Справа № 355/1143/15-ц Головуючий у І інстанції Лисюк О. Д.
Провадження № 22-ц/780/6221/15 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 30 25.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

25 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Приходька К.П.,

суддів Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

при секретарі: Дрозд Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-тя особа служба в справах дітей та сім'ї Баришівської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

встановила:

у липні 2015 року позивачка звернулась до суду з названим позовом, в якому вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився її внук - ОСОБА_4, батьком якого є її син - ОСОБА_5, матір'ю - ОСОБА_3. Відповідно до рішення Станично - Луганського районного суду Луганської області шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1.

29 жовтня 2006 року ОСОБА_5 забрав неповнолітнього ОСОБА_4 від матері ОСОБА_3 за її згодою з с. Красна Талівка Станично-Луганського району Луганської області і з вказаного часу дитина проживає разом з його батьком та бабусею.

Причиною через яку, ОСОБА_5 забрав свого сина від матері був поганий стан здоров'я ОСОБА_4 через неналежний догляд його матері, а саме ОСОБА_3

Рішенням Станично - Луганського районного суду Луганської області від 10 липня 2008 року у справі №2-41/2008 р. місце проживання ОСОБА_4 визначено з його батьком - ОСОБА_5 та за бабусею - ОСОБА_2.

З жовтня 2006 року і на період подачі позову до суду відповідачка не надавала матеріальної допомоги на утримання дитини, не піклувалася про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувалась та не спілкується з дитиною.

Зазначила, що дитина, після неналежного догляду за нею відповідачем впродовж 2001 - 2006 роки захворіла, хворіла на час постановлення рішення Станично - Луганського районного суду Луганської області та періодично хворіє на момент подання позову до суду, потребує лікування та належного догляду, якого його мати не бажає та не може забезпечити.

У своїх позовних вимогах позивачка просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 20 000 (двадцять тисяч) гривень за моральну шкоду, заподіяну здоров'ю. Позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_4.

Рішенням Баришівського районного суду Київської від 06 жовтня 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, апелянта подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, у зв'язку з чим підлягає скасуванню через неправильність установлення обставин, які мають значення для справи внаслідок неправильної оцінки доказів, неправильного визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин. Зазначила також, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

ОСОБА_2 стверджує у своїй апеляційній скарзі, що відповідачка не надала суду належних доказів, які б свідчили про поважність причин, з яких вона не могла брати участь у вихованні сина, забезпечити його необхідним, надавати матеріальну допомогу, приймати, хоч якусь участь у вихованні сина, а також доказів щодо перешкод у спілкуванні з сином чи інших доказів, які свідчили б про поведінку позивача, яка намагалась усунути матір від участі у вихованні дитини.

Просила рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно до вимог ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частинами 2,3,4 ст.150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

В ч.4 ст.155 СК України говориться про те, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.2 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання свої обов'язків по вихованню.

У відповідності до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьківських прав від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У відповідності до ч.1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установам, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 є колишньою свекрухою відповідача ОСОБА_3. Рішенням Станично - Луганського районного суду Луганської області від 07 лютого 2006 року шлюб між відповідачем та сином ОСОБА_5, який був зареєстрований 15 грудня 2001 року, був розірваний. Загалом, сторони проживали однією сім'єю до лютого місяця 2004 року. Від спільного подружнього проживання, вони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, якого 29 жовтня 2006 року, батько з дозволу матері взяв до себе погостювати на одну неділю і назад не повернув. Причиною таких дій слугував поганий стан здоров'я неповнолітнього сина.

Добровільно повертати дитину ОСОБА_5 та його матір ОСОБА_2 наміру не мали, то 06 грудня 2006 року ОСОБА_3 звернулась до Станично -Луганського районного суду Луганської області із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з позовом про відібрання дитини.

Під час розгляду справи Станично - Луганський районним судом було встановлено, що проживання неповнолітнього ОСОБА_4 можливе як з матір'ю ОСОБА_3 так і з батьком ОСОБА_5, який проживає разом із своєю матір'ю ОСОБА_2 Однак, відповідно до резолютивної частини рішення вказаного суду від 10.07.2008 року, місце проживання дитини було визначено с. Бзів Баришівського району Київської області, куди позивач ОСОБА_2 разом із своєю сім'єю, сином та онуком переїхали на постійне місце проживання.

Також, судом першої інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не спілкувалась із своїм сином ОСОБА_4 із жовтня місяця 2006 року.

За роз'ясненнями п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.07.2007 року позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, що не виконують батьківських обов'язків і ухилення від їх виконання можна розцінювати лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В ч.4,5 ст.19 СК України передбачено, що при розгляді судом справ щодо позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування надав суду першої інстанції письмовий висновок щодо розв'язання спору.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_2 разом із своєю сім'єю, до якої входить її син - ОСОБА_5, який, як було встановлено в судом першої інстанції, має 2 групу інвалідності, захворювання якого пов'язане із психічними розладами та онуком ОСОБА_4, проживають в с. Бзів Баришівського району Київської області, однак засобів зв'язку для можливого спілкування відповідач із своїм сином, їй свідомо не повідомляли.

Також, судом при прийнятті рішення, приймалось до уваги позиція представника служби у справах дітей та сім'ї Баришівської районної державної адміністрації, яка вважала за недоцільне позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, характеристику з місця проживання останньої, відповідно до якої, ОСОБА_3 характеризується виключно з позитивної сторони, актом обстеження житлово-побутових умов проживання її сім'ї.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ст. 164 СК України, позбавлення батьківських прав є засобом сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належне виховання своїх дітей. Такий засіб може застосовуватись тільки за рішенням суду.

Закон встановлює ряд підстав, за яких батьки можуть бути позбавлені батьківських прав: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Вище зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками; жорстоко поводяться з дитиною. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо; є хронічними алкоголіками або наркоманами; хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушуються її до жебракування та бродяжництва; як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування; засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Вказана стаття передбачає вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав і кожна з цих підстав повинна бути доведена в суді належними доказами.

Крім того, подаючи позов про позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав щодо її сина ОСОБА_4, позивач ОСОБА_2 також просила суд стягнути із відповідача на користь онука ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги, в частині моральної шкоди, є безпідставними та не підлягають до задоволенню виходячи із наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування,фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом,іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності до п.п.3,9 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Тобто розмір на відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань, характеру немайнових втрат, стану здоров'я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках тощо.

Згідно до п.5 вищевказаної постанови суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується фак. Заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахуванням наведених норм права, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

З урахуванням наведеного суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає обставинам справи, постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді