АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 532/1471/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3687/15Головуючий у 1-й інстанції Рожкова Н.М. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Пікуля В.П.,

суддів: Панченка О.О., Чумак О.В.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В позовній заяві вказував, що рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13 жовтня 2014 року з відповідача ОСОБА_2 на його користь стягнуто суму боргу 216 890,88 грн. Станом на липень 2015 року відповідач свого зобов'язання не виконав і не повернув кошти.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь інфляційні збитки за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 103 417, 56 грн. та три процента річних за час прострочення в сумі 4 866,66 коп.

Заочним рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за прострочення виконання грошового зобов'язання інфляційні втрати в сумі 87657,17 грн., три проценти річних - 4241, 73 грн., а всього 91 898,90 грн.( дев'яносто одну тисячу вісімсот дев'яносто вісім грн. 90 коп).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір 918 грн. 99 коп.

Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 26 жовтня 2015 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18 вересня 2015 року.

Із рішенням суду не погодився відповідач, який його оскаржив, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про повну відмову в задоволенні позову за безпідставністю.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить відмовити ОСОБА_2 у задоволенні апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника апелянта, позивача та його представника, приходить до такого висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно із ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13.10.2014 року з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 стягнуто суму основного боргу за договором позики 189 734 грн., 21 938 грн. інфляційних втрат, 3071,32 грн. трьох процентів річних, судові витрати 2147,43 грн., а всього 216 890 грн. 88 коп.

Відповідач ОСОБА_2 не виконує рішення суду та не сплачує позивачеві заборгованість.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. При цьому наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з викладеного та враховуючи обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зобов'язання про повернення суми боргу не виконане відповідачем, отже відповідач повинен сплатити позивачу інфляційні втрати за час прострочення з листопада 2014 року по червень 2015 року включно (в межах заявлених позовних вимог) 87657,17 грн., та три проценти річних - 4241,73 грн. , а всього 91 898,90 грн.

При цьому суд з загальної суми стягнутої на користь позивача рішенням суду 216 890 грн. 88 коп. виключив витрати по сплаті судового збору в сумі 2147,43 грн., нараховані інфляційні втрати в сумі 21938 грн., три проценти річних 3071,32 коп., оскільки ці суми не належать до основного боргу та при обрахуванні інфляційних втрат та трьох процентів річних виходив із основної суми боргу 189 734, 13 грн.

Оскільки рішення суду позивачем не оскаржується, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перевірки рішення суду першої інстанції щодо виключення: витрат по сплаті судового збору, нарахованих інфляційних втрат, трьох процентів річних із суми на яку нараховуються три відсотки річних та інфляційні втрати.

Не заслуговують на увагу посилання апеляційної скарги ОСОБА_2 на невідповідність мотивувальної частини оскаржуваного рішення щодо ненаведення розрахунків при обрахуванні інфляційних втрат та трьох проценти річних та резолютивної частини рішення щодо зазначення стягуваних сум словами та визначення періоду стягнення, оскільки це не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Окрім того, у мотивувальній частині судового рішення зазначено період нарахування та суму боргу з якої виходив суд при обрахуванні інфляційних втрат та трьох проценти річних, які підлягають стягненню з відповідача.

Щодо невірності проведення розрахунку інфляційних втрат необхідно зазначити наступне.

Для визначення розміру інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, які складають відповідний період, помножити між собою.

Таким чином, розмір інфляції з листопада 2104 року по червень 2015 року включно складає 147, 68%, а сума боргу відповідно обраховується:

189 734, 13 грн. (сума боргу визначена рішенням) х 147, 68% (індекс інфляції) / 100 = 280 199, 36 грн. - 189 734, 13 грн. = 90 465, 23 грн. (сума інфляційних втрат).

З наведеного вбачається, що сума інфляційних збитків є більшою, ніж була стягнута оскаржуваним рішенням суду (87657, 17 грн.) та з якою погодився позивач, оскільки в апеляційному порядку судове рішення не оскаржував.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на відсутність заперечень з боку позивача ОСОБА_3 та його представника в судовому засіданні у суді першої інстанції на скасування заочного рішення, оскільки право подання заяви на скасування заочного рішення належить тільки відповідачу у справі (ст. 228 ЦПК України), сама по собі згода позивача на скасування заочного рішення не може слугувати безумовною підставою для його скасування,

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач чи його представник заочне рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18 вересня 2015 року в апеляційному порядку не оскаржували, тобто свою незгоду з судовим рішенням не виявили.

Щодо періоду, за який зараховано інфляційні витрати слід зазначити наступне.

У своїй позовній заяві ОСОБА_3 визначив, що період прострочення починається з 25.10.2014 року (наступний день після ухвалення рішення про стягнення боргу) по 24.07.2015 року (момент звернення до суду з даним позовом).

При цьому, наводячи розрахунки інфляційних витрат у позовній заяві та як слідує із суми зазначеної у прохальній частині заяви, остаточно ОСОБА_3 просив стягнути збитки від інфляції за період з листопада 2014 року по червень 2015 року включно (тобто з 01.11.2014 року по 01.07 2015 року).

Безпідставними є посилання апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо подвійного притягнення його до юридичної відповідальності та повторного стягнення інфляційних витрат і 3% річних, оскільки періоди за які стягнуті вказані кошти рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 13.10.14 року та рішенням, яке оскаржується різні.

Так, зокрема, заочним рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18 вересня 2015 року інфляційні витрати стягнуті за період із листопада 2014 року по червень 2015 року, тобто за період після ухвалення рішення Кобеляцьким районним судом Полтавської обрості від 13 жовтня 2014 року.

Окрім того, також безпідставними є доводи ОСОБА_2 про припинення цивільно-правових відносин між сторонами після ухвалення рішення про стягнення з нього боргу з таких підстав.

Наявність судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення суми за договором позики разом з сумою інфляційних витрат та 3% річних не припиняє правовідносин сторін договору позики, не звільняє ОСОБА_2 від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє ОСОБА_3 права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Дана позиція також викладена у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 року справа №3-57гс10 та постанові від 12.09.2011 року справа №3-73гс11, які є обов'язковими для застосування судами в силу ст. 360-7 ЦПК України.

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 20.12.2010 року справа №3-57гс10 викладений висновок, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 12.09.2011 року справа №3-73гс11, у якій зазначено, що виходячи із положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Вищого Господарського суду України від 12.08.2010 року №13-238 не можуть бути взяті до уваги, оскільки зазначене судове рішення не має преюдиційного значення при розгляді даної справи, а також не є обов'язковою для суду.

Разом з тим, як уже зазначалося вище, у постановах Верховного Суду України по справі №3-57гс10 постава від 20.12.2010 року та по справі №3-73гс11 постанова від 12.09.2011 року викладена правова позиція, яка суперечить висновкам постанови Вищого Господарського суду України від 12.08.2010 року №13-238, а тому колегія судів приймає до уваги правову позицію викладену у вказаних поставах Верховного Суду України.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права не підтверджуються матеріалами справи та не ставлять під сумнів правильність рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 18 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя (підпис) В.П. Пікуль

Судді: (підписи) О.О. Панченко

О.В. Чумак

З оригіналом згідно

суддя В.П. Пікуль