АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/7325/15 Головуючий 1 інстанції - Ніколаєнко І.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Бровченко І.О., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря - Гребенщікової Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління юстиції у Харківській області на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2015 року по справі за позовом Головного управління юстиції у Харківській області в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування в особі Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання незаконним утримання на території України неповнолітніх дітей, повернення неповнолітніх дітей до держави Ізраїль та про зобов»язання передати неповнолітніх дітей батькові,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2014 року Головне Управління юстиції у Харківській області звернулося до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування в особі Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визнання незаконним утримання на території України неповнолітніх дітей, повернення неповнолітніх дітей до держави Ізраїль та про зобов»язання передати неповнолітніх дітей батькові. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 27 березня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб у м. Києві. У шлюбі народилося двоє дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Подружжя ОСОБА_1 з 2008 року до листопада 2009 року мешкало в м. Києві, а потім переїхали до м. Харкова та зареєструвались за адресою: АДРЕСА_1.

27 листопада 2012 року сім'я ОСОБА_1 разом з дітьми виїхали до Ізраїлю. Подружжя орендувало квартиру в Ізраїлі строком на один рік за адресою АДРЕСА_2.

ОСОБА_5 відвідувала дитячий садок в Ізраїлі з січня 2013 року до березня 2013 року

Діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мали медичні страхові поліси на території Ізраїлю, що підтверджується довідками від 20 листопада 2013 року.

Як зазначив позивач ОСОБА_1 з 27 лютого до 19 березня 2013 року він знаходився в Україні по справах. Після повернення до Ізраїлю з'ясувалося, що мати з дітьми виїхали з Ізраїлю в Україну 11 березня 2013 року та повертатися в Ізраїль з дітьми вона відмовляється, тобто відповідач самостійно змінила місце проживання неповнолітніх дітей і визначила їх нове місце проживання в Україні з порушенням прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання неповнолітніх дітей батько не надавав. Крім того, батько дітей ОСОБА_1 пояснив, що він є громадянином Ізраїлю та має там постійне місце проживання.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представники позов не визнали. Пояснила, що 27 листопада 2012 року сім»єю виїхали до Ізраїлю, де вона та діти отримали посвідку на постійне місце проживання в Ізраїлі, але залишалися при цьому громадянами України, а чоловік приїхав як гість, залишаючись при цьому громадянином України. Проживали вони в орендованій нею квартирі за адресою: АДРЕСА_2 строком на один рік.

Оскільки чоловік не мав громадянства Ізраїлю, він не міг працювати, вона була змушена працювати у дитячому садку сімейного типу і, водночас, доглядати й своїх дітей. Подружні стосунки погіршилися, чоловік бив її, зловживав спиртними напоями, жорстоко поводився з нею, тому вона була вимушена неодноразово звертатися до правоохоронних органів та соціальних служб за допомогою. Після того, як 27 лютого 2013 року чоловік повернувся в Україну, вона за допомогою центру соціального захисту жертв сімейного насилля, у якому вона мешкала майже два тижні, виїхала до України разом із дітьми, у зв'язку з чим перебування дітей громадян України з матір'ю громадянкою України в державі Україна є законним, держава Ізраїль не є їх місцем постійного перебування.

В Україні вона з дітьми мешкає та зареєстрована за тією ж адресою, в якій мешкали до виїзду - АДРЕСА_1. Вона є співвласником частки цієї квартири. Діти відвідують ясла-садок № 140, отримують медичний догляд та профілактичні щеплення.

Орган опіки і піклування в особі Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради надали суду висновок, згідно якого, питання щодо повернення малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_2, до Держави Ізраїль, було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради.

У вказаному висновку № 548 від 11.12.2014 року вказано, що згідно з висновком ВКМСД Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 16.04.2013 в діях ОСОБА_2 щодо виїзду з дітьми з Держави Ізраїль до України 11.03.2013 відсутній будь-який склад злочину.

На теперішній час ОСОБА_2 з дітьми мешкає за адресою: АДРЕСА_1, де для них створені усі умови для повноцінного розвитку. ОСОБА_2 є співвласником квартири.

Згідно довідки адміністрації дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 140 від 15.06.2015 малолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_5. зараховані до закладу з 11.09.2014 року по теперішній час.

Згідно з карти профілактичних щеплень діти отримали необхідні щеплення відповідно віку та стану здоров'я.

Таким чином малолітні ОСОБА_6. ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкають в належних умовах, відвідують дитячий садок, отримують необхідний медичний догляд, знаходяться на

території України на законних підставах.

Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, як представник органу опіки та піклування, діючи в інтересах дітей, вважає за недоцільне повернення малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, до Держави Ізраїль( а. с. 67,68).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2015 року відмовлено в задоволенні позову Головного управління юстиції у Харківській області.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду. Вказує на ті ж обставини, що і в суді першої інстанції.

Також вказане рішення оскаржило і Головне управління юстиції у Харківській області. Просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки не прийнято до уваги їхні доводи і пояснення по справі.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що малолітні ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкають в Україні в належних умовах, відвідують дитячий садок, отримують необхідний медичний догляд, тобто діти протягом двох років після повернення з держави Ізраїль перебувають в Україні, звикли та адаптувалися у цьому середовищі. Тому їх повернення до держави Ізраїль, в якій вони прожили лише чотири місяці, є недоцільним, а перебування їх на території України є на законних підставах.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як вказаний висновок є обґрунтованим, відповідає вимогам закону та зібраним у справі доказам.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 березня 2009 року.

В шлюбі народилося двоє дітей ОСОБА_5, 28 листопада 2009 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Подружжя ОСОБА_1 з 2008 року по листопад 2009 року мешкало в м. Києві, потім переїхали до м. Харкова та зареєструвались за адресою: АДРЕСА_1.

27 листопада 2012 року сім'я ОСОБА_1 разом з дітьми виїхали до Ізраїлю.

Згідно інформації, що міститься у Запиті Держави Ізраїль, ОСОБА_2 та діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають подвійне громадянство: України та Ізраїлю. ОСОБА_1 є громадянином України. Діти разом з батьками проживали у Державі Ізраїль за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується витягами з реєстраційного відділу обліку населення від 03 липня 2013 року. Подружжя орендувало квартиру в Ізраїлі строком на один рік, а саме з 10.01.2013 року до 10.01.2014 року. Договір оренди був укладений на ім'я ОСОБА_2

ОСОБА_5 відвідувала дитячий садок в Ізраїлі з січня 2013 року до березня 2013 року, що підтверджується довідкою від листопада 2013 року.

Діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мали медичні страхові поліси на території Ізраїлю, що підтверджується довідками від 20 листопада 2013 року.

27 лютого 2013 року ОСОБА_1 поїхав в Україну з метою, як він зазначив, для відновлення втраченого українського паспорту.

Відповідачка ОСОБА_2 разом з дітьми також виїхала до України, посилаючись на те, що ОСОБА_1 вчиняв по відношенні до неї фізичне насильство, у зв'язку з чим вона звернулась до поліції Ізраїлю. На підтвердження своїх доводів до суду була надана інформація з відділення поліції в м. Маале-Адумим про звернення №89022013 від 26.02.2013 року, у якій зазначені відомості про злочин - погрози та напад чоловіка. Після того, як 27.02.2013 року ОСОБА_1 повернувся в Україну. ОСОБА_2 за допомогою соціальних служб Держави Ізраїль також повернулася в Україну.

Згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 16.04.2013 року, шлюб між подружжям ОСОБА_1 було розірвано.

Відповідно до висновку ВКМСД Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 16.04.2013 в діях ОСОБА_2 щодо виїзду з дітьми з Держави Ізраїль до України

11.03.2013відсутній будь-який склад злочину.

Згідно відповіді ДМС України в Харківській області від 18.07.2013 року зазначено, що

26.03.2013року громадянка ОСОБА_2 звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області з клопотанням про повернення на постійне місце проживання в Україну разом з малолітніми дітьми - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на підставі паспорта громадянина України для виїзду за кордон, яке було задоволено.

Стаття 8 Конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-1V та набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися з заявою до Центрального органу за постійним місцем проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

14 серпня 2013 року до Міністерства юстиції України, як Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року, звернувся позивач через Центральний орган Держави Ізраїль з заявою про повернення дитини.

У відповідності зі ч.1 статті 3 Гаазької Конвенції переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

На час виїзду відповідача з території Ізраїлю в Україну, батько дітей - ОСОБА_1 переребував також на території України.

Статтею 1 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991р. закріплено визначення постійного місця проживання на території якої-небудь країни не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав має намір проживати на території цієї держави.

Матеріали справи свідчать, що діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали на території Ізраїлю чотири місяці.

Стаття 13 Гаазької Конвенції передбачає, що судовий або Адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення доведуть, що:

А) особа, установа чи інший орган, що піклується про дитину, фактично не здійснювали права піклування на моменти переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

Б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нестерпиму обстановку.

Стаття 12 Конвенції 1980 року встановлює, що судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Згідно ст. 20 Конвенції 1980 року у поверненні дитини, відповідно до статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини та основних свобод.

З матеріалів справи вбачається, що на теперішній час ОСОБА_2 з дітьми мешкають у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_1, де для них створені усі умови для повноцінного розвитку.

Згідно з інформацією адміністрації дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 140 від 15.06.2015 малолітні ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, зараховані до закладу з 11.09.2014 року.

Згідно з карти профілактичних щеплень діти отримали необхідні щеплення відповідно віку та стану здоров'я.

В зв»язку з наведеним суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що малолітні ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкають в належних умовах, відвідують дитячий садок, отримують необхідний медичний догляд, тобто діти протягом двох років перебування в Україні після повернення з держави Ізраїль , звикли та адаптувалися у цьому середовищі, їх повернення до держави Ізраїль, в якій вони прожили лише чотири місяці, є недоцільним.

За змістом ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні перед усім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Згідно зі статтею 4 Конституції України в Україні існує єдинегромадянство.

Суд першої інстанції правильно встановив, що ні позивач, ні відповідач не мають постійного місця проживання в Державі Ізраїль, батьки ОСОБА_1 та їхні малолітні діти є громадянами України.

Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що він є громадянином Ізраїлю та має в Ізраїлі постійне місце проживання спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи. Так, згідно інформації, яка міститься в Запиті Держави Ізраїль до України зазначено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України, наданим до суду. ОСОБА_1 було надано до суду посвідчення особи в державі термін дії якого сплинув 10.04.2015 року та картку про візовий режим( а. с. 160-163 т.2). В наступний час ОСОБА_1 знаходиться в Україні та мешкає, як зазначено в апеляційній скарзі, у АДРЕСА_3.

Медичні страхові поліси у дітей ОСОБА_1 закінчились 30.09.2013 року, що в подальшому може порушити права та інтереси дітей.

Крім того, згідно висновку Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради щодо визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11.12.2014 року за № 548, визначено за доцільне їх постійне проживання разом із матір'ю - ОСОБА_2.

Позивачем не надано належних доказів, що станом на час виникнення спору позивач є громадянином держави Ізраїлю або особою яка набула право постійного проживання на території цієї держави.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність достатніх даних вважати незаконним утримання на території України малолітніх дітей відповідачем - ОСОБА_2

Судова колегія знаходить, що в даному випадку суд дотримався перш за все, інтересів дітей.

У рішенні Європейського суду з прав людини (Мамуссе і Вашингтон проти Франції) вказано, що головне правило Конвенції 1980 року - захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення та утримання. Оскільки такі шкідливі наслідки відсутні, повернення дітей, які вже адаптувалися у новому середовищі, негативно впливатимуть на їх розвиток.

Відповідно до вимог ст.. 12 Конвенції «Про цивільно- правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 25.10.1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується, як це передбачено ст.. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договорної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий або адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкають з березня 2013 року по теперішній час разом з матір»ю в належних умовах, відвідують дитячий садок, отримують необхідний медичний догляд. Діти вже протягом двох років перебувають в Україні разом з матір»ю, яка характеризується позитивно, звикли та адаптувалися у цьому середовищі, спілкуються мовою, якою звикли спілкуватися з самого свого народження. В зв»язку з цим перебування вказаних дітей на території України є на законних підставах, а повернення дітей до держави Ізраїль, в якій вони прожили лише чотири місяці, є недоцільним.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази. Доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин підстав для зміни або скасування судового рішення судова колегія не вбачає. Відповідно, апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління юстиції у Харківській області відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: СУДДІ: