АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/7622/15 Головуючий 1-ї ін-ї. - Чайка І.В.
Справа № 641/6644/2015-ц Доповідач - Сащенко І.С.
Категорія - договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів: - Довгаль А.П., Коровіна С.Г.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування вимог посилалась на те, що разом з донькою ОСОБА_6 та своїм онуком ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3. У серпні 2007 року вона знаходилась на лікуванні у Харківській клінічній лікарні №7 з діагнозом - гіпертонічний криз. 18 серпня 2007 року у вищезгаданій квартирі позивачки внаслідок короткого замикання відбулась пожежа, в результаті якої було пошкоджено 37/100 помешкання ОСОБА_7

Побоюючись можливих стягнень за рішенням суду на відшкодування спричиненої в результаті пожежі шкоди, під впливом вади волі та під тиском тяжких для себе обставин, 24 квітня 2010 року вона уклала договір дарування квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_5, залишивши за собою право вільного доступу до подарованої квартири та довічного мешкання в цій квартирі та договір дарування двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_4 від 13 квітня 2010 року.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обіцяли позивачці в подальшому допомагати матеріально та доглядати за нею, оскільки вона тяжко хворіла, однак після укладення вищезазначених договорів дарування, відповідачі не піклувались та не цікавились нею.

Крім того, позивачка зазначає, що ОСОБА_5 не було скоєно жодних дій щодо фактичного прийняття дарунку, а також не здійснено жодних дій щодо управління належним йому майном, а саме - не оформлено документи щодо зміни квартиронаймача, не сплачуються комунальні послуги, не здійснюється поточний ремонт помешкання тощо.

Також позивач стверджує, що п. 6 Договору дарування від 24 квітня 2010 року встановлює для обдарованого ОСОБА_5 обов'язок немайнового характеру, а саме - надання дарувальнику (позивачу) право довічного проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_2

Позивачка зазначила, що з моменту реєстрації за адресою: м. Харків, АДРЕСА_2 ОСОБА_6 за цією адресою не проживає, а проживає в іншому місці за адресою: м. Харків, АДРЕСА_4

Плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги ОСОБА_6 не вносить, а також не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участь у спільному побуті, позивач вважає її такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2.

Просила визнати недійсним договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Попрас Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 541, квартири АДРЕСА_2 у м. Харкові, укладений 24 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2.;зобов'язати ОСОБА_6 знятись з обліку з квартири АДРЕСА_2 у м. Харкові.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Представники відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_4 не визнали.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у частині визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_5 від 24.04.2010 року. При цьому посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права. Вважає, що судом вірно встановлені обставини справи, проте не дано належної оцінки доказам, наданим нею на підтвердження своїх вимог.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів на обґрунтування того, що договір було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Судова колегія апеляційного суду не може в повному обсязі погодитися з вказаним висновком суду.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що ОСОБА_4 є інвалідом 2 групи, проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с. 87, 32 ).

24 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ( її онуком ) укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 у м. Харкові ( а.с. 5 ).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 зазначала про те, що договір дарування містить обов'язок для обдарованого та при укладенні договору вона діяла на вкрай невигідних для себе умовах під впливом тяжких обставин, посилаючись при цьому на ст. ст. 717, 233 ЦК України.

Судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в позові з цих підстав, зважаючи на відсутність доказів на підтвердження вказаних обставин.

Проте, текст позовної заяви містить посилання позивачки на те, що укладаючи договір дарування квартири з рідним онуком, вона вважала, що останній разом з його батьками будуть матеріально утримувати її, помиляючись таким чином, щодо правової природи самого договору.

На цьому ОСОБА_4 наголошувала і в своїх письмових поясненнях, наданих до апеляційного суду.

Вказані вимоги нормами матеріального права в позовній заяві взагалі не обґрунтовані.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення, чи реальної небезпеки такого порушення.

Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Статтею 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільного права може бути визнання правочину недійсним, припинення правовідношення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

При цьому, згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Отже, в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

ОСОБА_4 не мала наміру укладати договір на безоплатну передачу квартири, яка є її єдиним житлом. Позивачка, як особа похилого віку, інвалід 2 групи, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність онука лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та її онуком.

За таких обставин ухвалене в справі судове рішення в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним не можна визнати законним та обґрунтованим, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Вказаний висновок повністю узгоджується і з правовою позицією Верховного суду України, викладеною в постановах суду, які відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку сторонами не оскаржувалося і судовою колегією не переглядалося.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.1; 313, 316, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2015 року в частині відмови у визнанні особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без змін.

В іншій частині рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування - задовольнити.

Договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 24 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Попрас Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 541 - визнати недійсним.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді