АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/5760/15 Головуючий І інстанції -
Справа: № 642/2132/15 Скляренко С.О.
Категорія: кредитні Доповідач - Костенко Т.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Костенко Т.М.

суддів: Колтунової А.І., Гальянової І.Г.

за участі секретаря Герасимової К.В., Красношапка К.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2015 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, -

В с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 жовтня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» було надано ОСОБА_2 кредит в розмірі 16000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % (відсотків) на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

В порушення норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вищевказаним договором не виконав. В зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31.01.2015 року має заборгованість в сумі12788,00 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 4371,76 грн.; заборгованості по відсоткам закористування кредитом в сумі 5781,10 грн.; заборгованості з пені та комісії в сумі 1550,00 грн., а також з штрафів, а саме: штрафу (фіксована частина) в сумі 500,00 грн. та штрафу (відсоткова складова) в сумі 585,14 грн. У зв'язку з цим позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 суму заборгованості за вищевказаним кредитним договором в розмірі 12788,00 грн., а також судові витрати, які були сплачені позивачем при подачі позову до суду, а сааме судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, та просили в їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що позивачем пропущені строки позовної давності, а також на те, що між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» взагалі не був укладений кредитний договір.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2015 року позовні вимоги були задоволені у повному обсязі.

З апеляційною скаргою на зазначене рішення суду звернулись ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, які зазначили, що вважають таке рішення необ'єктивним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з грубим порушенням матеріального та процесуального законодавства.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не були враховані доводи та письмові заперечення відповідача, у яких він стверджував про безпідставність позовних вимог, оскільки фактично кредит ОСОБА_2 не надавався.

Апелянти зазначають про те, що суд у порушення вимог цивільно-процесуального законодавства не навів належного розрахунку заборгованості та мотивів, за яких стягненню підлягає саме сума боргу, вказана позивачем; не перевірив доводи відповідача щодо застосування строків позовної давності, не з'ясував строку дії кредитного договору, а також не встановив, чи заявляв відповідач вимоги щодо співмірності заборгованості та штрафних санкцій.

Крім того, апеляційна скарга містить посилання на те, що позивачем не було надано відповідачеві інформацію про обов'язкові істотні умови договору, а також не доведено, що ОСОБА_2 підписував такий договір. Таким чином, апелянти вважають, що кредитний договір складається тільки із заяви позичальника, не дотримано вимог щодо обов'язкової письмової форми такого договору, а отже він є неукладеним.

Відповідач та його представник вказують на те, що позивачем не було надано до суду жодних доказів того, що ОСОБА_2 був ознайомлений з Умовами надання банківських послуг та визнав умови цього документу обов'язковими для себе в такій редакції, у якій вони були подані до суду. Також зазначають, що ці Умови не містять підпису відповідача, дату їх прийняття чи затвердження, інформацію про те, з якого по який час діяли положення Умов, а також про те, що ці Умови стосуються саме споживчого кредиту, наданого ОСОБА_2

Серед доводів апеляційної скарги також міститься посилання на те, що відповідач зняв з кредитної картки лише 3500 грн., і повернув ці ж кошти банку, а суму, заявлену у позові, не бачив і не отримував. При розгляді справи позивачем не було доведено, що відповідач скористався саме сумою у 16000 грн.

Не погоджуються апелянти і з розрахунком заборгованості, складеним ПАТ КБ «ПриватБанк», та вважають, що такий розрахунок не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів. На їх думку, суд прийняв до уваги розрахунок, з якого неможливо прослідкувати, який кредитний ліміт був наданий, коли та скільки відповідач отримав та яку суму повернув. Таким чином, вважають цей розрахунок неналежним доказом у справі, який був покладений в основу судового рішення.

Відповідач та його представник зважають також на те, що судом першої інстанції не було вирішене питання про застосування строку позовної давності, який вони вважають пропущеним.

Враховуючи викладене вище, апелянти просять скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, районний суд виходив із того, що ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором не виконував, має певну заборгованість, нараховану відповідно до умов договору, позов поданий протягом строку позовної давності, а відтак підлягає задоволенню.

