Справа № 466/2340/15 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/6216/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Привокзальний» ринок до ОСОБА_2 про розірвання договору про надання в користування торгових місць, стягнення боргу та звільнення торгового місця, -

в с т а н о в и л а:

27 березня 2015 року ТзОВ «Привокзальний» ринок звернулося в суд з позовом, в якому просило ухвалити рішення про стягнення із ОСОБА_2 на його користь заборгованість в розмірі 8 911,20 грн. за надане в користування торгове місце згідно Угоди № В-12, подвійну облікову ставку НБУ - у розмірі 1 170,56 грн., втрати від інфляції в розмірі - 1 232,91 грн. та 3 % річних в розмірі - 126,00 грн. нарахованих внаслідок порушення взятих на себе зобов'язань. Крім цього, просив суд зобов'язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні ТзОВ «Привокзальний» ринок торговим місцем № В-12 - площею 2 м. кв., розірвати Угоду № В-12 «Про надання в користування торгових місць» від 01 лютого 2013 року (разом з усіма укладеними додатками) та зобов'язати відповідача звільнити торгове місце НОМЕР_2 - площею 2 м. кв., а також стягнути з відповідача судові витрати. Позов мотивувало тим, що 01.02.2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено Угоду - № В-12 «Про надання в користування торгових місць». Відповідно до п. 1 вказаної Угоди ТзОВ «Привокзальний» ринок надало відповідачу в тимчасове платне користування торгову площу в критій частині Привокзального ринку (місце НОМЕР_2 площею 2 м. кв.), що розташований у м. Львові по вул. А. Горської, 2. Оскільки відповідач належним чином не виконує умови вищевказаної Угоди, змушене звернутись до суду та просило позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (інд. № НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Привокзальний» ринок (, адреса: 79018 м. Львів, вул. А. Горської, 2) заборгованість за надане в користування торгове місце згідно Угоди № В-12, в розмірі 8 911,20 грн. (вісім тисяч дев'ятсот одинадцять грн. 20 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_2 (інд. № НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Привокзальний» ринок (, адреса: 79018 м. Львів, вул. А. Горської, 2) подвійну облікову ставку НБУ в розмірі - 1 170,56 грн. (одна тисяча сто сімдесят грн. 56 коп.), втрати від інфляції в розмірі - 1 232,91 грн. (одна тисяча двісті тридцять дві грн. 91 коп.), та 3 % річних в розмірі - 126,00 грн. (сто двадцять шість грн. 00 коп.).

Зобов'язано ОСОБА_2 (інд. № НОМЕР_1), не чинити перешкоди у користуванні Товариству з обмеженою відповідальністю «Привокзальний» ринок (, адреса: 79018 м. Львів, вул. А. Горської, 2) торговим місцем НОМЕР_2 - площею 2 м. кв., яке розташоване на першому поверсі в критій частині Привокзального ринку в будівлі під літерою «А-2» по вул. А. Горської, 2 у м. Львові.

Розірвано Угоду № В-12 «Про надання в користування торгових місць» від 01 лютого 2013 року (разом з усіма укладеними додатками), укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «Привокзальний» ринок (, адреса: 79018 м. Львів, вул. А. Горської, 2) та ОСОБА_2.

Зобов'язано ОСОБА_2 (інд. № НОМЕР_1) звільнити торгове місце НОМЕР_2 - площею 2 м. кв., яке розташоване на першому поверсі в критій частині Привокзального ринку в будівлі під літерою «А-2» по вул. А. Горської, 2 у м. Львові та передати майно власнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «Привокзальний» ринок (, адреса: 79018 м. Львів, вул. А.Горської, 2).

Стягнуто з ОСОБА_2 (інд. № НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Привокзальний» ринок (, адреса: 79018 м. Львів, вул. А. Горської, 2) судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що позивач не навів жодних істотних порушень договору з його - відповідача сторони та не довів шкоду, яка була заподіяна внаслідок невиконання умов зазначеного договору. Зазначає, що докази зайняття ним торгового місця на час ухвалення судом рішення в матеріалах справи відсутні. Вважає договір неукладеним, оскільки жодних розрахунків про собівартість надання в оренду торгових площ йому надано не було, відтак невідомо чи такий розрахунок собівартості здійснено з урахуванням вимог Порядку розрахунку цін на послуги та оренду торгових приміщень (площ) та їх обслуговування на ринках з продажу продовольчих та непродовольчих товарів. Крім цього, позивачем неналежно виконувались взяті на себе зобов'язання, зокрема щодо вивозу сміття, послуг з прибирання ринку та його охорони. Звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні акти прийому-передачі наданих послуг, картки, журнали, які б свідчили, що такі послуги фактично були надані саме позивачем, відтак вважає безпідставним стягнення з нього заборгованості. Зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не дослідив підписану сторонами Угоду № В-12, наявні в матеріалах справи документи, неправильно визначився з характером спірних правовідносин, не застосував закон, який підлягає застосуванню, в зв'язку з чим прийняв помилкове рішення, яке підлягає скасуванню. Звертає також увагу на те, що строк дії договору оренди цілісного майнового комплексу закінчився, договір оренди переукладено не було, відтак у позивача після 01 січня 2011 року відсутнє право надання в користування торгових місць та надання послуг по їх утриманню, а тому відсутні і підстави для стягнення з нього заборгованості. Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2015 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивачпро місце, день і час розгляду даної справи повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 у черговий раз в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, хоча належним чином за вказаною ним адресою був повідомлений про місце та дату судових засідань (а.с. 111-112, 118-119), проте поштові відправлення із повісткою повернулися без вручення адресату з незалежних від суду причин - за закінченням терміну зберігання, тому відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається, що така повістка вручена належним чином. Крім того, судова повістка вручена представнику відповідача (а.с. 117), що відповідно до ч. 5 ст. 76 ЦПК України вважається врученням повістки ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення відповідає не повністю.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань, підлягають до задоволення позовні вимоги, як в частині стягнення заборгованості в розмірі 8 911,20 грн. за надане в користування торгове місце згідно Угоди № В-12, подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 1 170,56 грн., втрат від інфляції в розмірі - 1 232,91 грн. та 3 % річних в розмірі - 126,00 грн., та відповідно і вимоги в частині зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні ТзОВ «Привокзальний» ринок торговим місцем НОМЕР_2 - площею 2 м. кв., розірвання Угоди № В-12 «Про надання в користування торгових місць» від 01.02.2013 року (разом з усіма укладеними додатками) та зобов'язання відповідача звільнити спірне торгове місце.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, однак частково, виходячи з наступного.

01.02.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Привокзальний» ринок таОСОБА_2 було укладеного угоду № В -12 про надання в користування торгових місць (а.с. 8).

Згідно п. 1 вищевказаної угоди позивач надав, а відповідач ОСОБА_2 прийняв у користування торгову площу, а саме торгове місце НОМЕР_2 площею 2,0 м.кв. в критій частині Привокзального ринку, що розташований у м. Львові по вул. А. Горської, 2.

Відповідно до п. 4 угоди № В-12, сплату платежів відповідач повинен був проводити внесенням готівки в касу позивача або в безготівковому порядку щомісячно в термін до 5 числа.

Згідно п. 2.1. угоди № В-12, відповідач ОСОБА_2 зобов'язався відшкодувати позивачу витрати на утримання торгової площі із розрахунку 125,04 грн. за 1 м.кв., а загальна сума платежу по угоді становила 250,00 грн. щомісячно (п. 3 Угоди № В-12).

Відповідно до п. 19 угоди № В-12 від 01.02.2013 року, термін її дії встановлюється з дати укладення по 31.12.2013 року. Згідно п. 20 даної угоди, по закінченню терміну її дії і при відсутності заперечень у жодної зі Сторін дана угода може бути продовжена.

Жодна із сторін угоди № В-12 не висловлювала заперечень щодо продовження/ припинення терміну дії угоди, що сторонами не заперечується.

01 травня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Привокзальний» ринок таОСОБА_2 було укладеного додаток до угоди № В-12 (а.с. 9), відповідно до якого розмір витрат по утриманню торгової площі склав 382,32 грн. за 1 м. кв. торгової площі, а загальний щомісячний платіж становить 764,64 грн.

Судом також встановлено, що спірне торгове місце перебуває у користуванні та володінні ТзОВ "Привокзальний» ринок на підставі Договору № 06 Оренди цілісного майнового комплексу від 30 березня 2001 року, укладеного між Управлінням ресурсів Львівської міської ради (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Привокзальний» ринок (Орендар) (а.с. 16-18), згідно якого предметом оренди є цілісний майновий комплекс ринок «Привокзальний», розташований за адресою: м. Львів, вул. Горської, 2.

Відповідно до п. 11.6 вищезгаданого Договору № 06 у разі відсутності заяви Однієї із сторін про припинення або зміну Договору після закінчення його строку протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього Договору.

В обґрунтування ухваленого рішення суд першої інстанції вірно послався на ч. 2, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», згідно якої у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

Згідно ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Договір № 06 від 30.03.2001 року є чинним і його дію продовжено на тих самих умовах і на той самий строк.

Даний факт також підтверджується листом Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради № 2302-2537 від 22 серпня 2014 року (а.с. 14) та рішенням Господарського суду Львівської області у справі № 914/2973/14 від 28 жовтня 2014 року, яким в задоволенні позову Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради до ТзОВ «Привокзальний» ринок про розірвання Договору Оренди нерухомого майна відмовлено. Вказане рішення господарського суду було залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 грудня 2014 року, а відтак набрало законної сили (а.с. 10-13).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції, що спірна угода № В-12 від 01.02.2013 року (з додатком) є чинною і її дію продовжено на тих самих умовах і на той самий строк та, що відповідач, в порушення своїх зобов'язань, передбачених угодою № В-12 від 01.02.2013 року, додатком до угоди № В-12 від 01.05.2014 року, починаючи з березня 2014 року припинив виконувати умови договору, оскільки не сплачує щомісячних платежів по відшкодуванню витрат на утримання торгової площі, у зв'язку чим допустив заборгованість в сумі 8 911,20 грн.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, внаслідок невиконання відповідачем умов укладеної угоди протягом тривалого часу, позивач значною мірою був позбавлений того, на що він розраховував при укладенні кредитного договору, що є достатньою підставою для його розірвання.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Отже згідно ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним цього права.

З огляду на викладене, вимоги ТзОВ «Привокзальний» ринок до відповідача про усунення перешкод у користуванні орендованим майном є підставними.

З урахуванням зазначених правових норм колегія суддів приходить до висновку, що районний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання угоди № В-12 про надання в користування торгових місць від 01.02.2013 року на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України, та обґрунтовано задовольнив позов в частині зобов'язання відповідача не чинити перешкоди у користуванні позивачем - ТзОВ «Привокзальний» ринок, торговим місцем НОМЕР_2 площею 2 м. кв., та звільнення відповідачем спірного торгового місця.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І книги 5 ЦК України «Загальні положення про зобов'язання», а відтак поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

З урахуванням зазначеної правової норми позовні вимоги ТзОВ «Привокзальний» ринок в частині стягнення інфляційних та 3% річних є підставними.

Судом першої інстанції вірно проведено розрахунок 3% річних, визначивши їх в сумі 126,00 грн.

З розрахунку втрат від інфляції вбачається, що їх розмір на заборговані суми становить 1456,77 грн.

250.08 х 1.345=336.36-250.08=86.28

250.08 х 1.316=329.11-250.08=79.03

764.64 х 1.274=974.15-764.64=209.51

764.64 х 1.227=938.21-764.64=173.57

764.64 х 1.215=929.04-764.64=164.40

764.64 х 1.210=925.21-764.64=160.57

764.64 х 1.200=917.57-764.64=152.93

764.64 х 1.167=892.33-764.64=127.69

764.64 х 1.139=870.92-764.64=106.28

764.64 х 1.118=856.86-764.64=90.22

764.64 х 1.086=830.40-764.64=65.76

764.64 х 1.053=805.17-764.64=40.53

Враховуючи, що згідно статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, то позовні вимоги позивача в частині стягнення втрат від інфляції необхідно задовольнити в розмірі - 1 232,91 грн.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню в повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Умовами угоди № В-12 від 01.02.2013 року та додатком до угоди № В-12 від 01.05.2014 року розмір пені не встановлено.

Тому на підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ТзОВ «Привокзальний» ринокв частині стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки в сумі 1 170,56 грн.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача пені в розмірі подвійної облікової ставки в сумі 1 170,56 грн., як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові.

В решті рішення районного суду відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги в цих частинах немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 липня 2015 року в частині - стягнення з ОСОБА_2 (інд. № НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Привокзальний» ринок (, адреса: 79018 м. Львів, вул. А. Горської, 2) подвійної облікової ставки НБУ в розмірі - 1170,56 грн. (одна тисяча сто сімдесят грн. 56 коп.) - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї позовної вимоги відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_3