22-ц/775/969/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Дзюба М.В.
Суддя-доповідач Биліна Т.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

18 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді Биліни Т.І.,

суддів Гаврилової Г.Л., Бугрим Л.М.,

при секретарі Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах інваліда дитинства ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування жилим будинком та зобов'язання не чинити перешкоди у встановленні додаткового газового обладнання, та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком, визнання такими, що втратили право користування жилим будинком та виселення за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 серпня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

25 листопада 2014 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що діє в своїх інтересах та в інтересах інваліда дитинства ОСОБА_3, звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 про встановлення порядку користування жилим будинком АДРЕСА_2, яким просили виділити їм в користування жилі кімнати 1-3, площею 6,3 кв.м, 1-2, площею 14,3 кв.м та 1, площею 8,75 кв.м, а інші залишити відповідачці; зобов'язати ОСОБА_5 не перешкоджати їм обладнати виділену площу додатковим газовим опалювальним пристроєм.

Заявлені вимоги обґрунтували тим, що у спірному будинку вони зареєстровані та постійно проживають. Відповідачка є власником будинку на підставі укладеного ОСОБА_7 у 1994 році договору дарування вказаного будинку на її користь. Після смерті дарувальника відповідачка встановила порядок користування жилим будинком, який перешкоджає користуватися в повному обсязі комунальними послугами, а також обладнати частину будинку, де вони проживають, додатковим опалюваним пристроєм, що порушує їх права та законні інтереси.

ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила суд в порядку захисту її права власності усунути перешкоди у користуванні житловим будинком, зобов'язати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2, яка діє також в інтересах ОСОБА_3, звільнити зазначений будинок від належного їм майна, передавши їй ключі, виселити останніх із домоволодіння та визнати такими, що втратили право користування ним.

В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що вона є власником спірного домоволодіння на підставі договору дарування від 01.08.1995 року, укладеного її батьком ОСОБА_8, який у 1999 році помер. Після його смерті, без її згоди, у домоволодіння вселився її рідний брат - ОСОБА_9 разом з дружиною та дітьми, що є позивачами за первинним позовом. ІНФОРМАЦІЯ_2 її брат ОСОБА_9 помер. На її вимоги члени його родини відмовились виселитися з будинку та продовжують проживати в ньому до теперішнього часу, посилаючись на свою реєстрацію в ньому.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2, яка дії в своїх інтересах та інтересах інваліда дитинства ОСОБА_3, та ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування жилим будинком АДРЕСА_2 та зобов'язання не чинити перешкод у встановленні додаткового газового обладнання - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано ОСОБА_2, яка дії в своїх інтересах та інтересах інваліда дитинства ОСОБА_3, та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зобов'язано їх звільнити житловий будинок від належного їм майна, передати ключі ОСОБА_5 та виселитися.

Не погодившись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_10, яка діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, надала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, що привело до неправильного вирішення справи, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги її довірителів та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтувала тим, що судом першої інстанції безпідставно встановлено, що позивачі вселилися без достатніх для того підстав. Крім того відповідач пропустила строк позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3, їх представника ОСОБА_10, які підтримали доводи апеляційної скарги та представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_11, яка просила скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновків, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення зустрічних позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_5 та представник органу опіки та піклування Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, підтвердженням чого є телефонограми, зареєстровані в журналі телефонограм апеляційного суду.

Зважаючи на положення ч.2 ст.305 ЦПК України неявка осіб належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не є перешкодою для розгляду справи.

Переглядаючи справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційного оскарження, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_2, яка дії в своїх інтересах та інтересах інваліда дитинства ОСОБА_3 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зобов'язання їх звільнити житловий будинок від належного їм майна, передати ключі ОСОБА_5 та виселитися, оскільки висновки суду в цій частині не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 є власником домоволодіння АДРЕСА_2, на підставі договору дарування, укладеного 01 серпня 1995 року її батьком ОСОБА_8 Право особистої власності на майно зареєстровано за ОСОБА_5 у Ждановському бюро технічної інвентаризації 17.03.1998 року (а.с. 73-74). Позивач за первинним позовом ОСОБА_2 разом із своїми дітьми постійно проживає та зареєстрована у вказаному домоволодінні з 04.09.1993 року (а.с. 6-10, 14-17, 54). Крім зазначених осіб у вказаному будинку з 23.07.1986 року був зареєстрований ОСОБА_7, - чоловік ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с. 7, 28). На час реєстрації у вказаному будинку ОСОБА_7, та його дружини ОСОБА_2 власником домоволодіння був його батько - ОСОБА_8, який ІНФОРМАЦІЯ_4 помер (а.с. 24-25, 27). На теперішній час у вказаному будинку мешкають дві окремі родини: ОСОБА_2 та ОСОБА_5, які не пов'язані між собою спільним бюджетом, побутом та веденням господарства, а тому позивачі за первинним позовом не відносяться до членів сім'ї власника будинку.

Відмовляючи в задоволенні первинних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не мають законних підстав для задоволення заявлених до ОСОБА_5 позовних вимог.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, оскільки він відповідає конституційним засадам щодо непорушності права особистої власності.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції керувався положеннями норм закону, а саме частини 1 статті 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України і виходив з того, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Проживання сім'ї ОСОБА_2 у вказаному будинку створює перешкоди ОСОБА_5 у користуванні своєю власністю. Крім того враховуючи що, родина позивачів вселилася до будинку, як члени сім'ї колишнього власника, а чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника у частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника, суд дійшов висновку про обґрунтованість зустрічного позову та його задоволення.

Проте, із висновком суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитися, оскільки він був зроблений на підставі не повно встановлених обставин, які мають значення для справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач за первинним позовом ОСОБА_2 вселилася у домоволодіння АДРЕСА_2, після одруження 09.01.1988 року із ОСОБА_9, як член сім'ї.(т.1 а.с.6,7) У вказаному домоволодінні народилися ОСОБА_3 та ОСОБА_3, визнаний інвалідом дитинства І групи.(т.1 а.с.13) Після смерті батька ОСОБА_5 запропонувала своєму брату ОСОБА_9, який разом з родиною проживав у тимчасовій споруді за вказаною адресою, перебратися жити у спорожнілий будинок. За ініціативою ОСОБА_5 була збудована перетинка, яка розділила будинок умовно навпіл, після чого в одній половині проживала родина ОСОБА_2, а в іншій половині проживала родина ОСОБА_5 За користування газом ОСОБА_9 та ОСОБА_5 домовилися сплачувати порівну. (т.1 а.с.29зв.) Після вселення в будинок родини ОСОБА_9 та ОСОБА_5 продовжували підтримувати родинні відносини, разом харчувалися, вигодовували свійських тварин, із спільних матеріалів власними силами спорудили паркан. Проте, після смерті ОСОБА_9 стосунки між родинами погіршилися та стали неприязними.

Суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги пояснення свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 які кожен окремо суду пояснили, що сім'я ОСОБА_9 постійно проживала у будинку. З пояснень свідка ОСОБА_12 встановлено, що позивачі проживали у тимчасовій споруді, оскільки власник будинку ОСОБА_8 не цурався оковитої. Другий вихід із будинку був зроблений за пропозицією ОСОБА_5 після того, як сім'я ОСОБА_8 перебралася жити в будинок. Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що облаштування будинку газовим опаленням було здійснено за грошові кошти ОСОБА_14, який для цієї мети взяв кредит в банку в сумі 25000грн., а потім його особисто погашав, оскільки сестра(відповідач) не мала грошових коштів. ОСОБА_5 оформила технічну документацію на своє ім'я, оскільки була власником будинку.

З наведеного вбачається, що ствердження відповідача ОСОБА_5 про самовільне вселення родини ОСОБА_8 у будинок, належний їй на праві власності не відповідає дійсності.

Даного висновку колегія суддів апеляційної інстанції дійшла на підставі пояснень позивачів, свідків, допитаних в суді першої інстанції та досліджених в судовому засіданні матеріалів цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат по сплаті комунальних платежів пров.№266/2869/13-ц.

ОСОБА_5 звертаючись до суду 04.07.2013 року із позовом до ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_3 про відшкодування витрат по оплаті комунальних платежів, посилалася на ст.ст.150,156 ЖК України, які регулюють правовідносини, стосовно прав і обов'язків членів сім'ї власника жилого будинку.(а.с.2-5)

Крім того з матеріалів дослідженої справи вбачається, що сплачуючи за газ ОСОБА_5 користувалася пільгою в розмірі 50%, на яку мав право її брат ОСОБА_9, як учасник ліквідації наслідків Чорнобильської АС.(а.с.66-68 )

Тобто ОСОБА_5 ставилася до ОСОБА_9, як до члена своєї сім'ї, а як наслідок і до його родини. В судовому засіданні апеляційної інстанції було встановлено, що матір ОСОБА_9 померла коли йому будо сім рочків і саме ОСОБА_5, яка була на сім років старша допомагала батьку його виховувати.

З огляду на вище наведене висновки суду першої інстанції стосовно того, що без згоди відповідача ОСОБА_5 у домоволодіння вселився її рідний брат - ОСОБА_9 разом з дружиною та дітьми, зроблений на підставі не повно встановлених обставин, які мають значення для справи. З матеріалів справи, а саме з копії постанови про закриття кримінального провадження від 26 квітня 2013 року слідчого СВ Приморського РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000012 від 08.02.2013 року за фактом скоєння кримінального правопорушення, склад якого передбачений ч.1 ст.382 КК України, з приводу невиконання ОСОБА_5 рішення Приморського районного суду м.Маріуполя вбачається, що опитана під час досудового розслідування ОСОБА_5 показала, що з 1999 року між нею та братом ОСОБА_9 існувала домовленість про умовний розподіл будинку, порядок проживання у ньому та оплату комунальних послуг.(т.1 а.с.29,30, т.2 а.с.45,46)

Крім того, з домової книги, вбачається, що до неї вносилися записи про реєстрацію позивачів вже після смерті ОСОБА_8, а саме в 2002 році після обміну паспорта ОСОБА_7, в 2003 році після обміну паспорту ОСОБА_9, в 2005 році в зв'язку з отриманням паспорту ОСОБА_3, в 2006 році відбулася реєстрація та в 2011 році перереєстрація ОСОБА_3, що можливо лише за згодою відповідача - власника будинку.(т.1 а.с.14-17)

В матеріалах справи має місце кредитний договір за №1065 від 02.04.2008 року, згідно якого ОСОБА_9 отримав кредит у сумі 25000грн., як пояснив в суді першої інстанції свідок ОСОБА_13 на встановлення газового опалення у будинку, так як у ОСОБА_5 не було грошових коштів на його встановлення.(т.1 а.с.171)

З відповіді Комунального підприємства «Маріупольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства вбачається, що за адресою АДРЕСА_2 відкрито два особистих рахунка, за НОМЕР_1 відкритий 01 лютого 2001 року на ОСОБА_5, за НОМЕР_2 відкритий 01 травня 2009 року на ОСОБА_9, який в березні 2013 року був переоформлений на ОСОБА_2(т.2 а.с.42)

За законом, постачання житлово-комунальних послуг, здійснюється на підставі укладеного з власником квартири договору про обслуговування прибудинкової території та оплату комунальних послуг. Документ тісно пов'язаний з порядком користування житлом (в якості основних параметрів виступає кількість зареєстрованих і площа квартири). Вищезазначена угода укладається з одним із мешканців квартири, який повинен проводити щомісячну оплату послуг ЖКГ. Інші члени сім'ї мають рівні права на користування житлом (дана особливість докладно описана у чинній статті 156 ЖК УРСР). Відповідальність за своєчасність таких виплат покладається рівною мірою на всіх членів сім'ї.

Поділ особового рахунку має здійснюватися на прохання наймача. В результаті змінюється суть договору найму, і квартира стає комунальною. Члени сім'ї «перетворюються» у сусідів. Право на поділ особового рахунку має дієздатний і повнолітній громадянин України, що зареєстрований та проживає в квартирі. Для поділу рахунків до ЖЕК повинні бути здані заяви від усіх співвласників житла. При цьому оплата за комунальні послуги проводитися з урахуванням кількості зареєстрованих мешканців у квартирі. При відсутності лічильників розмір платежів багато в чому залежить від площі приміщення.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_2 безоплатно тривалий час проживають у будинку ОСОБА_5 на підставі її добровільного волевиявлення, а вселилися до будинку, як члени сім'ї, оскільки ОСОБА_9 був її рідним братом.

В оскаржуваному рішенні до спірних правовідносин застосовані норми матеріального права, які регулюють право власності особи на розпорядження своїм майном, проте позивач по зустрічному позову просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а дані правовідносини врегульовані нормами Житлового кодексу.

У відповідності до положень ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст.157. ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Право на житло належить до сфери прав будь якої людини. Забезпечення житлом є життєвою необхідністю і одним з основних прав громадян незалежно від рівня економічного розвитку держави. У зв'язку з цим стаття 25 Загальної декларації прав людини визначає, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, який включає харчування, одяг та житло.

Основною гарантією реалізації конституційного права на житло є закріплення принципу, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

В судовому засіданні встановлено, що правовідносини щодо захисту права на житловий будинок між сторонами виникли до 01 січня 2004 року, а тому до таких правовідносин необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, Закону України «Про власність».

Суд першої інстанції приймаючи рішення про виселення позивачів не звернув уваги, що у вказаному будинку проживає та зареєстрований ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, інвалід дитинства І групи, який відповідно рішення Приморського районного суду м.Маріуполя від 25.10.2013 року визнаний недієздатним. ОСОБА_3 призначено опікуна в особі його матері ОСОБА_2 Іншого житла ні він ні його опікун не мають, на обліку осіб, які потребують житло або поліпшення житлових умов не перебувають. Чи має інше житло відповідач судом не перевірено, хоча звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат по сплаті комунальних платежів відповідач ОСОБА_5 зазначила інше житло - квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.247 СК та статті 25 Закону України «Про охорону дитинства» дитина зберігає за собою право на збереження житла, в якому вона проживала до встановлення опіки протягом усього часу перебування під опікою.

Посилаючись на ст.319 ЦК України, суд першої інстанції не звернув уваги на ч. 4 вказаної статті про те, що власність зобов'язує та забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

У пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушуються його право власності(законного володіння) Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його прав власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

У відповідності до положень ст..156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У разі припинення сімейних відносин з власником колишні члени його сім'ї не позбавляються права користування житловим приміщенням.

Оскільки в судовому засіданні не було встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_3 самоправно вселилися в будинок та що їх проживання у будинку створює для власника будинку реальну небезпеку, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 про захист права власності, усунення перешкод у користуванні житловим будинком, зобов'язання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2, яка діє також в інтересах ОСОБА_3, звільнити зазначений будинок від належного їм майна, передавши їй ключі, виселити останніх із домоволодіння та визнати такими, що втратили право користування ним.

Відповідно до вимог ст. ст. 10,60 ЦПК України, зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Усі доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи колегія суддів переглянула і дійшла висновків, про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги в частині задоволення зустрічних позовних вимог та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в частині відмови в задоволенні первинних позовних вимог в зв'язку з чим, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню

Частина 1 статті 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст..ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах інваліда дитинства ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 серпня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні будинком, визнання такими, що втратили право користування жилим будинком та виселення скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах інваліда дитинства ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні будинком, визнання такими, що втратили право користування жилим будинком та виселення відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цим рішенням.

Головуючий : Т.І. Биліна

Судді: Г.Л. Гаврилова

Л.М. Бугрим