Справа № 465/4303/13 Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/783/6640/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Курій Н.М., при секретарі: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Франківського районного суду м.Львова від 7 серпня 2013 року у справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням позов задоволено. Постановлено виселити ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) з квартири №1 за адресою: м. Львів, вул. Ожешко, 5 «а» без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 акціонерного товариства «Універсал Банк» 114,70 грн. судових витрат.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2, просить таке скасувати, постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги покликається на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим. Вона є власником будинку № 5а по вул. Ожешко в м.Львові, в складі будинку ніякої квартири немає, разом з тим у свідоцтві про право власності на зазначену квартиру банку належить у будинку №5 кв.№11, цей об»єкт є відмінним від її власності. За змістом кредитного договору неможливо встановити, на яку ціль видано кредитні кошти. Частина 2 статті 109 ЖК Української PCP встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Задоволення позовних вимог щодо її виселення можливе лише за умови надання іншого постійного житла.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_4, яка апеляційну скаргу підтримала, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.08.2007р. між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, яким забезпечувалося виконання усіх грошових зобов'язань відповідача перед банком за укладеним кредитним договором №11-1/516к-07 від 02.08.2007 р.; договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій №6227. За умовами договору на забезпечення виконання основного зобов'язання ОСОБА_2 передала в іпотеку банку нерухоме майно, яким є квартира №1 за адресою: м. Львів, вул. Ожейка, буд, 5а, загальною площею 48,60 кв.м, житловою площею 20,80 кв.м.

Встановлено, що відповідно до ст. п. 8 ч.1 ст.346 Цивільного Кодексу України, ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого ОСОБА_6, начальником Сихівського відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, 30 січня 2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 було посвідчено право власності позивача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Універсал Банк» на нерухоме майно, а саме: квартиру №1, загальною площею 18,60 кв.м, житловою площею 20,80 кв.м, свідоцтво зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за №63, 23.07.2012 р. у державному реєстрі речових прав за №15/ 62826.

Задовольняючи вимоги банку про виселення без наданні іншого житла, суд першої інстанції врахував те, що позивачем (банком) скеровано 25.09.2012 р. вимогу про добровільне виселення у зв»язку з зверненням стягнення на предмет іпотеки, яке отримане відповідачем 08.10.2012 р. , та зробив висновок про обґрунтованість позовних вимог.

З рішенням суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймача та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільнять жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Як видно з матеріалів справи, підставами заявлення позову у даній справі було те, що відповідач встановила у житловій квартирі металеві двері, зачинила їх та у квартирі знаходяться її речі, добровільно виселитись відмовляється. З матеріалів справи вбачається, що після укладення кредитного договору відповідач зареєструвала право власності на придбане житло-кв. № 1 по вул. Ожешко, 5а у м.Львові, однак у квартирі не реєструвалась, що підтверджено і довідкою з місця проживання від 27.08.2012 р. (а.с.21) і відомостями відділу адресно-довідкової роботи (а.с.28), така значиться зареєстрованою у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Доводи апелянта про відсутність підстав для виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення на увагу не заслуговують, враховуючи наступне.

Між ВАТ «Банк Універсальний» ( ПАТ «Універсал Банк») та ОСОБА_2 був укладений 02.08.2007 року кредитний договір №11-1/516к-07 /а.с.6/.

У цей же день, 02.08.2007 року Відповідач в якості забезпечення виконання зобовязань по вищевказаному кредитному договору передала в іпотеку Позивачу квартиру АДРЕСА_1 /а.с.11/.

Зазначена квартира придбана відповідачем на підставі договору купівлі-продажу 2 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 за реєстровим № 6202 та зареєстрованого ОКП ЛОР «БТІтаЕО» 02.08.2007 р. .

А отже, доводи апелянта про те, що зазначене іпотечне майно придбане не за рахунок кредиту, а за інші, відмінні від наданих у кредит кошти, жодними належними та допустими доказами не підтверджено.

Як видно з матеріалів справи, в період дії Кредитного договору Позичальник не дотримувалась умов кредитного договору у звязку з чим було звернуто стягнення на предмет іпотеки в порядку Закону України «Про виконавче провадження». В ході проведення виконавчих дій на підставі акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого ОСОБА_7, начальником Сихівського відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області 28 вересня 2011 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 було видане ПАТ «Універсал Банк» Свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів від 30.01.2012 року, зареєстровано в реєстрі за №63 на квартиру №11, що знаходиться в будинку за номером 5 по вулиці Ожешко, м. Львів.

Апелянт посилається на відмінність її власності від тієї, яка зареєстрована за банком, оскільки номер квартири є іншим. Однак, таке твердження спростовується наступним.

Згідно довідки форми №2 від 27.08.2012 року, виданої Львівським Комунальним Підприємством «Листопадове» Франківської районної Адміністрації м. Львів, згідно наказу №615 від 19.10 2007 року М.Р, будинок №5 знятий з балансу, запис - квартира №11 в будинку 5. по вул. Ожешко анульовано, згідно наказу від 01.10.2007 року рахується АДРЕСА_2 по вул. Ожешко, та здійснено перереєстрацію права власності в новому Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, де вказано кв.1, /копія витягу від 29.07.2014 року/. Відтак, квартира АДРЕСА_3 і квартира АДРЕСА_4 «а» - є одне й те саме приміщення, передане Відповідачем в іпотеку Позивачу, на яке пізніше було звернуто стягнення і право власності на яке набув Позивач.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України, підставою припинення права власності є звернення стягнення на майно за зобовязаннями власника.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 317, 321 ЦК України).

Згідно статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод уздійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи наведене, відповідач втративши право власності на спірну квартиру, втратив і складові цього права: володіння, користування,розпоряджання, а тому позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю.

Враховуючи те, що позов про виселення предявлено власником спірної квартири, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі №6-39цс15, не підлягає врахуванню, оскільки стосується виселення осіб із жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» за позовом іпотекодержателя.

Як видно з матеріалів справи, позивач не має доступу до зазначеної квартири, що підтверджують акти про відсутність доступу до приміщення /а.с.17,18/ , квартира зачинена.

Окрім того, як видно з матеріалів справи, 07.09.2013 року державним виконавцем Франківського ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_8 було примусово виконано рішення Франківського районного суду м. Львова від 07.07.2013 року та виселено без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 з квартири №1 за адресою м. Львів, вул. Ожешко, 5 «А», про що складено відповідний акт державного виконавця, винесено постанову про закінчення виконачого провадження /а.с.54/, однак, як вказує позивач, відповідач здійснив самовільне заселення до квартири після примусового виселення в ході виконавчого провадження.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.ст. 308, 313, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити .

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 7 серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскарженою в касаційному порядку протягом двадцяти днів подачею касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_9