Справа № 441/476/14 Головуючий у 1 інстанції: Перетятько О.В.
Провадження № 22-ц/783/3338/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І. Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представника позивача ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та представників відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення та за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк», Мшанська сільська рада Городоцького району Львівської області, Городоцька районна державна адміністрація Львівської області, Городоцька районна рада Львівської області про визнання недійсним та скасування рішень, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права власності, витребування із незаконного володіння майна, -

встановила:

В квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство (далі ПАТ) «ПроКредит Банк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про їх виселення з належного банку житлового будинку АДРЕСА_1 Городоцького району Львівської області.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 18.01.2014 року, укладеного між ОСОБА_8 та ПАТ «ПроКредитБанк», цей банк став власником житлового будинку АДРЕСА_1 Городоцького району Львівської області, а також земельної ділянки для його обслуговування та зареєстрував право власності у Державному реєстрі речових прав. Оскільки на вимоги позивача про добровільне виселення мешканці будинку не реагують та житло не звільняють, ПАТ «ПроКредит Банк» просить про їх виселення в судовому порядку.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в липні 2014 року звернулись з позовом до ОСОБА_8 та ПАТ «ПроКредитБанк», а також, з урахуванням доповнень та змін до позову, внесених через своїх представників ОСОБА_4 і ОСОБА_5 20.01.2015 р., звернулись і до Мшанської сільської ради Городоцького району Львівської області, Городоцької районної державної адміністрації, Городоцької районної ради та остаточно просили: визнати незаконним і скасувати рішення Городоцької районної ради №203 від 16.06.1988 р.; визнати недійсними свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане на ім'я ОСОБА_8 виконкомом Городоцької районної ради народних депутатів; визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частини на житловий будинок, який знаходиться за адресою: Львівська область, АДРЕСА_2, як частку в спільній сумісній власності подружжя; встановити факт прийняття ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 р.; визнати за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право власності по 1/4 частки житлового будинку, який знаходиться за адресою: Львівська область, АДРЕСА_2, у порядку спадкування після смерті ОСОБА_10; визнати незаконним та скасувати рішення Мшанської сільської ради Львівської області 4 сесії 5 скликання від 25.10.2006 року за №145; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий Городоцьким районним відділом земельних ресурсів; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Мшанської сільської ради №22 від 22.03.2007 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 02.04.2007 року, видане на ім'я ОСОБА_8 виконавчим комітетом Мшанської сільської ради; витребувати з незаконного володіння ПАТ «ПроКредитБанк» житловий будинок, та земельну ділянку, загальною площею 0,0817 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, що знаходяться за адресою: Львівська область, Городоцький район, с.Мшана. Щодо правових підстав визнання права власності на спірне майно позивачі посилаються на положення ст.392 ЦК України.

Свої позовні вимоги обґрунтували тим, що ОСОБА_6 та її чоловік ОСОБА_10 в 1970 р., в шлюбі, збудували житловий будинок, в якому проживали, проте, не оформили на нього правовстановлюючих документів. Вважають, що їхня дочка ОСОБА_8 незаконно оформила на себе право власності на даний житловий будинок в 1988 р., а в подальшому і на земельну ділянку для його обслуговування, незаконно отримала дозвіл на його перебудову і реконструкції а рішення органів самоврядування щодо оформлення на неї права власності на будинок і земельну ділянку є незаконними, оскільки забудовниками будинку були батьки. Просять визнати незаконними та скасувати рішення про оформлення права власності на це майно та визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок та державний акт на право власності на земельну ділянку. З покликанням на норми ЦК УРСР в редакції 1963 р. щодо прийняття ними спадщини після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 р., просять визнати за ними право власності на частки житлового будинку та земельну ділянку для його обслуговування як частку у спільній сумісній власності подружжя та в порядку спадкування, витребувати з незаконного володіння ПАТ «ПроКредитБанк» як добросовісного набувача, вказаного житлового будинку та земельної ділянки.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року в задоволенні позову ПАТ «ПроКредит Банк» відмовлено а позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено частково.

Судом постановлено: визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Городоцької районної ради від 16.06.1988 року за № 203 в частині оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 Городоцького району, Львівської області, на ОСОБА_8; визнати недійсним свідоцтво про право власності на цей житловий будинок, видане на ім'я ОСОБА_8 Самбірським міжрайонним бюро технічної інвентаризації; визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_3 Городоцького району, як частку у спільній сумісній власності подружжя; визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/4 частину цього ж житлового будинку в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 р.; визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/4 частину житлового будинку по АДРЕСА_3 Городоцького району, в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_10; визнати незаконним та скасувати рішення Мшанської сільської ради Городоцького району Львівської області 4 сесії 5 скликання від 25.10.2006 року № 145 Про затвердження уточнення площ і розмірів земельної ділянки ОСОБА_8; Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 29.11.2006р., виданий Городоцьким районним відділом земельних ресурсів на ім'я ОСОБА_8; Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Мшанської сільської ради Городоцького району Львівської області № 22 від 22.03.2007 року про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта та оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 Городоцького району за ОСОБА_8; визнати недійсним свідоцтво про право власності на цей житловий будинок серії НОМЕР_4 від 02.04.2007 року, видане виконавчим комітетом Мшанської сільської ради Городоцького району Львівської області на ім'я ОСОБА_8; витребувати з незаконного володіння Публічного акціонерного товариства «ПроКредитБанк» житловий будинок по АДРЕСА_3 Городоцького району та земельну ділянку, загальною площею 0,0817 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель за вказаною адресою. В решті частині позовних вимог - відмовити.

Судом вирішено питання судових витрат

Вказане рішення суду оскаржив ПАТ «ПроКредит Банк». В апеляційні скарзі, посилається на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, вирішення спору без повного і всебічного з'ясування обставин справи, без належної оцінки всіх доказів. Апелянт зазначає, що обставина того, що забудовником оспорюваного будинку є померлий ОСОБА_10, яку суд вважає встановленою, ґрунтується виключно на припущеннях, оскільки в інвентаризаційних справах цьому немає жодного підтвердження. Крім того, зазначає, що хибним є твердження позивачів про те, що відомості в по господарських книгах визнаються актами органів державної влади, що підтверджують право власності на будинок, на переконання апелянта такі є лише документом про те, як особи проживають на певний момент у будинку. Зазначає, що суд першої інстанції вирішив позовні вимоги, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки оскаржувались акти органів державної влади прийнятті у сфері публічно-правових відносин при здійсненні ними владних управлінських функцій, отже розгляд позовних вимог щодо даних актів мав проводитись за правилами адміністративного судочинства. Апелянт стверджує, що є добросовісним набувачем оспорюваного будинку та прилеглої земельної ділянки, адже він вжив усіх розумних заходів для з'ясування правомочностей відчужувача майна на відчуження майна.Крім того, апелянт просить застосувати наслідки спливу позовної давності до позовних вимог ОСОБА_6 та відмовити у задоволенні її позовних вимог та скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «ПроКредит Банк» ( том а.с. 97-105).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на обґрунтування доводів апеляційної скарги, заперечення на скаргу представників відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання : чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження , які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, на думку колегії суддів, дане рішення суду в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір.

Відповідно з ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, визнання незаконними рішення дії чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_8 неправомірно оформила на себе право власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 Городоцького району в 1988 році, який був збудований її батькам ОСОБА_6 та ОСОБА_10, як спільне майно подружжя, незаконно отримала у власність в 2006 році земельну ділянку, загальною площею 0,0817 га, надану для будівництва та обслуговування цього житлового будинку та господарських споруд та незаконно оформила на себе право власності на спірний будинок після його перебудови в 2007 році, а рішення органів самоврядування щодо оформлення на неї права власності на ці об'єкти нерухомості, а саме: рішення виконавчого комітету Городоцької районної ради від 16.06.1988 року за № 203; рішення Мшанської сільської ради Городоцького району Львівської області 4 сесії 5 скликання від 25.10.2006 року № 145; рішення виконавчого комітету Мшанської сільської ради №22 від 22.03.2007 року є незаконними, оскільки не відповідають законам України.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, зокрема дослідженням інвентаризаційної справи №325 на житловий будинок по АДРЕСА_3 Городоцького району, Львівської області, будівництво спірного житлового будинку розпочато у 1969 р., завершення будівництва - 1970 р. Будівництво здійснювалось на нововиділеній земельній ділянці, яка була виділена рішенням виконкому Мшанської сільської ради від 22.07.1969 р. та забудова земельної ділянки дозволена рішенням виконкому Городоцької районної ради від 30.09.1969 р., про що ОСОБА_6 видано свідоцтво на забудову садиби (інв. справа № 325 а.с. 12). Згідно проекту забудови, з покликанням на вищевказане рішення, забудовником значиться ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (інв. справа № 325 а.с. 11).

Як вбачається із виписки із погосподарських книг, виданої виконкомом Мшанської сільської ради Городоцького району Львівської обл. від 09.07.2014 р., копій погосподарських книг забудовником та головою двору по АДРЕСА_4 значився ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, двір був робітничим, у склад його сім'ї також входили дружина - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, та їхні діти - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, за будинком була закріплена земельна ділянка для його обслуговування, в тому числі під будівлями 0,01 га. Власником будинку ОСОБА_12 стала 22.08.1988 року відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого на підставі рішення Городоцького райвиконкому від 16.06.1988 року за №203 (т.1 а.с. а 143-147).

Судом встановлено також, і це не заперечується сторонами, що станом на червень 1988 року АДРЕСА_1 йменувалась АДРЕСА_1, а прізвищеОСОБА_8 в 1989 році було змінено на ОСОБА_8, що не потребує доказування.

Очевидним є та обставина, що правовідносини, які виникли у сторін на момент оформлення права власності на спірний будинок в 1988 році, регулюються нормами матеріального права, що діяли на той час.

У відповідності до ст.4 ЦК УРСР Цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають з адміністративних актів;

Відповідно до ст. 127 Конституції УРСР 1978 року місцеві Ради народних депутатів приймають рішення в межах повноважень, наданих їм законодавством Союзу РСР і Української РСР. Рішення місцевих Рад є обов'язковими для виконання всіма розташованими на території Ради підприємствами, установами й організаціями, а також службовими особами і громадянами.

У відповідності до рішення виконкому Мшанської сільської Ради народних депутатів від 9 червня 1988 року за №122 "Про оформлення права власності колгоспних та інших дворів на житлові будинки", на підставі розглянутих матеріалів та висновків Самбірського МБТІ про можливість оформлення права власності на будинки окремих громадян с.Суховоля та Мшана Городоцьког районну прийнято рішення про можливість оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в с.Мшана на ОСОБА_8. Це рішення ніким не оскаржено, не скасоване та є чинним.

Згідно рішення виконавчого комітету Городоцької районної ради №203 від 16 червня 1988 року "Про оформлення права власності на житлові будинки колгоспних та інших дворів" розглянувши рішення виконкому Мшанської сільської Ради народних депутатів від 9 червня 1988 року про можливість оформлення права власності на житлові будинки в с.Суховоля та Мшана Мшанської сільської ради вирішено право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 оформити на ОСОБА_8 (т.2 а.с.76-49).

З матеріалів справи вбачається, що оформлення права власності ОСОБА_8 на спірний будинок в 1988 році здійснювалось у відповідності до положень Інструкції МКХ УРСР від 31.01.1966 р. «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» в порядку його реєстрації.

Ставлячи питання в позовній заяві про визнання незаконним рішення Городоцького райвиконкому від 16.06.1988 року за №203, позивачі не зазначили з яких саме правових підстав таке рішення слід визнати незаконним. Не встановлені такі і судом першої інстанції. Не вбачає таких і колегія суддів.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що ні ОСОБА_10 до моменту своєї смерті в 1999 році ні ОСОБА_6 до моменту звернення до суду з даним позовом в липні 2014 року, в жодний спосіб не оспорювали правомірності набуття ОСОБА_8 права власності на спірний будинок.

Покликання позивачів на те, що ОСОБА_6 та померлий ОСОБА_10 не знали про оформлення права власності на будинок за ОСОБА_8, а тому не звертались до суду, не заслуговують на увагу, оскільки будучи батьками відповідачки, якій на час оформлення права власності на будинок сповнилось 19 років , а ОСОБА_10 крім того, як глава сім'ї та голова робітничого двору, могли і повинні були знати про вказані обставини.

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що в березні 2006 року ОСОБА_6 нотаріально посвідчила заяву про надання нею згоди на передачу ОСОБА_12 в іпотеку будинку АДРЕСА_1 Городоцького району в якому вона лише зареєстрована та проживає (т.2 а.с.65).

Із заяви ОСОБА_14 від 10.04.2007 р., посвідченої приватним нотаріусом Городоцького районного округу Тимофеєвою А.М., вбачається, що ОСОБА_6, надаючи згоду про передачу будинок в іпотеку, вказує на те, що цей будинок належить її дочці ОСОБА_8 (т.1 а.с.189).

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_6 усвідомлювала належність права власності будинку за її дочкою. ОСОБА_8

Таким чином, у суду першої інстанції не було достатніх фактичних і правових підстав для визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Городоцької районної ради від 16.06.1988 року за № 203 в частині оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 Городоцького району, Львівської області, на ОСОБА_8 та визнавати недійсним свідоцтво про право власності на цей житловий будинок, видане на ім'я ОСОБА_8 Самбірським міжрайонним бюро технічної інвентаризації 23.08.1988 р.

Враховуючи, що на момент смерті спадкодавцяОСОБА_10 в 1999 році, спірний будинок по АДРЕСА_4 не належав на правах власності померлому та не входив в обсяг спадкового майна, а отже не підлягав успадкуванню відповідно до положень статей 529 - 535 ЦК Української РСР, а отже позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не набули права на його успадкування, а тому їхні позовні вимоги про визнання за кожним із них права власності на 1/4 частину цього житлового будинку в порядку успадкування за законом після смерті ОСОБА_10 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

З огляду на те, що право власності на весь спірний будинок, як на новостворену річ, в 1988 році набула ОСОБА_8, такий не відносився до спільного майна подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_6, та не являється спільним майном цього подружжя відповідно до положень ст.ст. 22, 23 КпШС Української РСР, а тому відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_6 права власності 1/2 частини на житловий будинок, який знаходиться за адресою: Львівська область, АДРЕСА_2, як частку в спільній сумісній власності подружжя.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України можуть набути право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених ст.116 цього кодексу.

Згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

За положенням ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить в т.ч. розпорядження землями територіальної громади, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних громад.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Згідно ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Згідно положень ст.152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав та визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Як передбачено ст.155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий визнається недійсним.

У відповідності до технічної документації щодо складання Державних актів на право приватної власності на землю гр-ці ОСОБА_8 (т.2 а.с.226-266), рішенням 3 сесії 5 скликання Мшанської сільської ради за №175 від 31 серпня 2006 року ОСОБА_8 передано безоплатно у приватну власність відповідно до ст.ст.116 та 118 Земельного Кодексу України земельну ділянку для обслуговування житлового будинку в розмірі 0,08 га та для ведення особистого селянського господарства 0,30 га. із зазначенням, що конкретні площі будуть уточнені при видачі державного акту на право приватної власності на землю (т.2 а.с.265)

З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що рішенням Мшанської сільської ради Городоцького району Львівської області 4 сесії 5 скликання від 25.10.2006 року № 145 ОСОБА_8 затверджено уточнену площу і розміри земельної ділянки загальною площею 0,3843 га. з яких: для обслуговування житлового будинку - 0,0817 га. та для ведення особистого селянського господарства - 0,3026 га. (т.2 а.с.69).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 29.11.2006р., виданий Городоцьким районним відділом земельних ресурсів на ім'я ОСОБА_8, останній належить нам праві власності земельна ділянка площею 0,0817 га. в с.Мшана по АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_5 (т.1 а.с.183).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо визнання незаконними та скасування рішення Мшанської сільської ради № 145 від 25.10.2006 року та визнання недійсним вказаного державного акту на земельну ділянку позивачі не зазначили яким чином вказане рішення органу місцевого самоврядування та державний акт порушують їхні права та законні інтереси, та на яких нормах матеріального права ґрунтуються такі вимоги. Не встановлено таких і апеляційним судом.

Очевидним є та обставина, що спірна земельна ділянка була надана ОСОБА_8 в порядку приватизації, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель у відповідності до ст.116 ЗК України та за цільовим призначенням і розміром відповідає вимогам ст.121 ЗК.