Проте повністю з таким висновком погодитись не можна.

Як свідчать матеріали справи, 28.10.2011 року ОСОБА_2 на підставі особисто поданої заяви отримав від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрати згідно Умов.

В силу вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що ОСОБА_2 зобов'язання за вищезазначеним договором виконувались несвоєчасно та неповно, в зв'язку із чим у ньогостаном на 31.01.2015 року виникла заборгованість у розмірі 12788,00 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в сумі 4371,76 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 5781,10 грн.; заборгованості з пені та комісії в сумі 1550,00 грн., а також з штрафів, а саме: штрафу (фіксована частина) в сумі 500,00 грн. та штрафу (відсоткова складова) в сумі 585,14 грн.

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати відсотки, якщо інше не встановлено договором. Розмір відсотків за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Районним судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, що відповідачем було порушено зобов'язання, встановлені умовами кредитного договору, стосовно своєчасного повернення сумм отриманого кредиту і відсотків за користування кредитними коштами, тобто умови кредитного договору щодо погашення кредиту та відсотків відповідачем не виконувалися.

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості по тілу кредита та відсоткам за користування кредиту, оскільки доказам по справі в цій частині дана об'єктивна оцінка і зроблений вірний висновок.

Разом із тим, судова колегія не може погодитись з висновками районного суду в частині стягнення з відповідача штрафних санкцій за несвоєчасне повернення кредиту, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, та чого не заперечували в судовому засіданні апеляційного суду обидві сторони, останній платіж на погашення заборгованості за кредитом ОСОБА_2 було здійснено 13 вересня 2013 року.

За приписами ст.ст.256, 267 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Правовими позиціями Верховного Суду України, висловленим у рішенні від 06 листопада 2013 року за результатами розгляду справи № 6-116 цс 13, які у відповідності до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, встановлено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Таким чином, право на звернення до суду у позивача виникло після 13 вересня 2013 року.

Частиною 2 ст. 258 ЦПК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, з якими позивач звернувся до суду 20 березня 2015 року, тобто більш ніж через рік після останнього платежу, містять вимоги щодо стягнення з останнього заборгованості з пені та комісії в сумі 1550.00 грн., а також з штрафів, а саме: штрафу (фіксована частина) в сумі 500.00 грн. та штрафу (відсоткова складова) в сумі 585.14 грн.

Довідка про умови кредитування та використання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій зазначені відомості щодо нарахування вищезазначених санкцій містять особистий підпис ОСОБА_2, тому судова колегія апеляційні доводи щодо не ознайомлення з умовами договору про нарахування пені та штрафів, вважає необґрунтованими.

З наданої представником позивача суду апеляційної інстанції виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що сума 1550 гривень, заявлена в позові як заборгованість з комісії та пені, є фактично пенею, оскільки комісія з часу останнього погашення боргу не нараховувалась.

За змістом частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесеннярішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Матеріали справи містять звернення до суду першої інстанції щодо застосування позовної давності, подані відповідачем у запереченнях на позовну заяву. Однак, районним судом помилково така заява не задоволена по відношенню до пені та штрафів.

Виходячи з вищевикладеного, з урахуванням положень п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, судова колегія вважає, що вищезазначена пеня має бути зменшена до 850 гривень, тобто до розміру пені за 1 останній рік з дня звернення з позовом до суду, а в задоволенні вимог про стягнення штрафів має бути відмовлено.

З огляду на викладене, на підставі положень ст.309 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне змінити рішення суду, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_2 пені до 850 гривень та загальної суми стягнення до 11502 гривень 86 копійок.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч.1 ст. 307, п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 02 липня 2015 року змінити, скасувавши його в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» штрафів на загальну суму 1085 (однієї тисячі восьмидесяти п'яти) гривень 14 копійок.

В цій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» пені до 850 (восьмисот п'ятдесяти) гривень та загальної суми стягнення до 11502 (одинадцяти тисяч п'ятсот двох) гривень 86 копійок.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -