Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., СавченкоВ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, за касаційною скаргою представника уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» ПантіноїЛюбові Олександрівни - Савескул Савело Валерії Олегівни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Старокиївський Банк» (далі - ПАТ «Старокиївський Банк») звернулось до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що постановою Національного банку України від 12 травня 2014 року банк віднесено до категорії проблемних, а з 18 червня 2014 року розпочато процедуру виведення його з ринку шляхом впровадження в ньому тимчасової адміністрації. З метою збереження власних коштів, які знаходились на вкладному рахунку банку, ОСОБА_3 ініційовано процес фіктивного відкриття рахунків фізичними особами, серед яких був і ОСОБА_4, для штучного зарахування коштів на них у розмірі, що не перевищує суму граничного відшкодування коштів державою в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (200 000 грн). Для досягнення вказаної мети ОСОБА_4 16 квітня 2014 року уклав договір банківського рахунку, на виконання якого йому було відкрито поточний рахунок та договір банківського вкладу від 14 травня 2014 року. Того ж дня працівником банку кошти з рахунку ОСОБА_4 у розмірі 200 000 грн зараховано на поточний рахунок ОСОБА_4, хоча фактично грошові кошти в касу банку не вносилися. У подальшому кошти, нібито за дорученням ОСОБА_4, з поточного рахунку були перераховані на його вкладний рахунок. Позивач вважав, що договори, укладені між банком та відповідачами, та розрахунково-касові операції, змінені останніми, мають ознаки фіктивних та удаваних правочинів, які не відповідають інтересам держави, умисно укладені на дуже короткий строк і ОСОБА_4 не мав наміру на обслуговування вкладного рахунку.

Ураховуючи наведене, позивач, з урахуванням змінених позовних вимог, просив застосувати наслідки нікчемності правочинів та стягнути на користь держави всі незаконно отриманні кошти за нікчемними правочинами.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 квітня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. - Савескул Савело В.О., просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 ЦК України дійсність правочину презюмується.

Статтею 228 ЦК України установлено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Таким чином, цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними, і в той же час такі правочини можуть бути визнані недійсними.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

У силу вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 03 грудня 2012 року між ПАТ «Старокиївський банк» та ОСОБА_3. було укладено договір банківського вкладу № 12/1008-2012, за умовами якого відповідач вніс на відкритий йому вкладний рахунок 4 085 410 грн 50 коп. зі сплатою 10% річних, терміном повернення вкладу 03 червня 2014 року.

На підставі поданої відповідачем у травні 2014 року заяви про видачу коштів договір банківського вкладу від 03 грудня 2012 року № 12/1008-2012 достроково припинено, а кошти з депозитного рахунку у сумі отримані відповідачем у повному обсязі.

16 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Старокиївський банк» було укладено договір банківського рахунку № 7564, на який відповідачем 13 травня 2014 року було внесено грошові кошти у сумі 200 000 грн згідно із заявою про внесення готівки № 63286.

14 травня 2014 року між тими ж сторонами укладено договір банківського вкладу № 05/1021-2014, за умовами якого банк відкрив вкладнику вкладний (строковий) рахунок НОМЕР_1 «Недільний» у гривні, а вкладник вніс на цей рахунок 200 000 грн зі сплатою 1 % річних з датою повернення вкладу 21 травня 2014 року.

Згідно з платіжним дорученням від 13 травня 2014 року № 63459 грошові кошти у сумі 200 000 грн були перераховані з поточного на депозитний рахунок, а після закінчення строку дії договору банківського вкладу ці кошти перераховані на поточний рахунок ОСОБА_4, але йому не повернуті у зв'язку з відсутністю у банку фінансових можливостей для цього.

12 травня 2014 року Національним банком України (далі - НБУ) винесено постанову № 276/БН «Про віднесення ПАТ «Старокиївський банк» до категорії проблемних».

На підставі постанови НБУ від 17 червня 2014 року № 365 «Про віднесення ПАТ «Старокиївський банк» до категорії неплатоспроможних» 17 червня 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 50 «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Старокиївський банк» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Старокиївський банк».

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію у ПАТ «Старокиївський банк» призначено Пантіну Л.О.

Тимчасову адміністрацію у ПАТ «Старокиївський банк» запроваджено строком на три місяці з 18 червня до 18 вересня 2014 року.

