справа № 156/692/15-ц
Номер провадження: 2/156/211/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 року смт. Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі : головуючого - судді Шумського А.А.

за участю: секретаря Фітя А.А.

позивача

відповідача по зустрічному позову ОСОБА_1

представника позивача

представника відповідача

по зустрічному позову ОСОБА_2

відповідача

позивача по зустрічному позову ОСОБА_3

представника відповідача

представника позивача

по зустрічному позову ОСОБА_4

представника відповідача

представника позивача

по зустрічному позову ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Іваничі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, про зобовязання зняти з реєстрації місця постійного проживання, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Іваничівський районний сектор ДМС України у Волинській області

та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку і договору купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування будинку від 27 січня 2015 року, скасування державної реєстрації права власності та про повернення житлового будинку і земельної ділянки у його власність, -

В с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, про зобовязання зняти з реєстрації місця постійного проживання. Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 січня 2015 року він придбав у відповідача житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Луковичі по вул. Набережній, 34 Іваничівського району. Зазначений договір був посвідчений державним нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори та зареєстрована у реєстрі за № 2-50. Відповідно до п. 5.8 вище вказаного Договору, продавець стверджує, що за вказаною адресою члени його сімї, треті особи, не проживають, не зареєстровані, а будинкова книга, технічна та інша документація на житловий будинок з надвірними будівлями передані Покупцеві. Однак, по даний час у будинку зареєстрований сам відповідач по справі, хоча з моменту продажу житлового будинку у ньому не проживав. Добровільно відповідач не хоче зніматись з реєстрації місця проживання. Реєстрація відповідача у будинку позбавляє позивача можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном придбаним для вільного використання та проживання в ньому. Відповідач, користуючись тим, що зареєстрований у будинку неодноразово приходив на територію подвіря та забирав майно, яке йому не належало. На даний час у будинку проживає матір позивача ОСОБА_6 Відповідач відмовляється самостійно знятись із реєстрації останнього місця проживання, створює перешкоди у користуванні власністю та враховуючи, що його реєстрація не дозволяє позивачу в повній мірі розпоряджатись власним майном, то змушений звернутись до суду із вказаним позовом. На підставі викладеного просить суд усунути перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться в с. Луковичі по вул. Набережній, 34 Іваничівського району, визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком та зобовязати Іваничівський районний сектор ДМС України у Волинській області зняти ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання житлового будинку, що знаходиться за вище вказаною адресою.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просять позов задовольнити та додатково пояснили, що дії ОСОБА_3 постійно направлені на вчинення перешкод у користуванні майном, що належить позивачу по справі. Зокрема, перебуваючи у стані алкогольного спяніння ОСОБА_3 погрожував спалити будинок, без будь-якого попередження забрав корову із пасовища і завів до сестри, де зараз він проживає. Скориставшись відсутністю позивача та членів його сімї самовільно забрав трактор, який був у господарстві, вкрав свиню з малими поросятами, зібрав і відвіз зерно з поля, яке сіяли спільно. Позивач вважає, що зазначеними діями відповідач постійно чинить перешкоди у користуванні його майном і просить визнати його таким, що втратив право користування будинковолодіння, що знаходиться в с. Луковичі по вул. Набережній, 34 Іваничівського району та зобовязати його не чинити перешкоди шляхом зняття з реєстрації.

Вимоги зустрічного позову не визнає повністю із тих підстав, що саме ОСОБА_3 був ініціатором укладення договору купівлі - продажу і він повністю усвідомлював, що чинив, а державний нотаріус належно розяснила умови договору та переконалась у його волевиявленні.

Відповідач ОСОБА_3 зазначені позовні вимоги не визнав та звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про визнання договору купівлі-продажу будинку, що знаходиться в с. Луковичі по вул. Набережній, 34 Іваничівського району і договору купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування будинку від 27 січня 2015 року недійсними, скасувати державну реєстрацію цих договорів та повернути житловий будинок і земельну ділянку у його власність. Вимоги зустрічного позову мотивує тим, що він разом із своєю дружиною ОСОБА_7, яка є покійною, побудували житловий будинок, який знаходиться в с. Луковичі по вул. Набережній, 34 Іваничівського району. Враховуючи, що своїх дітей вони із дружиною не мали, а ОСОБА_1 був родичем його жінки, то ставились до нього як до рідного сина. Він допомагав їм в обробітку землі, піклувався про них із дружиною, а тому 6 грудня 2013 року він склав заповіт, за яким все належне йому майно заповів ОСОБА_1 У звязку із смертю дружини він переніс дуже сильні душевні страждання та враховуючи його пристарілий вік до нього переїхала проживати та доглядати мати ОСОБА_1, ОСОБА_6 Вона піклувалась про нього, купувала необхідні продукти харчування. Через незначний проміжок часу ОСОБА_1 та його мати почали просити його, щоб він переписав житловий будинок із земельною ділянкою на ОСОБА_1 при цьому запевняли, що доглянуть його до смерті і будуть піклуватись про нього. Після неодноразових прохань він погодився передати у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, а житловий будинок не мав наміру йому передавати, оскільки іншого житла не мав і хотів до смерті проживати у своєму будинку. Після погодження передати у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, ОСОБА_1 та його брат повезли його у земельний відділ селища Іваничі, де вони оформили певні документи, а після цього поїхали у м. Володимир-Волинський до нотаріуса, щоб оформити договір купівлі-продажу земельної ділянки. Необхідно було деякий час почекати, а тому він залишився у коридорі. Тоді його запросили до нотаріуса, де вона сказала підписати документи, при цьому повідомила, що ще не встигла їх належно оформити і зробить це завтра. Він підписав надані уповноваженою особою документи, оскільки знав, що вони стосуються земельної ділянки. Коли приїхав додому, то його сестра ОСОБА_5 запитала, чи він переписав житловий будинок на ОСОБА_1, якій він повідомив, що розпорядився лише земельною ділянкою, а будинок лишився у його власності, оскільки хоче у ньому дожити до смерті. В червні 2015 року відповідач по зустрічному позову та його мати приїхали у с. Луковичі Іваничівського району та почали його виганяти із житлового будинку, посилаючись на те, що будинок вже не його і він не має права у ньому проживати. Тоді він самостійно поїхав до державного нотаріуса у м. Володимир-Волинський, щоб побачити договір купівлі-продажу будинку, однак нотаріус йому ніяких документів не надала. Про вказаний договір дізнався лише тоді, коли отримав копію позовної заяви із додатками з якою звернувся до суду ОСОБА_1 Він відмовляється залишати житло, оскільки немає де проживати. Відповідач наносить йому тілесні ушкодження та постійно виганяє його із будинку. На даний час його вигнали і він змушений проживати у будинку своєї сестри. Зазначає, що його волевиявлення щодо укладення договору купівлі-продажу житлового будинку не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, тобто він не мав наміру продавати житловий будинок. Договір підписав, оскільки знав, що він стосується лише земельної ділянки. Зазначає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 січня 2015 року вчинений ним під впливом обману зі сторони ОСОБА_1, останній запевняв, що догляне його до смерті, що укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки є більш дешевший і саме за таких умов він погодився на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. Договори купівлі-продажу підписував без ознайомлення, так як достеменно знав, що вони стосується лише землі. В договорах вказано, що відповідач сплатив йому за житловий будинок 24942 грн. і за земельну ділянку 38566 грн., однак насправді він ніяких грошей не отримав. Грошей від ОСОБА_1 не вимагав, оскільки знав, що землю віддав за те, що буде його доглядати, а будинок взагалі не продавав. Враховуючи, що ОСОБА_1 ввів його в оману при укладенні договорів, не провів оплату переданого йому товару, а тому змушений звернутися до суду із вказаним зустрічним позовом.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, їх представників, допитавши свідків, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог по первісному позову слід відмовити, а зустрічний позов підлягає до часткового задоволення.

Позовні вимоги по первісному позову ґрунтуються на вимогах ст. 391 ЦК України, тобто захист права власності від порушень не повязаних із позбавленням володіння.

В судовому засіданні встановлено, що сімя ОСОБА_3 та ОСОБА_8 постійно проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1968 року. Не маючи власних дітей, вони взяли на виховання племінницю ОСОБА_6, з якою постійно підтримували родинні стосунки і після народження нею двох дітей, вважали їх своїми внуками. Сімя ОСОБА_6 маючи постійне місце проживання у м. Володимир-Волинський періодично проживали у с. Луковичі у будинковолодінні ОСОБА_3, як члени сімї, приймаючи активну участь у веденні господарства. А останні два роки, коли хворіла ОСОБА_7, племінниця постійно проживала з нею, доглядала до смерті, вела господарство. В червні 2015 року стосунки між ОСОБА_3 та сімєю ОСОБА_6 значно погіршились. В результаті чого, ОСОБА_3, погрожував спалити будинок, забрав трактор, корову, самостійно зібрав урожай із паїв та перейшов проживати до сестри. Зазначені обставини ствердили сторони по справі та всі свідки допитані в судовому засіданні.

27 січня 2015 року у Влодимир-Волинській державній нотаріальній конторі було посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку, який знаходиться в с. Луковичі по вул. Набережній, 34 Іваничівського району укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Вважаючи, що ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у користуванні зазначеним майном, ОСОБА_1 звернувся до суду із вище зазначеним позовом.

Аналізуючи дані правовідносини, суд вважає вимоги по первісному позову надуманими та безпідставними.

Підставою для подання негаторного позову з яким звернувся до суду ОСОБА_1 є вчинення третьою особою перешкод власнику. Однією з умов подання зазначеного позову є триваючий характер правопорушення і його наявність у момент подання позову. Якщо на момент подання позову порушення припинились, то і відпадає підстава для предявлення негаторного позову.

В судовому засіданні суд належно встановив, що ОСОБА_3 з кінця червня 2015 року постійно проживає у сестри і до своєї колишнього будинку навіть не навідується.

Крім того, у негаторному позові можуть бути закладені вимоги про виселення з безпідставно займаного приміщення.

Судом зясовано, що ОСОБА_3 постійно проживав у спірному будинку, як голова двору і перехід права власності до прийомного внука не позбавляє його прав проживання у будинку.

На підставі вище наведеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову.

Зясовуючи підставність вимог по зустрічному позову, суд виходить із того, що відповідно до ст. 203 ЦК України, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ч. 3 вказаної статті гласить, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 5 правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом належно і детально перевірялись дотримання вимоги ч. 3 та ч. 5 ст. 203 ЦК України при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку між сторонами по справі.

Так, з показань свідка державного нотаріуса Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Волинської області ОСОБА_9 вбачається, що в січні цього року вона укладала чотири договору купівлі-продажу між сторонами по справі. З яких: 3 договори купівлі-продажу земельних ділянок і 1 договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями. Зазначений обєм роботи вимагав певного часу і по мірі підготовки кожного договору вона передавала його для ознайомлення сторонам. Після ознайомлення із договорами, запросила сторін до себе, щоб пересвідчитись, що сторони усвідомлюють значення договорів і прагнуть їх виконання. Свідок наголосила на тому, що вона двічі запитала ОСОБА_3 чи розрахувались з ним, на що він спочатку промовчав, а потім відповів, що так. Свідок запитувала також ОСОБА_3 чи має він де жити на що він ствердно відповів і пояснив, що у нього там є кімната. Після того, сторони підписали договори, а вона їх посвідчила. На початку червня цього року до неї на роботу приїжджав ОСОБА_3 і запитував, чи дійсно він продав, чи подарував будинок ОСОБА_1 і чи не можна все повернути назад. На що свідок пояснила, що договори вже укладені.

Допитаний в якості свідка відповідач-позивач по зустрічному позову ОСОБА_3 пояснив, що будинок він не продавав і наміру такого не мав, бо не мав більше де жити. В грудні 2014 року до нього звернувся позивач ОСОБА_1 із пропозицією оформити документи, бо з нового року буде дорожче. Чому виникла необхідність їхати до нотаріуса не розумів. Виконуючи волю покійної дружини ОСОБА_3 все належне йому майно заповів позивачу по справі. Заповіт склав для того, що мав намір дожити до смерті із сімєю ОСОБА_1, надіявся, що вони його доглянуть. Після того, як його побили і вигнали з будинку заповіт анулював.

Перебуваючи у нотаріуса йому давали якісь документи, однак він їх підписував не читаючи, тому що прочитати він їх не міг через вади зору. Його запросили у кабінет нотаріуса і запитували, чи має він де жити, на що відповів, що має свою кімнату. При підписанні документів був тільки брат Сергій і їздили його автомобілем. Розмови про продаж будинку не було взагалі і грошей йому ніхто не передавав. Навпаки, на весілля ОСОБА_1 він продав коня і возив йому гроші. Про те, що було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку дізнався тільки у червні 2015 року. Після того, як ОСОБА_1 його побив і сказав, що нічого його там немає. Він їздив до нотаріуса зясувати, що він попідписував.

Свідок ОСОБА_10 лікар офтальмолог Іваничівської ЦРЛ пояснила суду, що у ОСОБА_3 виявлено катаракту обох очей і він бачить одним оком десять відсотків, а іншим тридцять. Катаракта це вікові зміни кристалика, однак у кожного вони розвиваються індивідуально і ствердити однозначно, що такий зір у ОСОБА_3 був сім місяців тому, на момент підписання договорів вона не може.

Із пояснень свідка ОСОБА_11 лікаря невропатолога Іваничівської ЦРЛ вбачається, що ОСОБА_3 звертався до неї в 2014 - 2015 році із скаргами на головні болі. Неординарних змін виявлено не було, однак відповідно до віку є певні зміни, конюктивні розлади. Враховуючи його вік, рівень розвитку, він міг і не усвідомлювати значення своїх дій. Люди в такому віці і стані можуть зробити певні дії, які потім не розуміють. При спілкуванні із ОСОБА_3 лікар зробила висновок, що він є дуже довірливою особою.

Показання зазначених свідків стверджуються оглянутою в судовому засіданні амбулаторною карткою ОСОБА_3

Така риса характеру, як довірливість у ОСОБА_3 стверджується також характеристикою наданою йому по місцю проживання із Луковичівської сільської ради.

Свідок ОСОБА_12, секретар Луковичівської сільської ради, показала суду, що ОСОБА_3 у Луковичівській сільській раді в грудні 2013 року склав заповіт в користь ОСОБА_1 і вона його посвідчила. Пізніше, влітку 2015 року зазначений заповіт ОСОБА_3 анулював, після скандалів та слухів про його побиття.

Із копії заповіту вбачається, що ОСОБА_3 зробив розпорядження відповідно до якого все його майно після його смерті належить ОСОБА_1

Із оглянутої в судовому засіданні інвентарної справи на обєкт нерухомого майна, за адресою Іваничівський район с. Луковичі вул. Набережна, 34 вбачається, що на даний момент відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку власником будинковолодіння є ОСОБА_1, інвентарна вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами становить 124928 грн.

Ніхто із свідків допитаних в судовому засіданні, як із сторони позивача по первісному позову, так і з сторони відповідача не ствердив, що їм було відомо про намір ОСОБА_3 продати будинок, навпаки, всі допитані свідки прямо чи опосередковано ствердили, що ОСОБА_3 всі свої надії покладав на ОСОБА_6, надіявся, що вона догляне його до смерті.

На підставі зазначених доказів, суд вважає, що відповідно до ст. 638 ЦК України не можна вважати, що сторони в належній формі досягли згоди щодо всіх істотних умов договору і відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України даний правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків обумовлених ним. Даний висновок суду ґрунтується також на тому, що п. 5.8 Договору купівлі продажу житлового будинку укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 27 січня 2015 року не виконувався. Зокрема, у зазначеному пункті вказано, що продавець стверджує, що за вище вказаною адресою ні члени його сімї, ні треті особи, не проживають, не зареєстровані, будинкова книга, технічна та інша житлова документація на житловий будинок передані покупцеві.

Позивач ОСОБА_1 сам в обґрунтування своїх вимог надав будинкову книгу № 047641 будинку № 34 по вул. Набережній с. Луковичі Іваничівського району, де єдиною зареєстрованою особою є ОСОБА_3

З показань нотаріуса вбачається, що ОСОБА_3 мав намір там проживати.

Разом з тим, позивач по первісному позову не надав суду жодного доказу про наявність у нього суми коштів вказаних у договорі купівлі-продажу, ні тим більше факту передачі коштів. А укладення договору за явно заниженою ціною 24942 грн. при інвентарній вартості 124928 грн. ще раз підтверджує вище зазначений висновок суду, а також те, що ОСОБА_3 не до кінця усвідомлював значення своїх дій в момент підписання договору.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що волевиявлення учасника правочину ОСОБА_3 було направлене на перехід права власності на його майно до ОСОБА_1 після його смерті за умови спільного проживання. ОСОБА_3 не мав наміру укладати договір купівлі-продажу житлового будинку, і цей правочин не був спрямований на реальне настання наслідків обумовлених ним. ОСОБА_3, як особа, яка вчинила правочин помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а тому суд вважає, що такий правочин слід визнати недійсним.

Визнання зазначеного правочину недійсним є ще однією підставою для відмови у первісному позову ОСОБА_1

Відповідно і підлягає до задоволення позовна вимога про скасування державної реєстрації цього договору.

Суд вважає, що прийняття рішення по вимозі про повернення права власності на житловий будинок ОСОБА_3 є недоцільним, оскільки задоволення двох вище зазначених вимог забезпечують захист прав та інтересів ОСОБА_3

По аналогічних вимогах, що стосуються земельної ділянки судом прийнято рішення у вигляді ухвали.

Керуючись ст. ст. 6, 8,10, 11, 14, 60, 212 215 ЦПК України, ст. ст. 203, 229, 317, 346, 391, 638 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком, про зобовязання зняти з реєстрації місця постійного проживання відмовити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку і договору купівлі-продажу земельної ділянки для обслуговування будинку від 27 січня 2015 року, скасування державної реєстрації права власності та про повернення житлового будинку і земельної ділянки у його власність задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться в с. Луковичі по вул. Набережній, 34 Іваничівського району від 27 січня 2015 року посвідченого державним нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Волинської області ОСОБА_9 та зареєстровано у реєстрі за № 2-50.

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок, який знаходиться в с. Луковичі по вул. Набережній, 34 Іваничівського району згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 січня 2015 року посвідченого державним нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Волинської області ОСОБА_9 та зареєстровано у реєстрі за № 2-50 зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 487,20 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 487,20 грн. судового збору.

По справі винесено ухвалу про залишення без розгляду вимог по зустрічному позову про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 січня 2015 року недійсним та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку та про повернення її у його власність.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Волинської області через Іваничівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А. А. Шумський