Справа № 1326/3851/12 Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/1347/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії та бездіяльність відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області та відшкодування Головним управлінням юстиції у Львівській області моральної (немайнової) шкоди, -

встановила:

ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року вищевказану скаргу задоволено частково. Скасовано постанову державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Денисяка Т.Г. від 11.10.2011 року та визнано бездіяльність державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Денисяка Т.Г. неправомірною. Стягнуто з Головного управління юстиції у Львівській області на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 36 грн.

Ухвалу суду оскаржив заявник ОСОБА_2, просить її скасувати та постановити нову ухвалу по суті позовних вимог, посилаючись на те, що ухвала районного суду прийнята в порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що суд повинен був залучити до розгляду справи Головне управління юстиції у Львівській області, оскільки такий фінансує ДВС ГУЮ у Львівській області, який не може виступати відповідачем самостійно, а відтак вирішити питання про стягнення в його (апелянта) користь моральної шкоди.

Сторони по справі у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення щодо часу та місця розгляду справи.

За таких обставин, у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розглядові справи, а відповідно до ст.197 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали та обставини справи, законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та доводів скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

В травні 2012 року заявник ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, та з доповненням 06 серпня 2014 року своїх вимог, просив визнати постанову про повернення виконавчого документа від 11.10.2011 року незаконною та скасувати її, визнати бездіяльність посадових осіб підрозділу ПВР ВДВС ГУЮ у Львівській області неправомірною, зобов'язати їх виконати рішення суду про стягнення коштів та стягнути з Головного Управління юстиції у Львівській області на його користь 25 000 заподіяної моральної шкоди.

Встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2008 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 травня 2009 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 до Державної виконавчої служби у Франківському районі Львівського міського управління юстиції про відшкодування шкоди. Стягнуто з відповідача на користь позивача 2 000 грн. компенсації моральної шкоди (а.с.11-13).

19 серпня 2009 року на виконання вказаного вище рішення суду Франківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист (а.с.14).

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Постановою заступника начальника підрозділу примусового виконання рішень Шурготом І.Я. від 14.03.2011 р. відкрито виконавче провадження про примусове виконання зазначеного вище виконавчого листа (а.с.17).

11.10.2011 р. державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Денисяком Т.Г. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав відсутності коштів у боржника (а.с.10).

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частина 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (що діяла на час відкриття виконавчого провадження), передбачала, що рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

На час відкриття виконавчого провадження діяв Порядок виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів, або бюджетних установ, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 09 липня 2008 року № 609.

Цей Порядок визначав механізм виконання рішень про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, шляхом безспірного списання, у тому числі з реєстраційних та спеціальних реєстраційних рахунків розпорядників та одержувачів бюджетних коштів, відкритих в органах Державного казначейства, що прийняті судовими та іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення (далі - державний орган).

Пунктами 16, 17 цього Порядку було передбачено, що примусове виконання рішень державних органів про стягнення коштів з рахунків розпорядників та одержувачів бюджетних коштів, відкритих в органах Державного казначейства, здійснює державний виконавець у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Добровільне виконання рішень суду проводиться відповідно до порядку обслуговування державного бюджету за видатками, встановленого Державним казначейством.

Платіжну вимогу та супровідні документи (оригінали виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та за наявності копії рішення державного органу) стягувач подає органу Державного казначейства, який обслуговує боржника.

Орган Державного казначейства, який обслуговує боржника, приймає платіжні вимоги протягом 30 календарних днів з дати їх складення.

Відповідно до п. 3 цього Положення, стягувач - це державний виконавець, який отримав право на примусове виконання рішень державних органів виключно на підставі визначених законом документів.

Пунктом 19 цього Порядку передбачено, що безспірне списання коштів здійснюється органами Державного казначейства виключно з рахунка, відкритого в органі Державного казначейства та зазначеного у платіжній вимозі за кодами економічної класифікації видатків бюджету, які визначаються виходячи з економічної сутності заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, державний виконавець не вчинив дій на виконання виконавчого листа щодо стягнення на користь заявника 2 000 грн. моральної шкоди, які були передбачені вказаним вище Порядком, а відтак оскаржена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав, викладених у зазначеній постанові є неправомірною.

В п. 18 своєї постанови № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз'яснив, що виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

При цьому суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37-38 Закону про виконавче провадження, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження).

За таких обставин районний суд вірно скасував постанову державного виконавця про повернення виконавчого листа стягувачеві та визнав бездіяльність державного виконавця неправомірною.

Посилання апелянта на те, що суд повинен був задовольнити його вимоги за скаргою щодо стягнення з Головного управління юстиції у Львівській області моральну шкоду, є помилковим, оскільки, як роз'яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 20 вищевказаної постанови Пленуму, у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Суди розглядають справи за такими скаргами в передбаченому розділом VII ЦПК порядку незалежно від наявності у сторін спору про право, який підлягає розгляду в позовному провадженні. Такий спір не може бути підставою для залишення скарг без розгляду або іншим чином впливати на їх розгляд.

У разі заявлення у скарзі вимог про право (наприклад, про захист гідності, честі та ділової репутації, відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби) в їх прийнятті має бути відмовлено на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, статті 383 ЦПК.

У відповідності до п. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає скаргу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1 ст. 312, п. 4 ч. 1 ст. 314, ст.ст.313, 317, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

Левик Я.А.