АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецторг-Групп", третя особа: ОСОБА_2, про визнання недійсними прилюдних торгів, протоколу проведення прилюдних торгів та акту про проведення прилюдних торгів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на ј частини квартири АДРЕСА_1, інші ѕ частини якої належать ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної власності, та встановити заборону на здійснення будь-яких правочинів щодо цього майна.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: на ј частини квартири АДРЕСА_1, інші ѕ частини якої належать ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної власності. Заборонено відчужувати ј частини квартири АДРЕСА_1, а також вчиняти будь-які інші дії стосовно зазначеної частини вищевказаної спірної квартири.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. Скаржник зазначає, що суд не мав права накладати арешт на майно, що належить іншій особі, ніж відповідач у справі, так само, як не мав права накладати заборону вчиняти дії стосовно визначеної частини нерухомого, не зазначивши при цьому конкретну особу.

ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представники ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Інші особи, які беруть участь у справі, в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що у провадженні Святошинського районного суду міста Києва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Укрспецторг-Групп", третя особа: ОСОБА_2, про визнання недійсними прилюдних торгів, протоколу проведення прилюдних торгів та акту про проведення прилюдних торгів.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Частиною 1 статті 151 ЦПК України визначено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-які стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (ч. 3 ст. 151 ЦПК України).

Статтею 152 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам; забороною вчиняти певні дії.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Як убачається з роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, ОСОБА_2, який придбав з прилюдних торгів спірне майно, а саме: ј частини квартири АДРЕСА_1, не є відповідачем у справі.

Згідно статті 30 ЦПК України сторонами у справі є позивач та відповідач.

Треті особи не є сторонами у справі, а є особами, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 26 ЦПК України).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції не мав право вживати заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на ј частини квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2, який не є відповідачем у справі.

За таких обставин погодитися з постановленою ухвалою неможливо, вона підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 28 травня 2015 року про забезпечення позову скасувати і постановити нову ухвалу наступного змісту.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: Т.О. Невідома

А.А.Пікуль