У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 2 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що на початку березня 2011 року він надав ОСОБА_4 у борг кошти в розмірі 3 500 грн на строк до 25 серпня 2011 року. Приблизно на початку квітня 2011 року він знову на прохання відповідача надав йому грошові кошти в розмірі 1 200 грн також на строк до 25 серпня 2011 року. У липні 2011 року він дізнався про те, що відповідач планує змінити місце роботи, тому останній написав йому дві розписки 1 липня 2011 року та 28 липня 2011 року, в яких визнав факт своєї заборгованості із зазначенням сум позики та терміну їх повернення. Взяті на себе зобов'язання щодо повернення боргу ОСОБА_4 не виконав.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь борг у розмірі 4 700 грн, 822 грн 20 коп. інфляційних втрат, три проценти річних у розмірі 363 грн 87 коп., 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, витрати на правову допомогу в розмірі 1 500 грн та 487 грн 20 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 2 березня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 4 700 грн, 169 грн 20 коп. інфляційних втрат, три проценти річних у розмірі 363 грн 87 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення боргу в розмір 1 200 грн скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено; в частині стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних змінено, зменшивши розмір стягнутих інфляційних втрат до 126 грн, трьох процентів річних до 271 грн. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судові рішення в частині відмови в стягненні з відповідача боргу за розпискою в розмірі 1 200 грн та відшкодування моральної шкоди не оскаржуються, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав своє зобов'язання за договором позики, тому стягнув з нього суму боргу та відповідно до вимог ст. 625, три проценти річних за користування грошовими коштами й інфляційні втрати.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних та залишаючи без змін рішення в частині стягнення боргу за договором позики в розмірі 3 500 грн, виходив із того, що розписка від 1 липня 2011 року підтверджує укладення між сторонами договору позики в розмірі 3 500 грн, які підлягають стягненню у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за цим договором.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 1 липня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики в розмірі 3 500 грн, про що є складена письмово розписка.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник, як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судом установлено, що згідно з розпискою від 1 липня 2011 року ОСОБА_4 зобов'язався перед ОСОБА_3 оплатити борг у розмірі 3 500 грн до 25 серпня 2011 року.

При цьому позивач зазначав, що він через відповідача позичав спірну суму грошових коштів своєму компаньйону по бізнесу й цей борг був за послугу - оренда лісів.

Разом з тим позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що він надав відповідачу позику в розмірі 3 500 грн, тому висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; зазначених вимог закону не врахував; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не дослідив і не оцінив належним чином доводи позивача щодо розписки від 1 липня 2011 року в розмірі 3 500 грн та не встановив справжню природу цієї розписки.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення боргу в розмірі 3 500 грн, інфляційних втрат і трьох процентів річних не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу згідно з розпискою в розмірі 3 500 грн, інфляційних втрат і трьох процентів річних скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик