Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Коротуна В.М., Писаної Т.О.,Мазур Л.М., Юровської Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на майно, виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке діє через представника Шуліку Аліну Володимирівну, на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 01 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику було надано кредит у розмірі 16 800 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % річних, з кінцевим терміном повернення 13 лютого 2017 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 14 лютого 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідачі передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. Оскільки позичальник належним чином не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, у нього виникла заборгованість перед кредитором, яка станом на 06 серпня 2013 року склала 35 129,69 доларів США. Враховуючи викладене, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 01 липня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідно до вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон «Про мораторій»), який набрав чинності 07 червня 2014 року, не може бути звернуто стягнення на спірне нерухоме майно, яке є предметом іпотеки.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судами установлено, що 14 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 16 800 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % річних, з кінцевим терміном повернення 13 лютого 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 06 серпня 2013 року заборгованість ОСОБА_6 перед банком за кредитним договором становить 35 129,69 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 14 622,68 доларів США, заборгованості зі сплати процентів - 9 128,09 доларів США, пені - 11 378,92 доларів США.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, за змістом частин 1, 3 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Частиною 1 ст. 576 ЦК України передбачено, що предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно зі ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 22 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі.

Крім того, у червні 2014 року набув чинності Закон «Про мораторій».

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону «Про мораторій», залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого ст. 3 Закону «Про мораторій».

Крім того, згідно з п. 4 Закону «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-58цс15 та від 10 червня 2015 року № 6-333цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, у порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не врахували, що ухваленням судового рішення відчуження майна не відбувається, дія Закону «Про мораторій» розповсюджуються на дані правовідносини на стадії виконавчого провадження та дійшли передчасного висновку про відмову в позові.

Крім того, у процесі розгляду даної справи судами не дотримано вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Так, судами не встановлено, чи квартира АДРЕСА_1, на яку позивач просить звернути стягнення, та квартира АДРЕСА_1, яка вказана в іпотечному договорі, один і той самий об'єкт.

Разом з тим, встановивши, що один з іпотекодавців - ОСОБА_9, померла, суди не вирішили відповідно до вимог ст. 37 ЦПК України питання процесуального правонаступництва.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке діє через представника Шуліку Аліну Володимирівну, задовольнити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 01 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська