню у межах заявлених сторонами позовних вимог, оскільки внаслідок зазначених у довідці подій не виникло право власності (користування) на спірний житловий будинок у третіх осіб. Крім того, у згаданій зазначено про кормокухню, яка не є предметом даного спору.

Із урахуванням наведеного, також покликання сторони позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом на те, що до виниклих правовідносин слід застосовувати норми КЗпШС в редакції, яка діяла за станом на 08.02.1999 року (дату складення розписки про проведення розрахунків ОСОБА_4 через ОСОБА_6 за кормокухню) є хибними та не заслуговують на увагу, оскільки моментом виникнення права власності на спірний житловий будинок є видача свідоцтва про право власності та проведення державної реєстрації права власності на нього, - 21.06.2004 року. З огляду на вказане, виниклі правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України 2002 року.

При вирішенні даного спорду судом враховуються положення статей 63,68 Сімейного кодексу України, згідно яких дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності і розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Також, за змістом статті 70 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, частка майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З огляду на викладене, наведені ОСОБА_3 доводи на підтвердження заявлених нею позовних вимог не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, і у задоволенні вимог останньої про визнання спірного житлового будинку її особистою приватною власністю не підлягають до задоволення, тоді як вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя і визнання за ним права власності на ? ідеальної частки у праві власності на будинок з господарськими спорудами, що розташовуються по АДРЕСА_1, доведені вище переліченими письмовими доказами і підлягають до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. ст.ст. 5-11,15,60,61,212-215,218 ЦПК України, ст.ст.317,319,368 ЦК України, ст.ст.60,68,70,72 СК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Здійснити поділ майна, що є об»єктом спільної сумісної власності подружжя: визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_3 в рівних частках, - по ? ідеальної частки, - право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в частині визнання житлового будинку з господарськими спорудами особистою приватною власністю, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми під час проголошення рішення - в цей же строк з дня отримання копіїї рішення суду.

ГоловуючаО. А. Восковська