АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9461/15 Справа № 173/227/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шевченко О. Ю. Доповідач - Болтунова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «АвтоФінанс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3,про визнання договору недійсним та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 26 листопада 2014 року № 00230, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»), стягнути з відповідача завдані збитки в сумі 193 559,81 грн. та 20 000 грн. моральної шкоди.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що відповідно до домовленості під час попередніх переговорів з представником компанії ним було сплачено 43 000 грн., а 04 грудня 2014 року він сплатив адміністративний платіж в сумі 13 400 грн., однак відповідач відмовився передавати автомобіль, вказавши, що потрібно ще доплатити 40 000 грн. Вважав, що зазначена угода порушує його права як споживача, містить несправедливі умови, суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а також він був введений в оману, щодо можливості придбання автомобіля за короткий час, так як сподівався, що між ним та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу, а не договір лізингу.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 00230 від 26 листопада 2914 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»; стягнуто з відповідача на користь позивача 118 498 грн., з яких 113 498 грн. у рахунок відшкодування завданих збитків та 5000 грн. моральної шкоди. В іншій частині відмовлено, вирішено питання стосовно судових витрат. ( а.с.151)

З таким рішенням не погодилось ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального закону, просило його скасувати в частині задоволення позову про визнання договору лізингу недійсним, стягнення збитків та судового збору, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Задовольняючи позовні вимоги, визнаючи договір фінансового лізингу недійсним та стягуючи на користь позивача завдані збитки і моральну шкоду, суд першої інстанції виходив з того, що діями відповідача позивач був введений в оману, як до укладання договору, так і після, стосовно надання йому неправдивої інформації щодо природи правочину від представника компанії, і вважав, що з ним укладається договір купівлі-продажу. Також зазначив, що зміст спірного договору не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, а саме - вимогам справедливості та добросовісності, оскільки його зміст не відповідає тим умовам, про які повідомляв відповідач, свідомо приховуючи природу правочину, та на які позивач погоджувався, розраховуючи на добросовісність іншої сторони правочину. (а.с.150)

Колегія суддів з цим не погоджується, а зогляду на підстави позову та позовні вимоги позивача, вважає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано матеріальний закон, а також висновки не відповідають встановленим обставинам справи.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон) фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Пунктом 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Згідно із ч.12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізінгова компанія «АвтоФінанс» укладено договір фінансового лізингу № 00230. Відповідно до п.п. 1.3, 1.6 укладеного договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - автомобіль Богдан 2111 у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на лізингоодержувачу , згідно умов договору. Пунктом п. 8.2 договору визначена вартість предмета лізингу - 5 739,69 доларів США, що є еквівалентом 90 400 грн. на день укладання договору. (а.с.11,12)

Пунктом 1.7 визначено, що предмет Договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу), та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу).

За частиною першою ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

На підставі п.2.1 договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не більше 78 календарних місяців з моменту підписання даного договору.

Відповідно до п.2.2 договору, строк лізингу починається з дати передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу і в останню дату платежу, зазначену у додатку №2 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.

Згідно договору перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до цього договору.

Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Позивачем 26 листопада 2014 року було сплачено ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» лише адміністративний платіж в сумі 43 000 грн., а 04 грудня 2914 року авансовий платіж -13 400 грн.

Відповідно до умов договору для отримання автомобіля у лізинг позивач повинен сплатити на користь відповідача не менше половини його вартості, а після отримання також відшкодовувати вартість автомобіля періодичними платежами. При цьому, власником транспортного засобу за договором купівлі-продажу з продавцем є ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс».

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України пї

ідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

За ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Правовідносини, що виникли із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору. Спірний договір з додатками містить усі істотні умови, передбачені ст. 6 цього Закону, а тому районний суд безпідставно прийшов до висновку щодо невідповідності форми та змісту договору нормам ЦК України та зазначеного закону, оскільки позивач погодився з умовами договору про що поставив свій підпис.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

За частинами 2, 5 зазначеного закону виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.

Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності; фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

З матеріалів справи вбачається, що згідно довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ФЛ № 1217 від 11 вересня 2012 року ТОВ «Лізінгова компанія «АвтоФінанс» має право надавати послуги з фінансового лізингу. Отже судова колегія вважає, що відповідач на законних підставах має право надавати такі послуги.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Розглядаючи спір по суті, колегія суддів вважає, що позивачем, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, не було надано жодних доказів, в розумінні зазначеної норми Закону, на підтвердження своїх позовних вимог стосовно введення його в оману, оскільки договір фінансового лізингу № 00230 від 26 листопада 2014 року укладено відповідно до ст. 806 ЦК України, ст. ст. 1, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», позивача було повно, доступно та достовірно проінформовано щодо всіх умов договору, що підтверджується його підписом.

За частиною ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами передбачені у ч. 3 ст. 18 вказаного закону і є вичерпним.

Позивач вважав, що вищезазначені дії відповідача суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливими; порушують принцип добросовісності, рівності прав та обов'язків сторін договору, в той же час, суд залишив поза увагою те, що заявляючи вимогу про визнання недійсним спірного договору, на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_2 не було зазначено поважних обставин, які б давали підстави вважати, що умови договору є несправедливими з наявністю одночасно ознак того, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін або завдають шкоди споживачеві, оскільки сам договір містить 17 самостійних статей, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача, а Закон України «Про захист прав споживачів» повинен застосовуватися у системному зв'язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним.

Колегія суддів вважає, що судом не встановлено доказів, які б вказували на порушення відповідачем принципу добросовісності під час укладення договору фінансового лізингу. Позивачем не доведено, а судом не встановлено підстав для визнання договору фінансового лізингу несправедливим.

Отже, висновки суду першої інстанції, про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення суми завданих збитків, ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, є неприпустимим.

Крім того, вирішуючи питання щодо моральної шкоди, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що між сторонами виникли договірні правовідносини, за якими чинним законодавством стягнення моральної шкоди не передбачено.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в оскарженій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, а тому не може залишатися в силі і підлягає скасуванню, на підставі п. п. 3, 4 ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. А отже апеляційна скарга підлягає задоволенню.

У зв*язку з ухваленням нового рішення про відмову в позові позивачу, колегія суддів вважає, що згідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» підлягають судові витрати, пов*язані з поданням апеляційної скарги в сумі 1 303,50 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» задовольнити частково.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2015 року в частині визнання договору фінансового лізингу № 00230 від 26 листопада 2014 року та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» у відшкодування завданих збитків в сумі 113 498 грн. і моральної шкоди в розмірі 5 000 грн. скасувати і, в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення цього ж суду в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» судового збору на користь держави у розмірі 1184,98 грн., змінити, зменшивши його розмір до 267,96 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ Лізингова компанія «АвтоФінанс» витрати за подання апеляційної скарги -1 303 грн.50 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: