Справа № 350/1461/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2559/2015
Головуючий у 1 інстанції Пулик М. В.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

за участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

сільського голови Сташків Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Нижньострутинської сільської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні дорогою та визнання акту земельно-узгоджувальної комісії від 24 жовтня 201 року та рішення Нижньострутинської сільської ради від 06 листопада 2013 року №152-17/2013 недійсними, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 23 жовтня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з зазначеним позовом, вимоги якого мотивував тим, що тривалий час його сім'я користується громадською дорогою, яка веде до їхніх присадибних ділянок, що знаходяться по АДРЕСА_1 та межують із земельними ділянками відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Проте, більше десяти років відповідачі чинять перешкоди в користуванні дорогою, яка зазначена в плані забудови позивача за 1974 рік, а саме прикривають та звужують дорогу. Актом земельно-узгоджувальної комісії щодо погодження меж земельної ділянки ОСОБА_4 від 24.10.2013 року встановлено, що межі земельної ділянки ОСОБА_4 проходять по старій огорожі, у зв'язку з чим межі земельної ділянки не порушені , а тому можливим є видача державного акту на право власності на земельну ділянку без підпису ОСОБА_2, як суміжного землекористувача. На підставі цього рішенням Нижньострутинської сільської ради від 06.11.2013 року №152-17/2013 року затверджено вказаний акт погодження земельної ділянки. Вважає, що викопіювання з генерального плану села за 2003 рік, в якому не передбачена спірна дорога, не співпадає з тодішнім генпланом забудови і супутникових знімків. Крім того, земельною комісією, яка здійснила виїзд на місце 24.06.2015 року встановлено розбіжності у планах будівельних паспортів ОСОБА_4 та позивача, щодо наявності дороги. Тому просив визнати недійсним акт земельно-узгоджувальної комісії щодо погодження меж ОСОБА_4 від 24.10.2013 року, яким надано дозвіл на видачу державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_2 та рішення Нижньострутинської сільської ради від 06.11.2013 року №152-17/2013, яким затверджений даний акт, зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні громадською дорогою, яка служить заїздом до присадибних ділянок по вул. Миру, зобов'язавши їх забрати встановлений на дорозі пліт та розширену гноянку.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 23.10.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи дане рішення незаконним та необґрунтованим, постановленим при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні та неправильному застосуванні судом норм матеріального і процесуального права ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спірний акт земельно-узгоджувальної комісії та рішення, яким він затверджений є неправильним, оскільки відповідно виданого позивачу 27.09.1974 року свідоцтва на забудову садиби проїзна дорога між господарствами сторін передбачалася. Вважає, що викопіювання з генерального плану села розробленого в 2003 році не відповідає дійсності з тодішнім генпланом забудови і супутникових знімків. Проте, зазначені обставини суд першої інстанції до уваги не взяв. Також, на час розгляду справи в суді першої інстанції, розроблено новий генеральний план забудови с. Нижній Струтин, який судом не витребовувався.

Крім того, судом не досліджувалось, а відповідачем не надано в заперечення позовних вимог жодного доказу про статус спірної частини земельної ділянки, яку позивач та третя особа вважають громадським заїздом, а саме рішення селищної ради про виділення ділянки під заїзд, акту та схеми виносу в натуру.

Також суд безпідставно відмовив у залученні до участі в справі як третіх осіб чи виклик як фахівців спеціалістів районної архітектури та відділу ДЗК щодо надання ними пояснень і висновків відносно спірної земельної ділянки - громадської проїзної польової дороги.

Зважаючи на наведене, ОСОБА_2 просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані акт земельно-узгоджувальної комісії від 24 жовтня 2013 року та рішення Нижньострутинської сільської ради від 06 листопада 2013 року №152-17/2013 про його затвердження є законними, а оскільки позивачем не окаржувались правовстановлюючі документи на землю відповідача, то позовна вимога про усунення перешкод в користуванні громадською дорогою з цієї підстави, за відсутності доказів їх здійснення, є безпідставною.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що перешкоди в користуванні земельною ділянкою у ОСОБА_2 з боку відповідача відсутні.

Вставлено, що сторони по справі є суміжними землекористувачами. Так, рішенням Нижньострутинської сільської ради від 17.02.1997 року земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,087 га розділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 по половині по 0,0435 га кожному (а.с.15). Згідно свідоцтва про право власності від 16.07.2014 року ОСОБА_4 належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1641 га в АДРЕСА_1

Спірні відносин між сторонами виникли внаслідок перешкоджання позивачу у здійсненні права проходу та проїзду по дорозі між двома господарствами, яка передбачена планом забудови останнього.

Виходячи зі змісту частин 1 і 3 ст. 83 ЗК України - землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. А до земель комунальної власності, які не можуть передаватись в приватну власність, належать: а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); д) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Проте, генеральним планом с. Нижній Струтин, розробленому у 2003 році Українським державним науково-дослідним інститутом проектування міст «Діпромісто» не передбачена дорога між господарством ОСОБА_4 та ОСОБА_2 В комісійному акті обстеження земельних ділянок від 24.06.2015т року встановлено, що дорога до присадибних ділянок є з іншого боку вище 200-300 м.

Крім того, як встановлено зазначеним актом фактично розміри земельної ділянки, що закріплені за ОСОБА_2 рішенням сільської ради та будівельним паспортом на даний час є більшими, так ширина земельної ділянки збільшилась на 7,8 м, а довжина - на 11,3 м.

Виходячи з наведеного, саме по собі зазначення в плані забудови земельної ділянки позивача дороги між земельними ділянками сторін, не є виключним доказом того, що така є встановленою в визначеному законодавством порядку, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Позивач також посилався на недійсність технічної документації при виділенні ОСОБА_4 земельної ділянки у власність.

Зокрема, актом земельно-узгоджувальної комісії від 24.10.2013 року встановлено, що межі земельної ділянки ОСОБА_4 проходить по старій дерев'яній огорожі, а тому межі земельної ділянки не порушені. Комісія вважала за можливе видати державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_2, який відмовляється від підпису без поважних причин. Рішенням Нижньострутинської сільської ради від 06.11.2013 року даний акт затверджений.

Погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами передбачено ст. 198 ЗК України при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Погодження меж із суміжними власниками та землекористувачами здійснюється при проведенні кадастрових зйомок для відновлення меж земельних ділянок, що вже перебувають у користуванні особи.

Якщо суміжний землевласник або землекористувач відмовляється підписувати акт погодження меж орган місцевого самоврядування уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті.

Оскільки непогодження межі земельної ділянки з боку ОСОБА_2 було немотивованим, а як з'ясовано при розгляді справи, необґрунтованим, в зв'язку з відсутністю дороги загального користування, то спірний акт та рішення вчинені в межах компетенції органу уповноваженого вирішувати питання про приватизацію ділянки та процедури передбаченої ст.198 ЗК України та Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року, а тому є дійсними.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обставини справи з'ясовано всесторонньо і повно та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтованості якого доводи апеляційної скарги не спростовують.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Рожнятівського районного суду від 23 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

І.О. Максюта

В.Д. Фединяк