У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Коротуна В.М., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Журавель М.В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності, скасування державної реєстрації права власності та стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що згідно з договором купівлі-продажу від 28 січня 2014 року продаж квартири АДРЕСА_1 вчинено за 141 244 грн.

ОСОБА_6 зазначає, що фактично ОСОБА_7 продала вищезазначену квартиру за 28 000 доларів США, про що складено відповідну розписку, гроші продавець перерахував у присутності нотаріуса, після чого договір купівлі-продажу було підписано сторонами.

У пункті 3 договору купівлі-продажу зазначено, продавець свідчить, що відчужувана квартира є приватною власністю, на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під заставою, в тому числі податковою забороною (арештом, не перебуває.

Згідно з п. 4 договору купівлі-продажу продавець свідчить, що відсутній судовий спір щодо неї.

Однак всупереч домовленості сторін відповідач продав вищезазначену квартиру, яка на момент укладення правочину була арештована ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29 липня 2013 року у справі № 1522/5975/12 за позовом ОСОБА_9 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та зобов'язання укласти договір найму.

Таким чином, на час укладення спірного правочину існував спір з приводу квартири АДРЕСА_1, чим порушено умови договору.

У зв'язку із цим позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 28 січня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 46, недійсним; визнати право власності на вищевказану квартиру за ОСОБА_7; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6; стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 495 600 грн від продажу квартири, витрати на правову допомогу в розмірі 30 000 грн, послуги нотаріуса та сплату державного мита в сумі 4 920 грн, судовий збір, забезпечення доказів в розмірі 3 904 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st335> під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до вимог ст. 337 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337> суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із його недоведеності та відсутності підстав, передбачених ст. ст. 203 <nau://ukr/435-15|st203>, 215 <nau://ukr/435-15|st215> ЦК України <nau://ukr/435-15|st227>, для визнання правочину недійсним.

Такий висновок судів є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які правильно застосовані з огляду на наступне.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12 липня 2013 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 передали у власність ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1.

Вказаний договір було нотаріально посвідчено та зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На момент продажу, відповідно до укладеного договору, спірна квартира належала ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на праві спільної власності, відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради 20 лютого 2013 року.

28 січня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В., зареєстрований в реєстрі за № 46.

Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу від 28 січня 2014 року продаж вчинено за домовленістю сторін за 141 244 грн, які продавець отримав в повному обсязі до підписання даного договору.

Згідно із п. 3 договору купівлі-продажу від 28 січня 2014 року продавець свідчить, що відчужувана квартира є приватною власністю, на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під заставою, в тому числі податковою забороною (арештом), не перебуває.

Відповідно до п. 4 вказаного договору відсутність заборони відчуження та обтяження іпотекою квартири підтверджується витягами за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 січня 2014 року, сформованими приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В. № № 45072023 та 45072651.

У Державному реєстрі обтяжень рухомого майна про податкові застави інформація про перебування квартири під податковою заставою відсутня, що підтверджено витягом із зазначеного реєстру за № 4329092, сформованим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України <nau://ukr/435-15|st203> зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України <nau://ukr/435-15|st215> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України <nau://ukr/435-15|st203>.

Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку, що при укладанні оскаржуваного договору купівлі-продажу від 28 січня 2014 року приватним нотаріусом належним чином було перевірено та встановлено, що будь-які заборони та обтяження на спірну квартиру були відсутні.

З урахуванням наведеного колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 337 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак