Справа № 646/9813/15-ц
Провадження № 2/646/1828/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.15 року Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді Міндарьової М.Ю.,

за участю секретаря судових засідань Ротач К.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною,-

Встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання розписки від 26.06.2012 року недійсною, в обґрунтування свого позову зазначив, що дана розписка була написана ним на прохання відповідача за для підписання останнім акту звірки взаємних розрахунків між ПП «Сєнтябрь» та ПСК «Прогрес», директором якого був відповідач, при цьому гроші зазначені в оспорюваній розписці ним у ОСОБА_3 не брались. Посилаючись на вказані обставини, на положення Цивільного Кодексу України, просить суд визнати недійсною розписку від 26.06.2012 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив про обставини викладені вище.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував та просив суд застосувати строки позовної давності, оскільки оспорювана розписка була написана в червні 2012 року, а з позовом позивач звернувся в серпні 2015 року - після спливу трьох років, а також зазначив, що отримання грошей за договором позики не може підтверджуватися показами свідків і позивачем обрано невірний спосіб захисту.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Судом встановлено, що відповідно до копії розписки, ОСОБА_2 зобов'язується сплатити ОСОБА_3 до 31.12.2012 року 50 тисяч гривень; до 01.06.2013 року 50 тисяч гривень; до 31.12.2013 року 50 тисяч гривень і до 01.06.2014 року 50 тисяч гривень.

Як вбачається з копії акту взаємних розрахунків у ПП «Сєнтябрь», директором якого є ОСОБА_4, станом на 25.06.2012 рокуіснує заборгованість перед ПСК «Прогресс», директором якого є відповідач, у сумі 1215430,31 гривень.

Згідно копії акту взаємних розрахунків, наданого суду стороною позивача, станом на 02.07.2012 року між ПП «Сєнтябрь» та ПСК «Прогрес» зобов'язань фінансового характеру не існує, сторони один до одного претензій не мають.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які були приведені судом до присяги та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих пояснень, суду пояснили, що ОСОБА_2 дійсно писав відповідачу оспорювану розписку на вимогу останнього, що оспорювана розписка була написана ОСОБА_2 в присутності ОСОБА_4 та ще декількох осіб, в тому числі і з боку відповідача, грошей за вказаною розпискою не отримував, оскільки гроші відповідач не передавав, а написання вказаної розписки було умовою для підписання акту взаємних розрахунків між ПП «Сєнтябрь» та ПСК «Прогрес» за яким зобов'язань фінансового характеру між юридичними особами не існує. Свідки також зазначили, що ОСОБА_2 є одним зі співзасновників ПП «Сєнтябрь» і на час написання розписки ПП «Сєнтябрь» мав отримати значний банківський кредит умовою отримання якого було відсутність у ПП «Сєнтябрь» фінансової заборгованості, і тому позивач був вимушений написати оспорювану розписку.

Стороною відповідача покази зазначених свідків не спростовані, суду не надані докази врегулювання фінансових питань, що існували між ПП «Сєнтябрь» та ПСК «Прогрес» з часу підписання акту від 25.06.2012 року по час підписання акту від 02.07.2012 року (платіжні документи щодо перерахунку коштів, отримання коштів та інше). Також представник відповідача в судовому засіданні не наполягав на допиті в якості свідка відповідача ОСОБА_3, клопотання про що було заявлено раніше, пояснивши з цього питання, що останній знає, що він викликається судом в якості свідка, однак в зв'язку з поганим самопочуттям до суду не з'явився, клопотань з цього приводу про відкладання розгляду справи та неможливість закінчити судовий розгляд з цих підстав представник відповідача суду не заявляв.

Аналізуючи та оцінюючи зібрані та досліджені докази суд приходить до висновку, що між сторонами по справі як фізичними особами не існує взаємовідносин, що виникають між сторонами на підставі договору позики, відповідно до 1046 ЦК України і які можуть посвідчуватися розпискою.

Таким чином, суд приходить до висновку, що розписка від 26.06.2012 року була складена позивачем з мотивів врегулювання взаєморозрахунків між юридичними особами (ПП «Сєнтябрь» та ПСК «Прогрес»), а не як підтвердження договору позики між фізичними особами (сторонами по справі), а тому на думку суду має бути визнана недійсною, оскільки само існування оспорюваної розписки породжує для особи, яка її написала певні зобов'язання і відповідно до положень статті 1047 ЦК України розписка підтверджує укладання договору позики, який насправді між сторонами укладено небуло, з цих підстав судом не приймаються до уваги доводи сторони відповідача щодо обрання позивачем неналежного способу захисту.

Також судом не приймаються до уваги і заява представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки, як пояснив ОСОБА_2, при допиті в якості свідка, при написанні ним оспорюваної розписки вони з відповідачем домовились, що останній не буде вимагати виконання за нею, оскільки гроші зазначені у розписці не передавались, однак в подальшому в 2014 - 2015 роках ОСОБА_3 почав пред'являти вимоги за розпискою. Таким чином, судом встановлено, що фактично позивач дізнався про порушення свого права лише в 2014 - 2015 роках, а отже строки для звернення до суду за захистом свого права у позивача не сплинули, крім цього, як зазначено у розписці право першої вимоги у відповідача могло виникнути лише 31.12.2012 року.

Крім цього, також судом не приймаються до уваги і доводи представника відповідача щодо того, що показами свідків не може доводитися, або ж спростовуватися факт одержання грошей за договором позики, оскільки при розгляді даної справи судом були прийняті до уваги покази свідків в частині встановлення мотивів написання оспорюваної розписки позивачем (під час написання розписки у позивача не було наміру отримати кошти у відповідача - укласти договір позики) та встановлення правовідносин, що існували між сторонами.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 10,11,60,209,212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсною розписку від 26.06.2012 року видану ОСОБА_2 ОСОБА_3 на суму 200,00 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області шляхом подання апеляційної скарги через Червонозаводський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - М.Ю. Міндарьова