Єдиний унікальний номер 227/2776/14-ц Номер провадження 22-ц/775/796/2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2015 року м. Артемівськ Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого - судді: Будулуци М.С.,

суддів: Космачевської Т.В., Корчистої О.І.

при секретарі Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2014 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженої відповідальності «ДТЕК Добропіллявугілля» (далі - ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля») про відшкодування моральної шкоди задоволено частково і стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн., а на користь держави - судовий збір у розмірі 121 грн.80 коп.

На вказане судове рішення ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, відповідач просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування доводів скарги апелянт зазначив, що позивачем під час виконання своїх трудових обов'язків було порушено вимоги ст.14 Закону України «Про охорону праці», п.2.1 і 2.1.2 Інструкції про охорону праці та п.9 та п.19 Правил безпеки у вугільних шахтах, в яких йдеться мова про те, що працівник повинен дбати про особисту безпеку і здоров'я, перед початком роботи машиніст підйому повинен перевірити чистоту у приміщеннях машинного залу та не залишати робоче місце без дозволу особи, яка відповідальна за експлуатацію підйомної установки. Тому вина підприємства в спричиненні шкоди здоров'ю позивача відсутня.

Окрім цього, апелянт зазначив, що суд безпідставно відмовив в призначенні судово - психологічної експертизи, чим порушив принцип змагальності сторін, та не зазначив якими доказами підтверджується встановлення моральної шкоди.

Однак після призначення вказаної цивільної справи до апеляційного розгляду 08 серпня 2014 року, через окупацію бойовиками м. Донецька та частини Донецької області судове провадження по вказаній цивільній справі було втрачено.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2015 року та додатковим рішенням цього ж суду від 29 жовтня 2015 року відновлено втрачене провадження по цивільній справі № 227/2776/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженої відповідальності «ДТЕК Добропіллявугілля» про відшкодування моральної шкоди, а саме, - відновлено рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2014 року і позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров'я ( а.с. 35, 46 - 48).

В судове засідання апеляційного суду сторони не прибули, але про час та місце розгляду справи вони повідомлені судовими повістками та телефонограмами (а.с. 57, 60, 61, 62, 63). В заяві від 26 листопада 2015 року позивач ОСОБА_1 просила розглянути справу без її участі та рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що зазначена скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини, пов'язані з відшкодуванням моральної шкоди, яка заподіяна відповідачем позивачу, з яким останній знаходився у трудових відносинах.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000 грн., суд першої інстанції правильно послався на ст.237-1 КЗпП України, яка регулює правовідносини про відшкодування моральної шкоди працівнику за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця), у разі завдання потерпілому шкоди внаслідок захворювання, пов'язаного з умовами праці на виробництві.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до ст.13 Закону України "Про охорону праці" від 14 жовтня 1992 року роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 2 цієї статті встановлено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Таким законодавством є відповідні норми ЦК України, зокрема ч.ч.3,4,5 ст.23, п.1 ст.268, ст.ст.1167,1168 цього Кодексу, про що зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 про страхові виплати.

У зв'язку з утратою чинності положеннями ст.ст.21, 28, 34 Закону щодо обов'язку Фонду відшкодувати моральну шкоду, спірні правовідносини регулюються ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає право на відшкодування моральної шкоди потерпілого на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання за рахунок роботодавця.

В даному разі, право на відшкодування моральної шкоди позивачу ОСОБА_1 випливає із змісту ст.237-1 КЗпП, яка регулює ці правовідносини, і право на відшкодування моральної шкоди у позивача пов'язано з заподіянням їй виробничої травми, що призвело до втрати нею професійної працездатності в розмірі 10 %, яка була встановлена висновком МСЕК від 20 травня 2014 року безстроково та відповідач цього не оспорює (а. с.6, 13).

Ураховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення моральної шкоди з роботодавця - ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля», з яким позивач знаходився в трудових відносинах, є обґрунтованим.

Моральна шкода відшкодовується працівнику безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Таким чином, зазначені обставини дають підстави для висновку про необхідність покладення на відповідача обов'язку по відшкодуванню маральної шкоди позивачу.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що 28 січня 2014 року під час виконання трудових обов'язків на підприємстві з ОСОБА_1 стався нещасний випадок, про що 18 квітня 2014 року був складений акт за формою П-1 та Н-5 (а. с. 6-7). Висновком МСЕК від 20 травня 2014 року їй вперше та безстроково було встановлено втрату 10 % професійної працездатності у зв'язку з отриманням нею виробничою травми, що порушило її нормальні життєві зв'язки та потребує від неї додаткових зусиль для організації свого життя (а.с. 13).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що внаслідок цієї травми їй безумовно були завдані фізичні та моральні страждання, у зв'язку з чим вона знаходилась на лікуванні, що порушило її нормальні життєві зв'язки. У зв'язку з чим у неї, відповідно до ст.ст. 237-1 КЗпП, з моменту встановлення їй стійкої втрати працездатності, а саме з 20 травня 2014 року, виникло право на відшкодування їй моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, за рахунок роботодавця..

В п.4.1 Рішення Конституційного Суду України № 1 - рн/2004 від 27 січня 2004 року зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні і фізичні страждання, а тому потреби в призначені судово - психологічної експертизи для підтвердження факту спричинення моральної шкоди немає.

Таким чином, доводи відповідача про відсутність доказів про спричинення моральної шкоди позивачу, як підстави для відшкодування моральної шкоди останньому, є необґрунтованими, а тому апеляційний суд їх відхиляє.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та обґрунтовано стягнув з відповідача моральну шкоду на користь позивача.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, урахував конкретні обставини справи, важкість отриманої травми потерпілою, характер та ступінь, пов'язаних з нею моральних страждань, порушення нормального укладу життя та необхідність докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

Апеляційний суд також вважає, що виходячи із принципу справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, та враховуючи обставини справи, на користь позивача підлягає стягненню сума на відшкодування моральної шкоди в визначеному судом розмірі - 3 000 гривень. З цих підстав не підлягає задоволенню апеляційна скарга відповідача щодо відмови у стягненні з останнього на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 3 000 грн.

Розглядаючи даний спір, місцевий суд повно та всебічно дослідив надані сторонами докази по справі, належно їх оцінив, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийняв рішення з урахуванням всіх обставин справи та вимог матеріального законодавства.

Апеляційний суд також вважає, що посилання апелянта на порушення позивачем вимог нормативно - правових актів про особисту безпеку і прояву нею необачності, не спростовують правильних висновків суду стосовно обов'язку роботодавця створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі безпечні умови праці.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушень або неправильного застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права або невідповідності висновків суду обставинам справи, то відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд скаргу апелянта відхиляє, а рішення суду першої інстанції - залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Добропіллявугілля» відхилити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: