Справа № 344/9822/15-ц
Провадження № 2/344/3847/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді: Домбровської Г.В.

при секретарі c/з: ОСОБА_1,

за участю Позивача ОСОБА_2, представника Відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору удаваним правочином, застосування наслідків удаваного правочину, зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі також «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (надалі «Відповідач», «ПАТ «УкрСиббанк») про визнання договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04 липня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» удаваним правочином; застосувати наслідки удаваного правочину та визнати договір про надання споживчого кредиту № 0 від 04 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» таким, що укладений в національній валюті України гривні, а саме вважати, що кредит був наданий в сумі 232 790,40 (двісті тридцять дві тисячі сімсот девяності гривень сорок копійок), на умовах, визначених в договорі; зобовязати ПАТ «УкрСиббанк» провести перерахунок графіку погашення кредиту, виходячи з розміру кредиту в національній валюті гривні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту № 0 від 04 липня 2008 року є удаваним правочином, оскільки його було укладено з метою приховання іншого правочину, які сторони вчинили в дійсності, а саме надання Позивачу кредиту в національній валюті.

На думку Позивача, вираження в кредитному договорі валюти зобовязання в іноземній валюті доларах США, суперечить статті 99 Конституції України, статті 524 Цивільного кодексу України, статті 35 Закону України «Про Національний банк України», статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», оскільки використання іноземної валюти як засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії, яка відсутня у Позивача, а банк ввів ОСОБА_2 в оману, не проінформувавши його про це.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник Відповідача ПАТ «УкрСиббанк», в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, та просив відмовити в їх задоволенні.

Додатково представник Відповідача зазначив про те, що оскаржуваний договір повністю відповідає вимогам чинного цивільного законодавства України та спрямований на реальне настання правових наслідків, які ним передбачені.

Крім того, представник Відповідача посилався на те, що при укладенні між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04 липня 2008 року, сторонами було досягнуто всіх істотних умов, волевиявлення на укладення даного договору було вільним та відповідало дійсній волі сторін, укладення даного правочину було спрямовано на настання реальних наслідків, а тому підстави для визнання такого правочину удаваним та застосування наслідків його удаваності, на думку представника Відповідача, відсутні.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення Позивача, представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

04 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Банк) та громадянином України ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0 (при застосуванні ануїтентної схеми погашення) (надалі «Договір»), відповідно до пункту 1.1 якого Банк зобовязується надати Позичальнику однією сумою, а Позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 48 000,00 доларів США 00 цнт. та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтентних платежів в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленти 232 790,40 грн. 40 коп. за курсом Національного Банку України на день укладення цього Договору.

Відповідно до підпункту 1.2.1 пункту 1.2 Договору надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін: 04 липня 2008 року.

Відповідно до заяви про видачу готівки № 60 від 04 липня 2008 року (а.с 96) ОСОБА_2 отримав кошти в сумі 48 000,00 доларів США, що еквівалентно 232 790,40 грн., про що свідчить його особистий підпис у відповідній графі вказаної заяви.

Як зазначив в судовому засіданні Позивач, він не може пригадати, в якій грошовій одиниці (в доларах США чи в гривнях) отримував вищевказані кредитні кошти.

При цьому, представник Відповідача в судовому засіданні покликався на те, що кошти в сумі 48 000,00 доларів США було перераховано на поточний рахунок ОСОБА_2 № 8100, однак за його заявою про конвертування даних валютних коштів в гривню, безпосередньо з каси банку Позивач міг отримати вказану суму коштів саме в гривневому еквіваленті.

Посилаючись на факт отримання коштів за Договором про надання споживчого кредиту № 0 (при застосуванні ануїтентної схеми погашення) від 04 липня 2008 року в національній валюті України гривні, а не в доларах США, а також на порушення вимог чинного законодавства України при укладенні даного договору, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним цивільним позовом про визнання Договору про надання споживчого кредиту № 0 (при застосуванні ануїтентної схеми погашення) від 04 липня 2008 року удаваним правочином та застосування наслідків удаваного правочину.

Підставою заявлених позовних вимог в даній цивільній справі Позивачем зазначено наступні обставини: отримання ним в реальності кредитних коштів в національній валюті гривні, а не в доларах США; відсутність у банку права надання Позивачу кредиту в іноземній валюті для використання його для розрахунків між резидентами України на території України без індивідуальної ліцензії НБУ

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України (надалі «ЦК України») визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, за змістом якого відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підстави недійсності правочину визначено статтею 215 ЦК України.

Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частина 2 статті 235 ЦК України).

Таким чином, оскільки відповідно до частини 1 статті 202, частини 3 статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме (постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12).

Згідно з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини другої статті 59, частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, звертаючись до суду із позовом про визнання правочину удаваним, Позивач має довести:

1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним;

2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто наявність у сторін мети приховати інший правочин;

4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

В спірних правовідносинах, які виникли між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк», Позивачем не доведено належними засобами доказування того факту, що, укладаючи Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 04 липня 2008 року, у обох сторін (як у ОСОБА_2, так і ПАТ «УкрСиббанк») була мета приховати інший правочин, який вони насправді вчинили (тобто правочин щодо надання кредиту в національній валюті (гривні), а не в доларах США).

Зокрема, Позивач в судовому засіданні самостійно зазначив про те, що він оформляв кредитний договір в іноземній валюті у звязку з наявністю нижчої процентної ставки за таким кредитом.

Крім того, з матеріалів справи Судом встановлено, що після укладення Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04 липня 2008 року між обома його сторонами ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» виникли кредитні правовідносини з приводу оплатного користування ОСОБА_2 кредитними коштами в доларах США, Позивач сплачував проценти за користування кредитом саме в доларах США (що підтверджується наявною в матеріалах справи Випискою за кредитним договором з (вкл.) 04.04.2008 по (вкл.) 04.09.2015 (а.с.54-76), довідкою-розрахунком заборгованості за кредитом ОСОБА_2 на 04.09.2015 (а.с. 77-84), і тільки після підвищення курсу долару США відносно національної валюти звернувся до суду з даним цивільним позовом.

Крім того, як підтверджується матеріалами справи, 22 березня 2010 року ОСОБА_2 звертався до Начальника відділення № 470 АТ «Укрсиббанк» із заявою про перегляд та коригування графіку погашення по його кредиту (а.с. 42).

При цьому, навіть посилаючись на те, що кредитний договір у доларах США ним укладався з метою оплати нижчої процентної ставки (порівняно з кредитами в національній валюті), ОСОБА_2 не довів наявність у ПАТ «УкрСиббанк» наміру укласти інший правочин, аніж Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 04 липня 2008 року в іноземній валюті.

Враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що в даній цивільній справі Позивачем не доведено, що при укладенні Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04 липня 2008 року в іноземній валюті, воля його сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені даним правочином, тобто наявність у сторін мети приховати інший правочин, як і не доведено, що між сторонами Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04 липня 2008 року настали інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені цим правочином.

Стосовно посилання Позивача на відсутність у Банку та в нього індивідуальної ліцензії на видачу та використання кредиту в іноземній валюті, Суд звертає увагу на наступне.

В матеріалах справи міститься копія Генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій від 05 жовтня 2011 ркоу № 75 (а.с. 40), Додатку до Генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій від 05 жовтня 2011 року № 75 (а.с. 41), копія Банківської ліцензії № 75 від 24 грудня 2001 року, виданої Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк», на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с. 32), Дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року, виданого Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк», на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу (а.с. 33), Додаток до Дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року «Перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» (а.с. 34).

Згідно з пунктом 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (пункт 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Таким чином, посилання Позивача на відсутність у Відповідача індивідуальної ліцензії на надання кредиту в іноземній валюті, а у Позивача індивідуальної ліцензії на отримання кредиту в іноземній валюті та подальшого його використання, є необґрунтованими.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що в даній цивільній справі Позивачем не доведено належними засобами доказування удаваності Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 04 липня 2008 року, тобто факту вчинення даного договору його сторонами (Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та громадянином України ОСОБА_2) для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 202, 203, 215, 234, 547, 553, 626, 627 Цивільного Кодексу України, керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, Суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору удаваним правочином, застосування насідків удаваного правочину, зобовязання вчинити дії, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домбровська Г.В.