У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Закропивного О.В., Черненко В.А.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськміськбуд» до ОСОБА_4, реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання недійсними правочину та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_7, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Івано-Франківськміськбуд» (далі ТОВ «Івано-Франківськміськбуд») звернулося до суду із зазначеним вище позовом, у якому просило визнати недійсним договір від 12 січня 2006 року про дольову участь у будівництві групи багатоквартирних будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_4, визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30 грудня 2013 року, видане державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, згідно з яким ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, скасувати запис про державну реєстрацію за ОСОБА_4 прав власності на квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що здійснюючи діяльність з будівництва багатоквартирних житлових будинків та продажу населенню квартир, у 2005 році товариство почало будівництво багатоквартирного житлового будинку в АДРЕСА_1, який у подальшому ввело в експлуатацію. Маючи намір зареєструвати непродані споживачам квартири, ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» звернулося до Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції з відповідними правовстановлюючими документами, серед яких були надані документи на квартиру АДРЕСА_1. Однак така реєстрація виявилась неможливою в зв'язку з реєстрацією даної квартири за ОСОБА_4, який зареєстрував своє право власності згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30 грудня 2013 року, виданим державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції. Вказане свідоцтво видане на підставі договору про дольову участь у будівництві групи багатоквартирних будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_1 від 12 січня 2006 року, укладеного між ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» та відповідачем.

Посилаючись на те, що ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» не укладало з ОСОБА_4 жодних договорів з приводу придбання останнім квартири АДРЕСА_1, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 травня 2015 року позовні вимоги ТОВ «Івано-Франківськміськбуд» задоволено. Визнано недійсним договір про дольову участь у будівництві групи багатоквартирних будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_1 від 20 січня 2006 року, укладений з ОСОБА_4 Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 30 грудня 2013 року, видане державним реєстратором реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, згідно з яким ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1. Скасовано запис про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору про дольову участь в будівництві групи багатоквартирних будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_1 від 20 січня 2006 року, укладеного ОСОБА_4, скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в цій частині позовних вимог. У решті судове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, поданій представником ОСОБА_7, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Івано-Франківськміськбуд», суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний правочин від 12 січня 2006 року є недійсним та не породжує для відповідача правових наслідків у вигляді набуття ним у власність спірної квартири.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору про дольову участь у будівництві групи багатоквартирних будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_1, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд дійшов висновку про те, що такий договір між позивачем та відповідачем не укладався. Водночас, суд врахував п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у якому судам роз'яснено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Такі висновки апеляційного суду відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Сторони у справі, які є також і сторонами спірного договору про дольову участь у будівництві групи багатоквартирних будинків, судові рішення не оскаржили.

Що стосується порушення норм матеріального права, зокрема ст. 638 ЦК України, то аналогічні доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції і стали підставою для ухвалення нового рішення.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши правову природу правовідносин, що виникли між сторонами, та вірно застосувавши норми матеріального права, суд апеляційної інстанції з урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсним договору про дольову участь у будівництві.

Інші доводи скарги та матеріали витребуваної справи висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, поданою представником ОСОБА_7, відхилити, рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель

Судді О.В. Закропивний

В.А. Черненко