При виділенні вказаної земельної ділянки Мшанська сільська рада Городоцького району Львівської області діяла в межах своїх виключних повноважень, передбачених ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", а тому підстав для визнання оскаржуваного рішення № 145 від 25.10.2006 року незаконним та його скасування, як і визнання недійсним державного акту на право власності на цю земельну ділянку у суду першої і станції не було, а у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням 3-сесії 5-го скликання Мшанської сільської ради за №87 від 09 серпня 2006 року ОСОБА_8 надано дозвіл на проведення реконструкції належного їй житлового будинку з добудовою гаражу площею 32,8 кв.м., 2 поверху загальною площею 168 кв.м., та інших приміщень. (т.2 а.с.219).

Згідно акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту від 16 березня 2007 року, комісія визнала одноквартирний одноповерховий житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 233,9 кв.м., житловою площею 11,8 кв.м. таким, що прийнятий в експлуатацію (т.2 а.с.216-218).

Рішенням виконавчого комітету Мшанської сільської ради №22 від 22.03.2007 року «Про затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту», виконкомом було фактично затверджено вказаний Акт державної приймальної комісії від 16.03.2007 р. (т.2 а.с.70).

На вказаний реконструйований будинок ОСОБА_8 02.04.2007 року отримала свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 (т.2 а.с.75).

Приймаючи рішення щодо затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію одноповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1 та оформлення права власності на цей будинок на ОСОБА_8, Мшанська сільська рада діяла в межах своїх повноважень, визначених п.42 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" з врахуванням того що вказана реконструкція була здійснена з дотриманням передбаченої законодавством України процедури.

Зворотного позивачами не доведено.

Таким чином, суд першої інстанції без належних правових підстав та без належної оцінки фактичних обставин справи прийшов до хибного висновку про незаконність оскаржуваного рішення Мшанської сільської ради№22 від 22.03.2007 року та про необхідність його скасування, як і безпідставно визнав недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_8 на це нерухоме майно.

Матеріалами справи безспірно встановлено, що 18 січня 2014 року між ОСОБА_8 та ПАТ «ПроКредитБанк» було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 18.01.2014 року, відповідно до умов якого ОСОБА_8 передала у власність цього Банку предмети іпотеки: житловий будинок АДРЕСА_1 Городоцького району Львівської області загальною площею 233,9 кв.м., житловою площею 114,8 кв.м. а також земельна ділянка, загальною площею 0,0817 га. з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку. Того ж числа було здійснено державну реєстрацію цього речових прав ПАТ «ПроКредитБанк» на це нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав (т.1 а.с.6-8,9,10).

Таким чином, ПАТ «ПроКредитБанк» є добросовісним набувачем спірного майна у власність.

Ставлячи питання про витребування цього майна у ПАТ «ПроКредитБанк», як добросовісного набувача, позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять застосувати положення ст.388 ЦК України.

Згідно зі ст. 387, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи, що позивачами не доведено свого права власності на спірне майно, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення цих позовних вимог.

Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВП від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В той же час, статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

При вирішенні позовних вимог ПАТ «ПроКредитБанк» до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про їх виселення з належного банку житлового будинку АДРЕСА_1 Городоцького району Львівської області, колегія суддів виходить із правового статусу відповідачів за первісним позовом, як членів сім'ї колишнього власника будинку ОСОБА_8.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 8 жовтня 2014 року у справі № 6-158цс14, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Із матеріалів справи вбачається, що між ПАТ «ПроКредитБанк», як власником будинку АДРЕСА_1 з 18 січня 2014 року та відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не укладалось жодних договорів щодо порядку користування спірним житлом, а останні фактично набули статусу тимчасових мешканців.

Реалізуючи своє право власника, ПАТ «ПроКредитБанк» 19 лютого 2014 року скерував свою вимогу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про добровільне виселення із належного Банку будинку і про таку вимоги відповідачі були повідомлені (а.с.31,32,33).

У відповідності до ч.3 ст.98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

В аналогічному порядку здійснюється виселення і тимчасових жильців з помешкань, що знаходяться в приватній власності.

Таким чином колегія суддів вважає, що позов ПАТ «ПроКредитБанк» про виселення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягає задоволенню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та про задоволення позову ПАТ «ПроКредитБанк».

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» задовольнити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк», Мшанська сільська рада Городоцького району Львівської області, Городоцька районна державна адміністрація Львівської області, Городоцька районна рада Львівської області відмовити.

Позовом Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із АДРЕСА_1

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.