У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Наумчука М.І.,
Мостової Г.І., Олійник А.С.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Департаменту містобудування Львівської міської ради, Львівської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, третя особа - Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання права власності на квартиру та самочинно розширений балкон та за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_6, третя особа: Львівське комунальне підприємство «Старий Львів», Львівської міської ради, Департамент містобудування Львівської міської ради, про зобов'язання до вчинення дій, за касаційною скаргою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 травня 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Львівської області від 18 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до Департаменту містобудування Львівської міської ради, Львівської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, третя особа - Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання права власності на квартиру та самочинно розширений балкон. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Внаслідок проведеної ним реконструкції балкону шляхом розширення загальна площа його збільшилась до 14,20 м. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач ОСОБА_6 просив визнати за ним право власності на зазначену квартиру, загальною площею після реконструкції 140,3 кв.м, у тому числі самовільно розширений балкон площею 3,7 кв.м.

У квітні 2014 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: ЛКП «Старий Львів», Львівської міської ради, Департамент містобудування Львівської міської ради про зобов'язання ОСОБА_7 власника квартири АДРЕСА_1 за власні кошти демонтувати самовільно влаштоване розширення балкону до вказаної квартири.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 травня 2014 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею, після реконструкції 140,3 кв.м, у тому числі самовільно розширений балкон площею 3,7 кв.м. В задоволенні позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Львівської області від 18 вересня 2014 року, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі Галицька районна адміністрація Львівської міської ради просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні її позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Галицької районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісних позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що реконструкцію квартири позивач провів не займаючи земельної ділянки, відтак, зважаючи на вимоги ст. 152 ЖК України ні переобладнання, ні перепланування з порушенням вимог зазначеної норми останній не допустив, реконструкція балкону відповідає будівельним, санітарно-технічним та протипожежним нормам. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Галицької районної адміністрації Львівської міської ради суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, виходив з того, що вчинені дії ОСОБА_6 про проведення реконструкції квартири зі збільшенням загальної її площі за рахунок розширення балкону не є самочинним будівництвом в розумінні положень ст. 376 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_6 та відмовляючи в цій частині у задоволенні цих вимог, апеляційний суд виходив з того, що здійснення позивачем ОСОБА_6 реконструкції квартири зі збільшенням загальної площі до 140,3 кв.м. за рахунок розширення балкону дає останньому підстави для внесення у встановленому законом порядку відповідних змін у правовстановлюючі документи про право власності на квартиру і таке право ним не втрачено.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_6 на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 20 травня 2009 року, квартира дворівнева, розташована на другому поверсі та мансарді двоповерхового будинку, загальною площею 138,2 кв.м, облаштована двома балконами, пл.1,6 кв.м. та 1,6 кв.м.

У березні 2013 року позивачем самовільно проведено розширення балкону та збільшено його площу до 14,2 кв.м., внаслідок чого загальна площа належної йому квартири збільшилась до 140,3 кв.м.

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно з ч. 2 ст. 383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до ст. 152 ЖК УРСР, переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

За змістом ч. 1 ст. 22 Закону України «Про охорону культурної спадщини», пам'ятки, їхні частини, пов'язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця.

Позивача ОСОБА_6 неодноразово попереджали про демонтаж самовільно влаштованого до спірної квартири балкону, проте останнім ці приписи не виконані.

Відповідно до Протоколу № 2 Засідання міжвідомчої комісії Галицького району від 21 січня 2014 року, зобов'язано ОСОБА_6 за власні кошти демонтувати самовільно влаштоване розширення балкону до квартири АДРЕСА_1

Розпорядженням Галицької районної ради Львівської міської ради №38 від 06 лютого 2014 року «Про демонтаж самовільно влаштованого розширення балкону до квартири АДРЕСА_1», зобов'язано ОСОБА_6 власника квартири АДРЕСА_1 за власні кошти демонтувати самовільно влаштоване розширення балкону до зазначеної квартири.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не надав належної оцінки наявним у справі доказам, не перевірив обставини, які мають істотне значення для вирішення справи, зокрема, чи дотримано було позивачем процедуру погодження з органами виконавчої влади його будівництво; зазначаючи про те, що самочинно збудований балкон не є самочинним будівництвом в розумінні ст. 376 ЦК України, оскільки ОСОБА_6 здійснивши реконструкцію балкону, земельної ділянки не займав, не визначився належним чином, які норми матеріального права підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Погоджуючись в цій частині з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд, на вказані обставини уваги не звернув, не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради та Департаменту містобудування Львівської міської ради, зокрема, залишив поза увагою посилання представника заявників на існування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 835 від 09 вересня 2011 року «Про затвердження Положення про порядок врегулювання питання самочинного будівництва у м. Львові», а також що самочинна реконструкція балкону здійснена позивачем ОСОБА_6 у історичному ареалі м. Львова, що передбачає отримання дозволу на реконструкцію та переобладнання балкону із управління охорони історичного середовища Львівської міської ради.

При новому розгляді справи, суду слід перевірити чи входить будинок АДРЕСА_1 до складу культурної спадщини міста, з огляду на те, що в касаційній скарзі Галицька районна адміністрація Львівської міської ради посилається на рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 1311 від 09 грудня 2005 року «Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львові», в якому зазначено, що ця вулиця знаходиться в межах історичного ареалу, проте таке рішення в матеріалах справи відсутнє.

В іншій частині судові рішення заявником не оскаржуються.

З огляду на викладене судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог Галицької районної адміністрації Львівської міської ради не можна визнати законними та обґрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 травня 2014 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Львівської області від 18 вересня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Галицької районної адміністрації Львівської міської ради скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук
А.С. Олійник