Справа № 755/5597/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" листопада 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Сазонвій В.Г., Іовій О.О., Лесик Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою: Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Лідія Миколаївна про захист порушеного права споживача та визнання договору споживчого кредиту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», звернулося до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 0 від 08 лютого 2007 року по кредиту та процентам у розмірі 59269,09 доларів США та пені у розмірі 13773,73 гривень, з яких: 53420,21 долари США - заборгованість за кредитом, 5848,88 долари США - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 5358,60 долари США за строк з 01 квітня 2014 року по 28 лютого 2015 року, 13773,73 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 09 червня 2014 року по 09 березня 2015 року; стягнути з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» понесені судові витрати у розмірі 3654 гривні 00 копійок, а саме у рівних частках з кожного по 1827 гривень 00 копійок.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 21 грудня 2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 від 08 лютого 2007 року, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) у сумі 199000,00 доларів США, а відповідач зобов'язався кожного місяця повертати наданий кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору), але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 08 лютого 2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п. 1.1., 1.2. кредитного договору). За користування кредитними коштами відповідач ОСОБА_1 зобов'язався сплачувати проценти у розмірі 11,8 % річних. Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку, та сплачуються у порядку, передбаченому п. 1.3. кредитного договору. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника прийнята порука ОСОБА_2 згідно договору поруки № 94848 від 08 лютого 2007 року. Відповідно до умов розділу 11 кредитного договору та п.п. 2.2. договору поруки позивач направив відповідачам вимоги від 26 грудня 2014 року про необхідність усунення порушень. Відповідачі вимоги банку отримали 14 січня 2015 року, однак заборгованість не погасили. Станом на 03 березня 2015 року заборгованість за кредитним договором № 0 від 08 лютого 2007 року складає: по кредиту та процентам у розмірі 59269,09 доларів США 09 центів, що станом на 03 березня 2015 року за курсом НБУ 24,820658 гривень за 1 долар США еквівалентно 1471097,81 гривень) та пені у розмірі 13773,73 гривень, з яких: 53420,21 долари США - заборгованість за кредитом, 5848,88 долари США - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 5358,60 долари США за строк з 01 квітня 2014 року по 28 лютого 2015 року, 13773,73 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 09 червня 2014 року по 09 березня 2015 року.

Не погоджуючись із заявленими Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» позовними вимогами, відповідачем за первісним позовом ОСОБА_1 23 червня 2015 року до суду було подано зустрічну позовну заяву до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист порушеного права споживача та визнання договору споживчого кредиту недійсним, яка ухвалою суду від 24 червня 2015 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, була прийнята судом до спільного розгляду із первісною позовною заявою.

Відповідно до заявлених позовних вимог, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просить суд: визнати недійсним договір споживчого кредиту від 08 лютого 2007 року № 0, який був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1; визнати недійсним з моменту вчинення договір поруки від 08 лютого 2007 року № 94848, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2; визнати недійсним з моменту вчинення іпотечний договір від 08 лютого 2007 року № 46855, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1, засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М.; судові витрати за цією зустрічною позовною заявою покласти на відповідача.

Свої зустрічні позовні вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовує тим, що відповідач, в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до укладання кредитного договору письмово не ознайомив споживача з усіма можливими умовами /варіантами/ надання споживчого кредиту, у т.ч. щодо типу процентної ставки у залежності від валюти кредитування. Опису відмінностей зобов'язань споживача, в залежності від таких варіантів кредитування та інформацію про переваги та недоліки різних варіантів кредитування, споживачу не надав, орієнтовну сукупну вартість кредиту у розумінні ч. 2 ст. 11 Закону не визначив і письмово позивачу не надав. Таким чином відповідач порушив вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» вже на стадії підготовки вчинення правочину, чим ввів позичальника в оману шляхом надання неповної (у т.ч. у незрозумілій формі) інформації, надання та обсяг якої Законом визнано обов'язковим. Відповідач, в порушення п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» детального розпису загальної вартості кредиту (у розрізі сум погашення основного боргу та сплати відсотків, згідно термінів, що вказані у договорі, вартість супутних послуг, комісій та інших фінансових зобов'язань) позивачу не надав. Як випливає з аналізу кредитного договору, у т.ч. з додатку № 1, який є його невід'ємною частиною (Графік погашення кредиту), у ньому відсутня повна інформація, надання якої позичальникам банками визнана обов'язковою законом. Графік не містить відомостей щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача у розумінні ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містить інформацію тільки про мінімально допустимий розмір залишку заборгованості позичальника за кредитним договором на певну дату. Всіх інформаційних елементів, що визначені законом як обов'язкові, Графік не містить. Відповідач, в порушення ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від надання інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним самоусунувся. У кредитному договорі відповідач застосував термін «еквівалент», визначивши його критерії тільки у розумінні, вигідному для себе - «за курсом НБУ на дату видачі кредиту», не передбачивши таких критеріїв для позивача. Умовами кредитного договору та умовами договору банківського рахунку не визначено критеріїв визначення «еквіваленту» для позивача, згідно з курсом іноземної валюти. За яким курсом позивач має право погашати кредит та відсотки за ним, сплачуючи «еквівалент» грошового зобов'язання у гривні (курс НБУ або курс купівлі чи продажу іноземної валюти, встановлений банком), умовами вищевказаних договорів не визначено. Відповідач, в порушення ч. 4 та ч. 5 ст. 11 Закону та всупереч умовам кредитного договору, в день його укладання, видавши йому кредитні кошти, згідно з заявою на видачу готівки № 21, додатково стягнув з нього додаткові платежі на загальну суму 20 164,00 гривень, що по курсу НБУ на дату видачі кредитних коштів відповідало еквіваленту 3992,87 доларів США, які він вважає прихованою комісією, а саме: у сумі 20 129,00 гривень, що підтверджується документально квитанцією від 08 лютого 2007 року № 7; у сумі 25,00 гривень, що підтверджується документально квитанцією від 08 лютого 2007 року № 9; у сумі 10,00 гривень, що підтверджується документально квитанцією від 08 лютого 2007 року № 15. З 12 березня 2008 року відповідач в односторонньому порядку змінив систему нарахування відсотків за користування кредитом на прострочену суму основного боргу. Також, протягом дії кредитного договору відповідач не приймав від позивача кошти у гривні (за виключенням придбання валюти на спец-аукціонах НБУ у 2009 році) та не зараховував їх «еквівалент» в рахунок погашення зобов'язань позивача за курсом продажу, який встановлював сам відповідач, який перевищував курс, встановлений НБУ, або купувати валюту в інших фінансових установах (джерелах) за курсом, що перевищував курс, встановлений НБУ. При цьому відповідач продавав позивачеві долари США за курсом продажу, який встановлював самостійно і який був вище за курс НБУ, а приймаючі платежі позивача на рахунок № НОМЕР_2 (у т.ч. в обсязі проданої позивачу валюти), їх внутрішній облік у гривні здійснював, застосовуючи еквівалент за курсом, що встановлений НБУ. Таким чином умови кредитного договору є несправедливими, а поведінка відповідача нечесною, оскільки надана йому можливість отримувати додаткові доходи за рахунок позивача (продаж валюти за курсом, вищим від встановленого НБУ), чим порушено принцип рівності сторін, гарантований Конституцією та чинним законодавством України.

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, додаткових письмових поясненнях (том 2 а.с.100-102), просив позов задовольнити, проти зустрічного позову заперечував. Пояснив суду, що відсоткова ставка за договором про надання споживчого кредиту, укладеного з відповідачем, була встановлена у розмірі 11,8 %, при цьому вказана відсоткова ставка не змінювалася. Всі грошові кошти на погашення кредиту мали здійснюватися відповідачем ОСОБА_1 на рахунок № НОМЕР_1, що і здійснювалося останнім до 08 травня 2014 року. Проте, 08 травня 2014 року ОСОБА_1 було внесено в рахунок погашення кредиту грошові кошти на рахунок № 2620. Щодо зустрічних позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 до укладення договору був ознайомлений з усіма умовами кредитування, про що у договорі міститься відповідна відмітка. При цьому, вимоги про ознайомлення позичальника з кредитними умовами, викладені в п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на момент укладення договору не діяли, вказані зміни були внесені до закону лише 22 вересня 2011 року. Крім того, зазначив, що вимоги позичальника про зарахування грошових коштів в якості повернення кредиту в гривневому еквіваленті є правом банку, оскільки останній має право на валютні операції та діяв в межах закону.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1, який виступає також як представник відповідача за первісним позовом та третьої особи за зустрічним позовом ОСОБА_4, в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, зустрічний позов просив задовольнити, з підстав викладених у зустрічному позові, письмових поясненнях (том 1 а.с.154-159, том 2 а.с.103-107). Додатково пояснив суду, що ? частини всього кредиту він погасив, з них 145 796 доларів США тіла кредиту та 79 000 доларів США відсотків. Згідно даних банку ним в загальному було сплачено 122 480 доларів США, з них тіло кредиту 145 579 доларів США, 76 900 доларів США - відсотки, що свідчить про неврахування банком 101 долару США. При цьому, коли він вносив грошові кошти, він попросив надати йому розрахунки, оскільки не міг зрозуміти за яким курсом відбувалося перерахування. За 2009 рік в загальному розмірі не враховано 47 доларів. Він вносив на рахунок одну суму, банк зараховував по неофіційному курсу іншу суму, а по виписці проводив по іншому курсу, тим самим заробляючи гроші. Зазначив, що останній платіж ним було зроблено 08 травня 2014 року за курсом 474 долари США у розмірі 5500 гривень. По тілу кредиту останній раз ним було проведено оплату 07 квітня 2014 року у розмірі 820 доларів США. Зазначив, що коли він звернувся до банку, з проханням повідомити яким чином було проведене зарахування коштів (на тіло кредиту чи на відсотки), то він чотири місяці тільки чекав акт звірки банку, після чого йому сказали про наявну заборгованість. Вважає, що вимога щодо сплати кредиту у валюті кредиту є нікчемною. З червня 2014 року він перестав сплачувати кредит, так як не погоджувався з політикою банку по зарахуванню коштів, неможливістю сплачувати кредит у гривні та неможливістю придбати валюту по курсу НБУ. Банк не бажав спілкуватися з ним і надавати будь-які документи, у зв'язку з чим він змушений був вивчати практику, а в подальшому він зрозумів, що його було введено в оману.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у зустрічній позовній заяві. Пояснив суду, що банк ввів позичальника ОСОБА_1 в оману та здійснював нечесну діяльність, отримуючи прихований прибуток. ПАТ «УкрСиббанк» було порушено вимоги ч. 2 ст. 11, ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідач за первісним позовом та третя особа за зустрічним позовом ОСОБА_4, в судовому засіданні первісний позов не визнала, підтримала зустрічні позовні вимоги з підстав викладених її представником ОСОБА_1

Третя особа за зустрічним позовом приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Л.М., в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику ОСОБА_1, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 199000,00 доларів США 00 центів та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 1004950,00 гривень 00 копійок за курсом Національного банку України на день укладання цього договору (том 1 а.с.18-25).

За приписом частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частинами 1, 2 статті 553 Цивільного кодексу України, визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

В забезпечення виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, 08 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 94848, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_2 зобов'язувалася перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 0 від 08 лютого 2007 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (том 1 а.с.32-33).

Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту, 08 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 46855, відповідно до умов якого іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно - житлове приміщення, зазначене в п. 1.4. цього договору. Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань іпотекодавця за кредитним договором № 0 від 08 лютого 2007 року та за кредитним договором (страхова лінія) № 1 15670000/2 від 08 лютого 2007 року (том 1 а.с.110-111).

Відповідно до п. 1.2. Розділу 1 договору про надання споживчого кредиту, надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін: 08 лютого 2007 року. Позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток № 1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 08 лютого 2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. договору. При цьому, якщо термін повернення або останній день строку повернення кредиту припадає на вихідний, святковий або неробочий день, в такому випадку останнім днем строку повернення кредиту вважається перший робочий день, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем. Позичальник зобов'язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунок № НОМЕР_2 в АКІБ «УкрСиббанк», код банка (МФО) 351005. Кредит вважається повернутим в разі зарахування грошових коштів спрямованих на погашення кредиту в повному обсязі на рахунок банку, зазначений у цьому пункті договору.

Згідно п.п. 1.3.1 п. 1.3. Розділу 1 договору про надання споживчого кредиту, за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,80 % річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2. даного договору.

Відповідно до п.п. 1.3.3. п. 1.3. Розділу 1 договору про надання споживчого кредиту, нарахування процентів за цим договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства України.

Згідно п.п. 1.3.4. п. 1.3. Розділу 1 договору про надання споживчого кредиту, строк сплати процентів встановлено з 01 по 08 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності з положенням частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача посилалася на той факт, що позичальником ОСОБА_1 порушені умови договору про надання споживчого кредиту в частині належного повернення кредитних коштів, сплати відсотків за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим станом на 03 березня 2015 року за відповідачем ОСОБА_1 рахується заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 59 269,09 доларів США та 13 773,73 гривень пені.

Заперечуючи заявлені позовні вимоги, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 посилається на те, що ПАТ «УкрСиббанк» порушені вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не ознайомлено з усіма можливими умовами /варіантами/ надання споживчого кредиту, в тому числі щодо типу процентної ставки у залежності від валюти кредитування, при цьому банком самостійно змінювалася відсоткова ставка. Також, Графік погашення кредиту не містить відомостей щодо детального розпису сукупності вартості кредиту. Такими діями банку його було введено в оману шляхом надання неповної (у тому числі незрозумілої) інформації. Крім того, вважає умови договору про надання споживчого кредиту несправедливими, а поведінку банку нечесною, оскільки останній продавав йому долари США за курсом продажу, який встановлював самостійно і який був вище за курс НЮУ, а приймаючи платежі від нього, їх внутрішній облік здійснював у гривні, застосовуючи еквівалент за курсом, що встановлений НБУ.

Згідно положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством.

Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є не справедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За ст.21 цього Закону крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 р. № 6-80ск12, частини 5 статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до п. 9.13. Розділу 9 договору про надання споживчого кредиту, підписанням даного договору позичальником свідчить про те, що: всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказані умови договору були засвідчені з боку позичальника, про що свідчить підпис останнього на сьомі сторінці договору про надання споживчого кредиту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, з викладеного вбачається, що перед підписанням ОСОБА_1 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 08 лютого 2007 року, останній був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про кредитні умови у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що в свою чергу свідчить про те, що, будучи вільним в укладенні договору, підписавши спірний договір ОСОБА_1 засвідчив те, що всі умови договору, в тому числі щодо сукупної вартості кредиту, йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього в момент підписання, при цьому, як встановлено судом, останній на протязі чотирнадцятиденного терміну не звертався до банку із відповідним письмовим повідомленням про відкликання згоди на укладення договору, а звернувся із вимогами про визнання договору недійсним лише після звернення ПАТ «УкрСиббанк» із відповідним позовом до суду про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Крім того, стороною позивача за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що вказаний договір про надання споживчого кредиту є несправедливим щодо ОСОБА_1, оскільки при підписанні договору останній мав реальну можливість ознайомитись з його умовами і за умови непогодження з його положеннями - відмовитися від укладання такого договору.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що при підписанні вказаного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що посилається у своїй позовній заяві позивач за зустрічним позовом.

Крім того, стороною позивача за зустрічною позовною заявою в обґрунтування зустрічного позову зазначено, що банк, в порушення ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та всупереч умовам кредитного договору, в день його укладання, видавши йому кредитні кошти, згідно з заявою на видачу готівки № 21, додатково стягнув з нього додаткові платежі на загальну суму 20 164,00 гривень, що по курсу НБУ на дату видачі кредитних коштів відповідало еквіваленту 3992,87 доларів США, які він вважає прихованою комісією.

Відповідно до п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають право встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно ч.2 ст.533 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Так, згідно п. п. 1.2.2. п. 1.2. Розділу 1 договору про надання споживчого кредиту Позичальник зобов'язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунок № НОМЕР_2 в АКІБ «УкрСиббанк», код банка (МФО) 351005. При цьому, відповідно до п. 1.5. Розділу 1 договору про надання споживчого кредиту, кредит надається шляхом: зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № 0600, МФО 351005, у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

В той же час, як вбачається з квитанції № 7 від 08 лютого 2007 року, ОСОБА_1 було здійснено зарахування грошових коштів у розмірі 20 129,00 гривень саме на рахунок № 0600, у зв'язку з чим сума коштів у розмірі 20 129,00 гривень не може вважатися сплатою комісії з боку ОСОБА_1, оскільки всі кошти мали б бути зараховані на рахунок № НОМЕР_2 в АКІБ «УкрСиббанк», код банка (МФО) 351005.

При цьому, сума коштів у розмірі 35 гривень, що була перерахована на рахунок АКІБ «УкрСиббанк» з боку ОСОБА_1 на підставі квитанцій № 9, № 15 від 08 лютого 2007 року, є сумою комісій, сплата яких передбачена умовами договору про надання споживчого кредиту, з умовами якого позичальник був ознайомлений при його підписанні, про що також свідчать підписи останнього в договорі про надання споживчого кредиту.

Суд критично відноситься до наданого стороною позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 висновку експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження від 28 вересня 2015 року № 3, складеного судовим експертом ОСОБА_6 (том 2 а.с.53-89), оскільки вказаний висновок було складено на підставі листа фізичної особи ОСОБА_7 та на підставі поданих ним документів та не може слугувати належним та допустимим доказом в розумінні статті 57-59 Цивільного процесуального кодексу України. Так, до вказаного висновку експертного дослідження не долучено матеріалів, на підставі яких експерт проводив економічне дослідження, що виключає можливість суду перевірити відповідність поданих на розгляд експерту документів, документам, які містяться в матеріалах даної цивільної справи та є предметом судового розгляду. Зокрема, на дослідження експерту було надано договір споживчого кредиту від 08.02.07 №0 з додатками на 15 арк., та договір банківського рахунку від 08.02.07 №987206, з додатками на 11 арк., при цьому у висновку експертного дослідження відсутні посилання на вказані додатки та останні експертом не перелічені. Також, на дослідження експерту було надано виписки ПАТ «УкрСиббанк» по рахунку №0600 на 1 арк., та по рахунку НОМЕР_2 за договором споживчого кредиту від 08.02.07 №0 на 3 арк., в той ж час у висновку експертного дослідження не зазначено який період часу включають в себе надані на дослідження виписки по рахункам. Також, на дослідження експерту було надано банківські документи та довідкова інформація щодо розрахунків, здійснених ОСОБА_1 за договором споживчого кредиту від 08.02.07 №0 в період з 07.03.2007 до 08.05.2014рр включно, на 87 арк., в той же час, у висновку експертного дослідження не конкретизується які саме банківські документи, яка довідкова інформація щодо розрахунків була надана на дослідження експерту, ким вона вчинена. Також, на дослідження експерту було надано довідкова інформація про розрахунки, здійснені 07.12.2010, від 07.12.2010, в той же час у висновку експертного дослідження не зазначено яка сам довідкова інформація надана на дослідження та ким вона здійснена.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Як роз'яснено в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, яз яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

В той же час, стороною позивача за зустрічним позовом не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження введення ПАТ «УкрСиббанк» його в оману, а також на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими. При цьому, відповідно до змісту ст. ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», саме по собі ненадання або неповне надання інформації не свідчить про введення особи в оману.

Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору споживчого кредиту № 0 від 08 лютого 2007 року недійсним.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом як на підставу для визнання договору споживчого кредиту недійсним, зокрема, порушення відповідачем вимог ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, у зв'язку із чим суд прийшов до висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору споживчого кредиту № 0 недійсним, позовні вимоги про визнання недійсним договору поруки № 94848 від 08 лютого 2007 року та іпотечного договору № 46855 від 08 лютого 2007 року також не підлягають задоволенню.

Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов'язання. Так, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема:

1.припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2.зміна умов зобов'язання;

3.сплата неустойки;

4.відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно п.п. 7.1. Розділу 7 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 08 лютого 2007 року, за порушення позичальником термінів погашення будь-яких грошових зобов'язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на адату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, і розраховується за методом «факт/360» (метод «факт/360» передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування. Банк може використати право на застосування пені, починаючи з 32 (тридцять другого) календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов'язання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем. при цьому, позичальник повинен сплатити пеню за цим договором за першою вимогою банку.

Відповідно до п.п. 5.5. Розділу 5 договору про надання споживчого кредиту, у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору.

26 грудня 2014 року на адресу відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 було направлено вимоги про сплату заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08 лютого 2007 року (том 1 а.с.34-37). Вказані вимоги були отримані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14 січня 2015 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення (том 1 а.с.38).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08 лютого 2007 року, станом на 03 березня 2015 року заборгованість за договором про надання споживчого кредиту складає: по кредиту та процентам у розмірі 59269,09 доларів США 09 центів, що станом на 03 березня 2015 року за курсом НБУ 24,820658 гривень за 1 долар США еквівалентно 1471097,81 гривень) та пені у розмірі 13773,73 гривень, з яких: 53420,21 долари США - заборгованість за кредитом, 5848,88 долари США - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 5358,60 долари США за строк з 01 квітня 2014 року по 28 лютого 2015 року, 13773,73 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за строк з 09 червня 2014 року по 09 березня 2015 року (том 1 а.с.51-60). Вказаний розрахунок, в часині проведення оплати за договором про надання споживчого кредиту, підтверджується наданими відповідачем ОСОБА_1 квитанціями (том 1 а.с.185-186, 188-213, 215, 217-229, 231-245а, 247-250, том 2 а.с.1-17, 39-49).

Згідно ч.2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Як роз'яснено в п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Таким чином, судом достовірно встановлена наявність заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 08 лютого 2007 року, яка станом на 03 березня 2015 року становить 59 269,09 доларів США та пеня у розмірі 13 773,73 гривень. При цьому, сама наявність заборгованості не заперечувалася стороною відповідача ОСОБА_1, який після 08 травня 2015 року не здійснював будь-яких платежів в рахунок погашення заборгованості, вважаючи дії банку такими, що ввели його в оману щодо умови та порядку кредитування.

Відповідно до частини першої статті 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. Отже, за законом у цьому випадку немає обов'язкової процесуальної співучасті.

З огляду на те, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (стаття 554 ЦК України); поручителі несуть самостійну відповідальність перед кредитором за порушення зобов'язань боржником, оскільки вони перебувають у самостійних договірних відносинах, банк має право вимагати виконання обов'язку в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо, у цій справі лише від поручителів, які відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Виходячи з вищезазначених приписів Закону та наявних вищенаведених у справі доказів, обставини справи вказують на порушення зобов'язання по поверненню кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та пені з боку відповідачів.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Лідія Миколаївна про захист порушеного права споживача та визнання договору споживчого кредиту недійсним та задоволення позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Крім того, відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів за первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» витрати по оплаті судового збору в розмірі 1827 гривень 00 копійок з кожного. Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, відшкодування судового збору за зустрічними позовними вимогами, в порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України не представляється за можливе.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 203, 215, 526, 533, 543, 546, 548, 553, 554, 610 - 612, 627, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», п. п. 14, 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, ст. ст.10, 11, 58, 60, 88, 197, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №0 від 08 лютого 2007 року у розмірі 59 269 (п`ятдесят дев`ять тисяч двісті шістдесят дев`ять) доларів США 09 (дев`ять) центів та пеню у розмірі 13 773 (тринадцять тисяч сімсот сімдесят три) гривні 73 (сімдесят три) копійки.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судій збір в сумі 1827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) гривень, з кожного.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи ОСОБА_2, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Лідія Миколаївна про захист порушеного права споживача та визнання договору споживчого кредиту недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: