Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2015 р.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої - судді Середи І.В.

при секретарі Шиміній М.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4; третя особа на стороні позивача орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації м.Одеси, про визнання права користування квартирою, визнання договору недійсним та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за його сином, неповнолітнім ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, права користування квартирою № 511 по вул. Ак. Сахарова, 36 в м. Одесі з 25 березня 2008 року, визнання недійсним договору суборенди вказаної квартири від 20 квітня 2008 року , укладенного відповідачами та виселення відповідача ОСОБА_4 з цієї квартири. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що він та члени його сімї, відповідачка ОСОБА_3 та малолітній син, ОСОБА_2 на підставі договору оренди від 25 березня 2008 року почали мешкати в квартирі АДРЕСА_1, яку 25 квітня 2008 року купили. 20 квітня 2008 року у відсутності позивача відповідачі уклали договір суборенди, згідно з яким відповідач ОСОБА_4 має право користуватися та мешкати в зазначеній квартирі, а відповідачка ОСОБА_3 зобовязана звільнити для його проживання кімнату, в якій мешкав малолітній син позивача. Позивач зазначає, що договір суборенди слід визнати недійсним, оскільки він був укладений з порушенням вимог закону, а саме, при його укладенні були порушені права та законні інтереси малолітнього ОСОБА_2, який на час укладення договору суборенди мав право користування квартирою. Оскільки відповідачка фактично відмовилася від майнових прав малолітньої дитини, то для такого правочину необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування. Враховуючи те, що такого дозволу отримано не було, то в силу ч. 6 ст. 203 ЦК України такий правочин має бути визнаний недійсним, а відповідач виселений з квартири.

Позивач в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 до суду не зявився, надав клопотання про розгляд справи без його участі. Також відповідач ОСОБА_4 надав до суду заперечення в яких вказує на те, що він правомірно, на підставі договору суборенди вселився в квартиру та досі користується житлом. Також відповідач не погоджується з тим, що у малолітнього ОСОБА_2 виникло право користування квартирою з моменту укладення договору оренди від 25 березня 2008 року і, що при укладенні договору суборенди були порушені права та законні інтереси малолітнього. Таку позицію він обгрунтовує тим, що право власності на вказану квартиру ні у позивача, ні у його малолітнього сина на момент укладення договору суборенди не було, а виникло у дружини позивача, відповідачки по справі, лише 25 квітня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу. Крім того, ОСОБА_4 зазначає, що малолітній син зареєструвався в квартирі лише 07.07.2008 року, отже саме з часу реєстрації в квартирі у малолітнього ОСОБА_2 виникло право користування квартирою. А оскільки право користування квартирою у малолітнього виникло після укладення договору суборенди, то права малолітнього порушені не були.

Відповідачка ОСОБА_3 до суду не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі.

Представник третої особи органу опіки та піклування до судового засідання не зявився, про своє бажання брати участь у справі суд не повідомляв. В матеріалах справи маються докази належного сповіщення третьої особи про розгляд судом цивільної справи та отримання нею копії позовної заяви. Відповідно до ч. 3 ст. 36 ЦПК України якщо від третьої особи не надійшло повідомлення про згоду на участь у справі, справа розглядається без неї.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 28 вересня 2002 року уклали шлюб, який було розірвано рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 23 листопада 2011 року.

В період шлюбу, 05.06.2003 року у них народився син, ОСОБА_2.

05.04.2008 року на імя відповідачки ОСОБА_3 було придбано квартиру АДРЕСА_2 А в м. Одесі в якій вона почала мешкати разом з позивачем та їх малолітнім сином, ОСОБА_2

26 лютого 2008 року відповідачка та агентство нерухомості Альянс уклали договір на інформаційно-консультаційні послуги, з якого вбачається, що відповідачка мала намір поліпшити житлові умови своєї сімї придбавши квартиру АДРЕСА_1.

На наступний день, 27 лютого 2008 року, відповідачка передала аванс за вказану квартиру в розмірі 15300 грн., про що була складена Угода про передачу авансу.

З п. 1.5. угоди про передачу авансу вбачається, що строк розрахунку та оформлення договору купівлі-продажу встановлений до 20 березня 2008 року.

Оскільки до 20 березня 2008 року договір купівлі-продажу квартири укладений не був, відповідачка звернулася до власника квартири з проханням почати користуватися квартирою та проводити в ній необхідні роботи з поліпшення.

25 березня 2008 року між відповідачкою та власником квартири ОСОБА_5 було укладено договір оренди, відповідно до п.1.1., 1.2. якого Орендодавець передає Орендарю в користування квартиру для мешкання Орендаря та членів його сімї.

Після укладення договору оренди позивач, відповідачка ОСОБА_3 та їх неповнолітній син, ОСОБА_2 вселилися в квартиру, почали в ній мешкати та проводити роботи з поліпшення житла.

Однак, 20 квітня 2008 року відповідачами було укладено договір суборенди, відповідно до якого відповідач ОСОБА_4 має право мешкати та користуватися квартирою.

При цьому, як вбачається із п.2, 3 договору суборенди відповідачка фактично відмовилася від майнових прав малолітньої дитини, ОСОБА_2, зобовязавшись звільнити для проживання відповідача ОСОБА_4 кімнату, в якій мешкала малолітня дитина.

Відповідно до ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки і піклування, відповідно до статті 177 СК України є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням. Адже відповідно до частини другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члена сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу - є підставою недійсності правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Суд не погоджується із доводами відповідача ОСОБА_4 про те, що у малолітнього ОСОБА_2 право користування квартирою виникло не з дати укладення договору оренди від 25 березня 2008 року, а з дати реєстрації в квартирі 07 липня.2008 року з наступних підстав.

Як раніше судом зазначено, 25 березня 2008 року відповідачкою та попереднім власником квартири було укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних із наймачем прав та обовязків щодо користування житлом.

Відповідно до 1.2. договору оренди Орендодавець передає Орендарю в користування квартиру для мешкання Орендаря та членів його сімї.

Як вбачається із виписки з Карти прописки від 01.03.2012 року позивач, відповідачка ОСОБА_3 та їх малолітній син ОСОБА_2 були зняті з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_3 А в м. Одесі 18 квітня 2008 року, тобто ще до укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

При цьому в графі № 14 зазначено, що сімя вибуває для реєстрації за адресою: АДРЕСА_4.

Відповідно до ч.1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Так, відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-Х11, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції про права дитини.

Статтями 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

З аналізу вищевказаних норм законодавства вбачається, що право користування житлом малолітньої особи, яке вона набула на законних підставах, не може бути припинене без згоди органу опіки та піклування.

Судом встановлено, що при знятті з реєстраційного обліку малолітнього ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_5 А в м. Одесі дозвіл органу опіки та піклування не надавався.

При цьому на думку суду неотримання такого дозволу не призвело до зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів малолітнього ОСОБА_2, що заборонено ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», оскільки дитина на підставі договору оренди з 25 березня 2008 року набула право користування іншим житлом за адресою: АДРЕСА_6 в якому були кращі житлові умови, і яке було згодом придбане відповідачкою ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу.

Суд погоджується з твердженням позивача, що в данному випадку право користування квартирою виникло не з моменту реєстрації малолітнього ОСОБА_2 у відповідному органі, а з моменту укладення договору оренди та підтверджується початком фактичного проживання у квартирі на законних підставах.

Процес реєстрації в даному випадку носить формальний характер, а швидкість такого процесу не залежить від фізичної особи.

За таких обставин, оскільки право на житлову площу в квартирі АДРЕСА_7 у малолітнього ОСОБА_2 виникло 25 березня 2008 року, а умови договору суборенди від 20 квітня 2008 року містять умови про відмову від майнових прав дитини, то й, відповідно, при укладенні спірного договору суборенди від 20 квітня 2008 року необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 не визнає права користування квартирою у малолітнього на квартиру № 511 по вул.Ак. Сахарова, 36 в м.Одесі станом на день укладення договору суборенди, то таке право має бути захищено судом шляхом його визнання.

З огляду на вищезазначене вимоги позивача про визнання за неповнолітнім ОСОБА_2 права користування квартирою та визнання договору суборенди недійсним підлягають задоволенню.

Так як договір суборенди визнається недійсним, то й право користування квартирою відповідача ОСОБА_4 підлягає припиненню з виселенням з вказаної квартири.

Згідно ч. 4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Керуючись ст. ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212-215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 право користування квартирою № 511 по вул. Ак. Сахарова, 36 в м. Одесі з 25 березня 2008 року.

Визнати недійсним договір суборенди житлового приміщення від 20 квітня 2008 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на право мешкати та користуватися квартирою № 511 по вул. Ак. Сахарова, 36 в м. Одесі.

Виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_8.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Суворовський районний суд м.Одеси протягом 10 днів з дня проголошення.

Суддя: