пр.№ 2/464/280/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.11.2015 року

Сихівський районний суд м. Львова в складі :

головуючого-судді Мички Б.Р.

при секретарі Янишин М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_3, третя особа Державна інспекція сільського господарства в Львівській області, про визнання протиправними та скасування ухвал ОСОБА_2 міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_3, в якому після уточнення позовних вимог, та з врахуванням ухвали Сихівського районного суду м.Львова від 06 липня 2015 року про закриття провадження по справі в частині вимог, просить: визнати протиправною та скасувати ухвалу сесії ОСОБА_2 міської ради від 10 липня 2014 року №3603 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Бережанській, 7, визначеної для продажу у власність на земельних торгах»; визнати протиправною та скасувати ухвалу сесії ОСОБА_2 міської ради від 31 липня 2014 року №3730 «Про продаж земельної ділянки на вул.Бережанській, 7 з аукціону під забудову»; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: м.Львів, вул.Бережанська, 7, площею 0,0868га, від 07 жовтня 2014 року укладений між ОСОБА_2 міською радою та ОСОБА_3.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що успадкувала будинковолодіння №5 по вул.Бережанській у м.Львові згідно свідоцтва про право на спадщину від 1 березня 2012 року після смерті ОСОБА_4, яка успадкувала зазначене будинковолодіння після смерті ОСОБА_5, яка успадкувала його після смерті ОСОБА_6, та яка в свою чергу успадкувала його після смерті ОСОБА_7. На підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину вона - ОСОБА_1 зареєструвала своє право власності на нерухоме майно, в тому числі огорожу навколо земельної ділянки площею 0.3436 га, у КП ЛОР «БТІ та ЕО». Зазначає, будинковолодіння в цілому належало ОСОБА_7 на праві особистої власності. Згідно постанови Винниківського райвиконкому №30 від 17 грудня 1946 року йому в цілому було передано садибу евакуйованої до Польщі ОСОБА_8, яка залишила житлові будівлі площею 270 м.кв, землю 0,43 га, в тому числі орної 0,29 га, що стверджується архівною довідкою від 11.09.2014 року. В той час населений пункт, в якому розташовувалось вказане майно називався село Козельники, колишнього Винниківського району. Згідно висновку про реєстрацію будинковолодіння від 23 червня 1958 року за ОСОБА_7 було зареєстровано право особистої власності на будинковолодіння в цілому, що стверджується також відповідним висновком ОСОБА_2 міжміського бюро технічної інвентаризації при ОСОБА_2 облвиконкомі від 25 березня 1961 року. В 1959 році була проведена інвентаризація земель уже ОСОБА_2 міської ради, за результатами якої, земельна ділянка, загальною площею 3090кв.м., по вулиці Бережанській у м.Львові, залишена в користуванні ОСОБА_7 до фактичного вилучення, оскільки встановлено, що земельна ділянка, площею 1890 кв.м., підлягає вилученню і включенню в міськземфонд. Однак, в подальшому, рішення, яким би ця частина земельної ділянки, площею 1890 кв.м., була вилучена і включена до земельного фонду ОСОБА_2 міської ради прийнято не було, рішення суду, яким би примусово припинялось право користування земельною ділянкою також не виносилось. А відтак, до неї ОСОБА_1, як спадкоємниці ОСОБА_7, разом із правом власності на нерухоме майно перейшло і право користування земельною ділянкою на якій воно розміщено, загальною площею 3090кв.м. Незважаючи на наведене, ОСОБА_2 міська рада не визнає її права користування зазначеною земельною ділянкою та 12 липня 2012 року прийняла ухвалу сесії №1642 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 21 травня 2009 року №2683 та затвердження переліку земельних ділянок, призначених для продажу у власність або права оренди на земельних аукціонах», та згідно п.1 додатку №1 до переліку земельних ділянок, призначених для продажу у власність на земельних торгах (аукціонах), за рахунок земель житлової та громадської забудови включена земельна ділянка по вулиці Бережанській, 7, орієнтовною площею 0,900га. 10 липня 2014 року ОСОБА_2 міська рада приймає оскаржувану ухвалу №3603, якою затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,0868га, і припинила громадянці ОСОБА_9 право користування земельною ділянкою площею 0,0868га, по вулиці Бережанській, 7 у м.Львові, без посилання на підставу припинення права користування. Таким чином ОСОБА_2 міська рада визнає, що існує право користування земельною ділянкою, на яку затверджує проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для продажу, і що необхідно цю земельну ділянку вилучити з користування, однак вчинила дію «припинити право користування земельною ділянкою», що не передбачено законодавством, ще й припинила це право невідомій особі ОСОБА_9. Станом на прийняття ухвали №3603, користувачем вказаної земельної ділянки була вона - ОСОБА_1, тому вирішувати питання щодо вилучення земельної ділянки слід було по відношенню до неї. Так, відділ Держземагенства у м.Львові повідомив листом за №40/3/110 про те, що за адресою: вулиця Бережанська, 5 право користування земельною ділянкою площею 0,03460 га належить ОСОБА_9, однак міська рада не встановила особи землекористувача і не вжила законних заходів для вилучення земельної ділянки. Вважає зазначені ухвали ОСОБА_2 міської ради протиправними та такими, що порушують її право на користування зазначеною земельною ділянкою, як спадкоємниці після смерті ОСОБА_4. Оскільки добровільної відмови від користування земельною ділянкою ніхто не заявляв, то оскаржувана ухвала №3603 від 10 липня 2014 року прийнята за межами компетенції ОСОБА_2 міської ради, оскільки такі дії можуть бути вчинені тільки судом і на підставах передбачених законодавством. Так, 07 жовтня 2014 року ОСОБА_2 міська рада уклала оскаржуваний договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: м.Львів, вул.Бережанська, 7, площею 0,0868 га з відповідачем ОСОБА_3. Однак, жодного доказу існування земельної ділянки під №7 по вул.Бережанській у м.Львові немає, натомість фактично відповідачу ОСОБА_3 ОСОБА_2 міською радою продано земельну ділянку, яка перебуває в її користуванні разом з будинком №5 по вулиці Бережанській у м.Львові та будь-якого акту про узгодження меж земельної ділянки не складалося. Як ж вбачається з відповіді Сихівської районної адміністрації ОСОБА_2 міської ради від 25 січня 2014 року та Галицької районної адміністрації ОСОБА_2 міської ради від 12 лютого 2014 року, поштова адреса вул.Бережанська, 7 у м.Львові не присвоювалась. Укладення ж договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка перебуває в її користуванні, суперечить вимогам ОСОБА_10 кодексу України, оскільки земельні ділянки, які знаходяться у користуванні можуть надаватись лише після їх вилучення у користувача в порядку встановленим ОСОБА_10 кодексом України. Стверджує, що відповідач ОСОБА_3 знала, що придбала земельну ділянку, яка перебуває у її користуванні, оскільки є її сусідкою бачила та знала, що така земельна ділянка огороджена її огорожею, вона доглядає свій сад, збирає врожай з фруктових дерев і кущів.

Співвідповідач ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, який прийнятий до спільного розгляду з первісним, в якому просить зобов'язати ОСОБА_1 та інших осіб не чинити перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні земельною ділянкою по вулиці Бережанській, 7 у м.Львові, площею 0,0868га, яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 07 жовтня 2014 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що за договором купівлі-продажу від 07 жовтня 2014 року придбала земельну ділянку №7 по вулиці Бережанській у м.Львові, загальною площею 0,0868га, що стверджується відповідним витягом з Державного реєстру прав нерухому майно про реєстрацію права власності. А відтак, має законне право володіння, користування та розпорядження зазначеною земельною ділянкою. Однак, відповідачем ОСОБА_1, яка не має жодного правовстановлюючого документа на вказану земельну ділянку, чиняться їй перешкоди у користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою, загальною площею 0,0868га. Вважає надуманими та безпідставними покликання ОСОБА_1 на те, що вона має право користування земельною ділянкою площею 0,3436 га по вулиці Бережанській, 5 у м.Львові, виходячи з наступного. Згідно архівного витягу №Г-1332 від 09 листопада 2011 року з рішення Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради депутатів трудящих №683 від 23 червня 1959 року, за будинковолодінням №5 по вулиці Бережанській у м.Львові закріплено земельну ділянку площею 1200кв.м. та визначено площу земельної ділянки, що підлягає включенню в міськземфонд у розмірі 1890кв.м.; земельні ділянки, які підлягають вилученню та зарахуванню до міського земельного фонду як лишки чи самовільно захоплені ділянки залишено в тимчасовому користуванні за землекористувачами до їх фактичного вилучення. А тому, вважає, що за будинковолодінням №5 по вулиці Бережанській у м.Львові було закріплено в постійному користуванні земельну ділянку площею лише 1200кв.м., а решта землі до вказаного будинковолодіння починаючи з 23 червня 1959 року не належала і перебувала в тимчасовому користуванні до моменту вилучення. Зазначає, що згідно земельно-кадастрових даних земельна ділянка по вулиці Бережанській, 7 у м.Львові входила в межі земельної ділянки площею 0,3460га, яка знаходилася в користуванні громадянки ОСОБА_9 без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування. Натомість ОСОБА_9 не є спадкоємцем чи співвласником будинковолодінням №5 по вулиці Бережанській у м.Львові, а власники цього будинковолодіння, в тому числі і ОСОБА_1 спадкували лише земельну ділянку площею 1200кв.м. Ухвалою ОСОБА_2 міської ради від 10 липня 2014 року за №3603 ОСОБА_9 припинено право користування земельною ділянкою. Стверджує, що жодних правовстановлюючих документів на земельну ділянку по вулиці Бережанській, 7 у м.Львові, площею 0,0868га, яка придбана нею у встановленому законом порядку, у ОСОБА_1 немає, ні право користування, ні право власності на таку нею не реєструвалося та в неї не виникало, плату за таку земельну ділянку ОСОБА_1 не вносила, а тому безпідставно чинить їй перешкоди у користуванні власністю.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_11 первісний позов підтримали в повному обсязі, надали суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та відповідних уточненнях, зустрічний позов ОСОБА_3 заперечили з підстав викладених в первісному позові, просять в задоволенні такого відмовити.

Відповідач за первісним позовом та відповідно позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_12 первісний позов ОСОБА_1 заперечили з підстав викладених в зустрічному, зустрічний підтримали та просять задоволити, надали суду пояснення аналогічні викладеним в зустрічній позовній заяві та відповідних письмових поясненнях та запереченнях.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради первісний позов ОСОБА_1 заперечив, зустрічний позов ОСОБА_3 визнав та просить задоволити, надав суду пояснення аналогічні викладеним в письмових запереченнях. Ствердив, що ОСОБА_2 міська рада не приймала рішення про вилучення земельної ділянки площею 1890кв.м. у ОСОБА_1, оскільки не було що вилучати, остання не мала права власності чи користування земельною ділянкою. Спірна земельна ділянка була власністю ОСОБА_2 міської ради та згідно довідки Держземагенства знаходилася в фактичному користуванні ОСОБА_9 без належним чином оформлених документів, а ухвалою ОСОБА_2 міської ради від 10 липня 2014 року за №3603 таке право користування було припинено. Стверджує, що жодних документів, які засвідчують право користування землею ніхто із спадкодавців ОСОБА_1 не мав, що свідчить про незаконність користування земельною ділянкою. ОСОБА_1 успадкувала земельну ділянку на якій знаходиться житловий будинок площею 1200кв.м. Також зазначив, що у 1996 році державним підприємством геодезії, картографії та кадастру в Західному регіоні виконувались роботи по створенню кадастрових планів на земельні ділянки юридичних та фізичних осіб м.Львова. Роботи носили інформаційний характер, тобто визначали усіх власників та користувачів земельних ділянок, тому межі земельних ділянок на місцевості вносились із словесних показів користувачів, актів погодження і встановлення меж не вимагались, а також не вимагалось юридичного підтвердження права користування земельними ділянками. Площі земельних ділянок по кожному користувачу визначались по аерознімках методом геометричних фігур. Аерознімки не були приведені до єдиного масштабу, так як носили інформаційний характер, потрібно було визначити всіх землекористувачів та приблизну площу. Надалі по цих матеріалах були сформовані анкети, в яких зазначалась інформація по кожному землекористувачу та доводилася до кожного землекористувача. Тому можливо, що при польовому дешифруванні земельна ділянка між житловими будинками №5 та №9 по вулиці Бережанській у м.Львові була віднесена до земельної ділянки по вулиці Бережанській, 5 у м.Львові, або ж була допущена помилка ОСОБА_2 міським управлінням земельних ресурсів при внесенні даних в базу земельно-кадастрових даних. Вважає безпідставними покликання позивача ОСОБА_1 на те, що поштового номера №7 по вулиці Бережанській у м.Львові немає, оскільки в даному випадку йдеться про номер земельної ділянки, а не поштовий номер житлового будинку, які присвоюються районними адміністраціями. Згідно ж земельно-кадастрових даних, наданих листом управління Держкомзему у м.Льові від 25.04.2012 року за №40/3/281, земельна ділянка на вулиці Бержанській, 7 у м.Львові, що затверджена для продажу на земельних торгах, входить в межі земельної ділянки площею 0,3460 га, яка знаходиться в користування ОСОБА_9 без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування. Стверджує, що межі земельної ділянки було погоджено висновком узгоджувальної комісії. На спірній земельній ділянці по вулиці Бержанській, 7 у м.Львові відсутні будь-які об'єкти нерухомого майна, така земельна ділянка була вільною. Житловий будинок та інші споруди, які належать ОСОБА_1 розташовані на земельній ділянці наданій їй для їх обслуговування ухвалою ОСОБА_2 міської ради від 24 жовтня 2013 року за №2822. А відтак, приймаючи оскаржувану ухвалу ОСОБА_2 міська рада діяла в межах наданих їй повноважень, а ОСОБА_1 жодних прав на земельну ділянку №7 по вулиці Бержанській у м.Львові немає.

Представник третьої особи Державної інспекції сільського господарства в Львівській області в судовому засіданні 21 січня 2015 року первісний позов ОСОБА_1 підтримав, зустрічний позов ОСОБА_3 заперечив. В подальшому третя особа Державна інспекція сільського господарства в Львівській області явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності, за наявних у справі достатніх доказів.

Допитана у якості свідка відповідач за первісним позовом та відповідно позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3, зазначила, що їй відомо, що спірною земельною ділянкою користувалась, доглядала сад і збирала урожай з дерев ОСОБА_4, а після її смерті ОСОБА_1.

Заслухавши пояснення учасників процесу, показання допитаної у якості свідка ОСОБА_3, дослідивши матеріали даної справи, матеріали інвентаризаційної справи по вул.Бережанській, 5 у м.Львові, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виник спір відносно однієї й тієї ж самої земельної ділянки, загальною площею 0,0868га, що знаходиться біля будинку №5 по вулиці Бережанській у м.Львові, який на праві приватної власності належить ОСОБА_1, та в цей ж час на підставі оскаржуваних ОСОБА_1 ухвал ОСОБА_2 міської ради від 10 липня 2014 року та від 31 липня 2014 року, за договором купівлі-продажу від 07 жовтня 2014 року, продана ОСОБА_2 міською радою ОСОБА_3, як земельна ділянка по вулиці Бережанській, 7 у м.Львові.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України.

Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України.

Так, як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 16.03.2012р., який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи по вул.Бережанській, 5 у м.Львові (а.с.70), ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок №5 по вулиці Бережанській у м.Львові на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01 березня 2012 року, виданого Другою ОСОБА_2 державною нотаріальною конторою.

Згідно зазначеного свідоцтва про право на спадщину від 01 березня 2012 року, ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4, яка померла 25 серпня 2011 року, та спадщина, на яку видане це свідоцтво складається з: житлового будинку №5, загальною площею 62 кв.м., з усіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться на вулиці Бережанській у м.Львові: дерев'яної літньої кухні, деревяного тамбура, дерев'яного сараю, деревяної вбиральні, огорожі з металевої сітки, металевої хвіртки, металевих огорож (том 1 а.с.3).

Спадкодавцю ОСОБА_4, вищезазначене майно належало на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 травня 1999 року, виданого Першою ОСОБА_2 державною нотаріальною конторою, як спадкоємцю після смерті її сестри - ОСОБА_5, яка померла 14 липня 1993 року. З зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 травня 1999 року, вбачається, що спадкове майно, яке знаходиться по вулиці Бережанській, 5 у м.Львові належало ОСОБА_7 згідно постанови Винниківської районної ОСОБА_13 депутатів трудящих від 17 грудня 1946 року за №30 «Про передачу будинків переселенцям з Польщі» та довідки райфінвідділу про розрахунок від 18 червня 1958 року, зареєстрованих у ОСОБА_2 міжміському бюро технічної інвентаризації 29 червня 1959 року за реєстровим №3137. Після смерті 09 грудня 1960 року ОСОБА_7 спадкоємцем була його дружина ОСОБА_6, яка прийняла спадщину, але не оформила свої спадкових прав, а після смерті 25 січня 1972 року ОСОБА_6, спадкоємцем була її дочка ОСОБА_5, яка спадщину прийняла, але також не оформила свої спадкових прав (том 1 а.с.3).

Так, постановою Виконавчого Комітету Винниківської ОСОБА_13 депутатів трудящих Львівської області за №30 від 17 грудня 1946 року «Про передачу будинків переселенцям з Польщі» переселенцю з Польщі ОСОБА_7, який прибув до села Козельники Винниківського району, Львівської області передано садибу евакуйованої до Польщі ОСОБА_8, розміром 270 кв.м. з такими будівлями.... Загальна оцінка на суму 4535крб. Враховано вартість будівель залишених ОСОБА_7 в Польщі по акті опису майна від 15 січня 1945 року на суму 1433крб. та зобов'язано райфінвідділ прийняти від ОСОБА_7 гроші різницю між зданим та одержаним майном в сумі 3102крб. (інвентаризаційна справа а.с.9).

Так, відповідно ч.4 ст.1 «Угоди між Урядом Української Радянської Республіки і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР» уряд Української Радянської Соціалістичної Республіки заявляє, що евакуйовані на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки розміщуються згідно з їх бажанням або в колгоспному господарстві, або наділяються землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, але не більше 15 га на одно господарство. Селяни, які переселяються на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки, якщо вони навіть і не мали землі на момент евакуації, в разі їх бажання будуть наділені землею на загальних підставах.

Як ж вбачається з архівної довідки Державного архіву Львівської області від 11.09.2014р. за №771/01-36, ОСОБА_8 при переселенні до Польщі у 1946 році в с.Козельники колишнього Винниківського району, залишила наступне нерухоме майно: житлові будівлі 270 кв.м., землі 0,43га, в тому числі орної 0,29га, загальною вартістю 4535крб. (том 1 а.с.6).

Згідно довідки ОСОБА_13 фінансового відділу м.Винники від 18 червня 1958 року, ОСОБА_7 за закріплене за ним майно в селі Козельники з державою розрахувався повністю (інвентаризаційна справа а.с.9).

На підставі наведених документів, висновком ОСОБА_2 міжміського бюро технічної інвентаризації від 23 червня 1958 року, будинковолодіння по вулиці Бережанській, 5 на праві особистої власності зареєстровано за ОСОБА_7 (інвентаризаційна справа а.с.11).

Зазначене також підтверджується реєстраційним посвідчення ЛОДК «БТІ та ЕО» вже від 23.04.1993р., з якого вбачається, що будинок (будинковолодіння) по вулиці Бережанській, 5 у м.Львові зареєстроване за ОСОБА_7 (інвентаризаційна справа а.с.47).

Як зазначено постанові Виконавчого Комітету Винниківської ОСОБА_13 депутатів трудящих Львівської області за №30 від 17 грудня 1946 року, на підставі якої за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на будинковолодіння по вулиці Бережанській, 5, йому передано садибу евакуйованої до Польщі ОСОБА_8.

Так, згідно положень ч.1 ст.381 ЦК України 2003 року, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Аналогічні положення містив і ЦК УРСР від 1922 року, який діяв на той час, зокрема домоволодінням визнавалося розташування на одній земельній ділянці житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами,

Однак, за вимогами діючого на той час законодавства земля не могла перебувати у приватній власності громадян.

Так, відповідно до ст.2 ОСОБА_10 кодексу Української РСР від 29 листопада 1922 року зі змінами та доповненнями на час виникнення правовідносин, усі землі в межах Української РСР, у чийому б віданні вони не були, становили власність Робітничо-Селянської Держави.

ОСОБА_10 кодекс Української РСР від 8 липня 1970 року (введений у дію 1 січня 1971) у статті 3 передбачав, що земля є виключною власністю держави і надається тільки в користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушують право державної власності на землю, забороняються.

ОСОБА_10 кодекс Української РСР від 18 грудня 1990 року у статті 7 передбачав право постійного (без заздалегідь встановленого строку) та тимчасового користування (короткострокового і довгострокового). Крім того, земля могла надаватись у довічне успадковуване володіння громадянам, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства.

ОСОБА_10 кодекс України від 13 березня 1992 року передбачив право приватної власності громадян на землю, зокрема право громадян України на одержання у власність земельних ділянок для особистого підсобного господарства (стаття 6 ЗКУ 1992 р.). Поряд з цим, збереглось право постійного та тимчасового користування землею.

Враховуючи вищенаведені положення діючого на той час земельного законодавства, земельна ділянка, загальною площею 3090 м.кв., що за адресою: вул.Бережанська, 5 у м.Львові, перебувала у користуванні ОСОБА_7, за яким було зареєстровано право власності на будинковолодіння №5 по вулиці Бережанській у м.Львові.

Судом встановлено, 1959 році проведена інвентаризація земель уже ОСОБА_2 міської ради та рішенням виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради трудящих за №683 від 23 червня 1959 року за ОСОБА_7 за адресою: вул.Бережанська, 5 у м.Львові, фактично залишена в користуванні земельна ділянка загальною площею 3090 м.кв. При цьому, зазначеним рішенням встановлено, що земельна ділянка площею 1200кв.м. закріплюється за будинковолодінням, а земельна ділянка площею 1890 м.кв. підлягає вилученню і включенню в міськземфонд, однак залишається в тимчасовому користуванні за землекористувачем до її фактичного вилучення (том 1 а.с.7).

Однак, в подальшому, рішення, яким би ця частина земельної ділянки площею 1890 м.кв. була вилучена і включена до земельного фонду ОСОБА_2 міської ради прийнято так і не було.

Так, як вбачається з довідки характеристики ЛОДК «БТІ та ЕО» від 06 квітня 1999 року, яка видана ОСОБА_4 для подання в нотаріальну контору з метою оформлення спадщини, будинковлодіння з приналежними до нього будівлями та спорудами, яке розташоване за адресою: м.Львів, вул.Бережанська, 5, розташоване на земельній ділянці площею 1200кв.м., крім того лишки 1890кв.м., самовільно зайнятої землі 0 кв.м. (інвентаризаційна справа а.с.44).

Відповідно до ч. 1 ст. 90 ОСОБА_10 кодексу УРСР 1970 року при переході права власності на будівлю переходить право користування земельною ділянкою або її частиною.

Згідно ст. 25 ОСОБА_10 Кодексу Української РСР 1970 року припинення права користування земельною ділянкою або зменшення її розмірів може мати місце лише у випадках, прямо передбачених законом.

Пункт 5 Постанови Верховної ОСОБА_13 УРСР "Про порядок введення в дію ОСОБА_10 кодексу УРСР" від 18 грудня 1990 року передбачав, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Пункт 6 Перехідних положень ОСОБА_10 кодексу України 2001 року з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року, також передбачає збереження права користування земельними ділянками, які на час введення в дію цього Кодексу громадяни та юридичні особи мали у постійному користуванні.

Відповідно до положень ч.2 ст.120 ОСОБА_10 кодексу України від 25.10.2001 року, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно ч.2 ст. 1225 ЦК України від 2003 року до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Тобто суб'єктом права власності або користування земельною ділянкою, наданою для будівництва та обслуговування жилого будинку, є особи, яким належить право власності на жилий будинок.

Згідно пункту 7 Розділу Х Перехідних положень ОСОБА_10 кодексу України від 25 жовтня 2001 року громадяни, які одержали у користування земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Так як чинний на час виникнення правовідносин ЦК УРСР від 1922 року передбачав поняття домоволодіння, як розташування на одній земельній ділянці житлового будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, а згідно з планом ОСОБА_2 міжміського бюро технічної інвентаризації вказаний житловий будинок №5 по вулиці Бережанській у м.Львові розташований на земельній ділянці площею 3090 кв.м. (інвентаризаційна справа а.с.22), а рішення про часткове вилучення земельної ділянки уповноваженим органом так і не приймалось, суд приходить до висновку про площу земельної ділянки, яка перейшла у користування ОСОБА_1 в порядку спадкування - 3090кв.м.

З врахуванням наведеного, суд не приймає покликання відповідачів за первісним позовом на те, що ОСОБА_1 не мала права користування спірною земельною ділянкою, а особі яка мала право користування такою без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування - ОСОБА_9 таке право припинене.

Так, згідно наявної в матеріалах справи копії листа Управління Держкомзему у м.Львів від 25 квітня 2012 року за №40/3/281, згідно земельно-кадастрових даних, земельна ділянка по вулиці Бережанській, 7 у м.Львові входить в межі земельної ділянки площею 0,3460га, яка знаходиться в користуванні гр. ОСОБА_9 без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування (згідно списку землекористувачів та землевласників Галицького району м.Львова, затверджного рішенням виконкому ОСОБА_2 міської ради від 06.02.1998р. за №51 «Про інвентаризацію земель м.Львова») (том 1 а.с.9).

Дійсно прізвище ОСОБА_9 збігається з прізвищем спадкодавців позивача ОСОБА_1, однак, згідно представлених суду правовстановлюючих документів на будинковолодіння №5 по вулиці Бережанській у м.Львові, саме ОСОБА_9 ніколи не була спадкоємцем чи співвласником зазначеного будинку, дані щодо перебування у її власності чи користуванні суміжних будинковолодінь чи земельних ділянок також відсутні.

Зазначених обставин ОСОБА_2 міською радою не перевірено та не встановлено фактичного землекористувача спірної земельної ділянки.

Яким чином спірній земельній ділянці був присвоєний №7 по вулиці Бережанській у м.Львові представник ОСОБА_2 міської ради суду не пояснив, та не надав відповідного рішення.

Згідно листів Сихівської районної адміністрації ЛМР від 25 січня 2014 року, та Галицької районної адміністрації ЛМР від 12 лютого 2014 року, поштова адреса по вул.Бережанська, №7 не присвоювалась (том 1 а.с.13, 14 ).

Жодного доказу існування земельної ділянки під №7 по вул.Бережанській у м.Львові до рішення про включення земельної ділянки до переліку земельних ділянок призначених до продажу у власність на земельних торгах (аукціонах), ОСОБА_2 міська рада і ОСОБА_3 суду не надали.

Натомість, оскаржуваною ухвалою сесії ОСОБА_2 міської ради від 10 липня 2014 року за №3603 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Бережанській, 7, визначеної для продажу у власність на земельних торгах»: припинено громадянці ОСОБА_9 право користування земельною ділянкою площею 0,0868 га на вулиці Бережанській, 7; затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0868 га на вулиці Бережанській, 7, визначеної для продажу у власність на земельних торгах (аукціоні) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (том 1 а.с.47).

Так, згідно проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема, експлікації земельних угідь вбачається, що земельна ділянка, у м.Львові на вул.Бережанська, 7, фактично перебуває у користуванні позивача ОСОБА_1, на ній ростуть багаторічні фруктові дерева і вказана земельна ділянка огороджена позивачем ОСОБА_1 (том 1 а.с.137-139,147, 148, інвентаризаційна справа а.с.22, 54, 57 ). Наведені обставини підтверджені також показаннями допитаної у якості свідка ОСОБА_3

Однак, в наданих суду матеріалах землеустрою відсутній підпис ОСОБА_1 під актом узгодження і показу меж ( том 1 а.с.149, 155, 175).

Оскаржуваною ухвалою сесії ОСОБА_2 міської ради від 31 липня 2014 року за №3730 «Про продаж земельної ділянки на вул.Бережанській, 7 з аукціону під забудову» затверджено звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 0,0868 га на вулиці Бережанській, 7, яка становить 823980грн.; визначено стартову ціну продажу зазначеної земельної ділянки на земельних торгах (аукціоні) - 823980грн.; затверджено крок аукціону до 5 відсотків від стартової ціни продажу; доручено управлінню природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування забезпечити організацію проведення земельних торгів (аукціону) та після їх проведення та визначення переможця у день їх проведення укласти з ним договір купівлі-продажу земельної ділянки, і.т.д. (том 1 а.с.46).

На підставі вищезазначених ухвал ОСОБА_2 міської ради, 07 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 міською радою та ОСОБА_3 укладено оскаржуваний позивачем ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_14, договір купівлі - продажу земельної ділянки по вулиці Бережанській, 7 у м.Львові, загальною площею 0,0868га, з цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови (том 1 а.с.69-71).

Право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку 07 жовтня 2014 року зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що стверджується відповідним витягом (том 1 а.с.72).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підстави та порядок припинення прав на землю визначені в главі 22 ОСОБА_10 кодексу України від 25.10.2001 року. Ці норми передбачають підстави припинення прав (права власності та права користування) на земельні ділянки як у добровільному, так і примусовому порядку, з об'єктивних і суб'єктивних причин, а також за наявності та відсутності вини власників і землекористувачів.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених ст.ст.140-149 ЗК України.

Перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою визначений у ст.141 ОСОБА_10 кодексу України від 25.10.2001 року і є вичерпним.

Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Судом достовірно встановлено та сторонами по справі не заперечується, що вилучення (викуп) спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 при передачі її у власність ОСОБА_3 не проводилось. Добровільної відмови від користування спірною земельною ділянкою ніхто не заявляв, примусове припинення права користування земельною ділянкою в судовому порядку не здійснювалось. Відомостей про те, що право користування позивача ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку було в установленому законодавством порядку припинено матеріали справи не містять.

Таким чином, спірну земельну ділянку спочатку потрібно було вилучити у встановленому законом порядку у землекористувача - позивача ОСОБА_1, а потім вирішувати питання про її продаж чи надання її іншим особам.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року № 6-267цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Заперечення представника ОСОБА_2 міської ради про те, що у позивача ОСОБА_1 відсутня технічна документація та межові знаки і вона не може довести належність їй саме цієї земельної ділянки, не приймаються судом до уваги з огляду на те, що на час прийняття ОСОБА_2 міською радою оскаржуваних рішень будь-які документи чи межові знаки у позивача і не витребовувались, будь-які питання з приводу користування нею земельною ділянкою з нею не узгоджувались. Натомість ведення обліку земель і ЗК України 1991 року, і ЗК України 2001 року, і Положеннями про порядок ведення державного земельного кадастру покладався і покладається саме на органи місцевого самоврядування та його структурні підрозділи.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України . Припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними.

За змістом ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та застосуванням інших, передбачених законом, способів.

А відтак, суд не приймає покликання відповідачів за первісним позовом про те, що захист свого права ОСОБА_1 має здійснювати шляхом подання вимоги про визнання права, оскільки спосіб захисту права обирає сам позивач, в межах, встановлених ст.16 ЦК України.

Вказані обставини дають підстави для висновку про те, що оскаржувані ОСОБА_2 міської ради від 10 липня 2014 року №3603 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Бережанській, 7, визначеної для продажу у власність на земельних торгах» та від 31 липня 2014 року №3730 «Про продаж земельної ділянки на вул.Бережанській, 7 з аукціону під забудову» винесено без урахування зазначених вище вимог чинного на час їх прийняття законодавства, що є підставою для визнання їх протиправними та скасування.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.210 ЗК України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особа, яка не є стороною договору, може вимагати визнання його недійсним у тому разі, якщо вона не домагається повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а її порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін цього договору до первісного стану.

А відтак, договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки укладений 07 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 міською радою та ОСОБА_3, слід визнати недійсним, оскільки такий укладений із порушенням встановленого законом порядку щодо вилучення спірної земельної ділянки у користувача ОСОБА_1, як це передбачено ч.5 ст.116 ОСОБА_10 кодексу України.

З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання протиправними та скасування вищезазначених ухвал ОСОБА_2 міської ради та визнання недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки є підставними та підлягають до задоволення, що відповідно виключає задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою.

На підставі ст.ст.203, 215, 1225 Цивільного кодексу України, ст.ст.2, 84-3 ЗК УРСР (в редакції 1922 року), ст.ст. 3, 25, 30 ЗК УРСР (в редакції 1970 року), ст.6, 7 ЗК УРСР (в редакції 1990 року), ст.ст. 116, 120, 140-149, 152, 210 ЗК України (в редакції 2001 року), п.5 Постанови Верховної ОСОБА_13 УРСР "Про порядок введення в дію ОСОБА_10 кодексу УРСР" від 18 грудня 1990 року, п.6, 7 Перехідних положень ОСОБА_10 кодексу України 2001 року, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України N 5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року, ч.4 ст.1 «Угоди між Урядом Української Радянської Республіки і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР», та керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постановою Верховного Суду України від 10 червня 2015 року № 6-267цс15, ст.ст. 10, 60, 169, 208, 209, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_3, третя особа Державна інспекція сільського господарства в Львівській області, про визнання протиправними та скасування ухвал ОСОБА_2 міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати ухвалу сесії ОСОБА_2 міської ради від 10 липня 2014 року №3603 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул.Бережанській, 7, визначеної для продажу у власність на земельних торгах».

Визнати протиправною та скасувати ухвалу сесії ОСОБА_2 міської ради від 31 липня 2014 року №3730 «Про продаж земельної ділянки на вул.Бережанській, 7 з аукціону під забудову».

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: м.Львів, вул.Бережанська, 7, площею 0,0868га, від 07 жовтня 2014 року укладений між ОСОБА_2 міською радою та ОСОБА_3.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, у відсутності якої таке було постановлено, - протягом того ж строку з дня отримання його копії.

Головуючий

Рішення є оригіналом, виготовлено в одному примірнику, зберігається у цивільній справі №464/10988/14-ц