Наказом від 29 серпня 2014 року № 61 уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Старокиївський банк» Пантіної Л.О. зупинено перерахування/виплати за транзакціями і правочинами та визнано нікчемними всі транзакції та правочини (договори), зокрема й договори банківського рахунку та банківського вкладу ОСОБА_4

Також установлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року, відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Старокиївський банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач в уточненій позовній заяві посилається на те, що ОСОБА_4 розмістив депозит з метою отримання відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Як на правову підставу для задоволення позову позивач посилається на те, що вказані договори є фіктивними та нікчемними, оскільки договір банківського вкладу, укладений між банком і ОСОБА_3, був достроково розірваний з ініціативи останнього, рішення про дострокове припинення було прийнято, незважаючи на негативні наслідки для вкладника, операції щодо зняття готівки були проведені після закриття каси банку, каса банку в операційний день 12 травня 2014 року була зачинена о 19 год. 45 хв. та 13 травня 2014 року - о 20 год. 10 хв., а вказані розрахунково-касові операції відбувалися після цього часу, хоча їх неможливо провести, а сума грошових коштів, видана відповідачу ОСОБА_3, є кратною сумам грошових коштів, внесених ОСОБА_4 та ще 20-ма іншими фізичними особами, також договір банківського вкладу було укладено ОСОБА_4 на дуже короткий строк. Виконання укладених правочинів призвело до повної чи часткової неможливості виконання грошових зобов'язань перед іншими кредиторами; позивач уклав вищевказані договори, умови яких передбачають платіж з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; укладення правочинів між сторонами порушує публічний порядок.

Одностороння реституція згідно із ч. 3 ст. 228 ЦК України передбачає її застосування у разі встановлення умислу у обох сторін - у разі виконання правочину обома сторонами. Тому для застосування таких правових наслідків необхідна наявність встановлення юридичного складу фактів - наявність факту умислу та наявність факту виконання обома сторонами правочину.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, установлених ст. 228 ЦК України, для визнання такими, що порушують публічний порядок, вищевказаних договорів, оскільки факту їх спрямування на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також держави не встановлено, крім того, відсутній вирок суду, постановлений у кримінальній справі, згідно з яким відповідача визнано винним у скоєнні злочину, спрямованого на незаконне заволодіння майном держави внаслідок укладення вказаних договорів.

Правильним є також висновок суду, що на правовідносини, які виникли між сторонами у справі, не поширюється п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки позивачем не надано доказів того, що сам факт укладення договорів з ОСОБА_4 призвів до неплатоспроможності банку; крім того, позивач не зазначив, виконання яких зобов'язань стало неможливим внаслідок укладення таких правочинів, не вказав кредиторів, перед якими виконання зобов'язань стало неможливим, а також не зазначив і не довів причинно-наслідкового зв'язку між виникненням обов'язку перед ОСОБА_4 і неможливістю виконання зобов'язань перед іншими кредиторами.

Крім того, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки, як встановив суд, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що факт укладення договорів з ОСОБА_4 призвів до надання переваг або пільг відповідачам перед іншими клієнтами банку, адже останній не є кредитором позивача, а є вкладником та має право на відшкодування свого вкладу за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а умови укладених договорів банківського вкладу та банківського рахунку не передбачають переваг для нього.

При цьому на підставі наявних у справі доказів суд правильно встановив, що грошові кошти були видані та отримані протягом операційного часу банку, про що свідчить запис у контрольному журналі на осіб, що допускаються до відкриття, закриття та опечатування грошових сховищ від 28 травня 2014 року, згідно з якими 13 травня 2014 року грошові кошти були передані під охорону о 20 год. 10 хв. На обґрунтування цього висновку суд правильно послався на п. п. 1.4 та 1.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління НБУ від 18 червня 2013 року № 254 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 08 липня 2003 року за № 559/7880, згідно з яким банки самостійно визначають систему організації операційної діяльності залежно від їх структури, обсягів та видів банківських операцій, кількості працюючих, розвитку інформаційних технологій тощо. Оброблення інформації про операції та її збереження мають виконуватися на серверах та/або іншій комп'ютерній техніці, які/яка повинні/а фізично розташовуватися на території України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку та залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України розглянув всі доводи апеляційної скарги та дійшов обґрунтованого висновку, що письмова форма договору банківського вкладу дотримана сторонами; за договором про відкриття банківського рахунку та депозитним договором саме банк отримав кошти від вкладника, а не уклав договір, внаслідок чого став неплатоспроможним; доказів того, що умови договору про відкриття банківського рахунку та депозитного договору, які укладені ОСОБА_4, передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання йому переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, позивач не надав.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.

Докази та обставини, на які заявник посилається в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Пантіної Любові Олександрівни - Савескул Савело ВалеріїОлегівни відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін