АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8054/2015 Головуючий у 1-й інстанції Дубас В.А.
Доповідач Кравець В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючий Кравець В.А.,

суддів Борисової О.В., Шиманського В.Й.

за участю секретаря Круглика В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, третя особа: Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності, припинення права власності, виселення та

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання договору іпотеки нікчемним,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2014 рокупредставник позивача звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 179843,77 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 1437491,26 грн. за Договором про надання споживчого кредиту № 1 від 26.03.2009, укладеним між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру: Місце знаходження застави: АДРЕСА_1; загальна площа: 40,80 кв. м.; житлова площа: 17.40 кв. м. (на підставі Договору іпотеки № 71459 від 30.11.2007) шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта банк» права власності на вказане майно, визнати за ПАТ «Дельта банк» право власності на предмет іпотеки, припинити право власності Іпотекодавця ОСОБА_1 на квартиру, в тому числі право володіння, користування та розпорядження, виселити з квартири іпотекодавця ОСОБА_1 та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою, витребувати від відповідача та передати ПАТ «Дельта банк» технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру та вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 не виконує умови договору кредиту, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати договір іпотеки №71459 від 30.11.2007 року укладений між ним та АКІБ « Укрсіббанк» - нікчемним.

В мотивування вимог посилався на те, що договір іпотеки від 30.11.2007 року було укладено без погодження у встановленому порядку з органом опіки і піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядження майном, яким вони володіють чи користуються.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року первісний позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Дельта Банк» за договором про надання споживчого кредиту №0 від 30.11.2007 року (який укладено між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1) у сумі 179 843 долари США 77 центів, що за курсом Національного банку України складає 1437491 грн. 26 коп., звернуто стягнення на підставі договору іпотеки №71459 від 30.11.2007 року на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (загальною площею 40,80 кв.м,. житловою площею 17,40 кв.м.), що належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.11.2007 року (який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №2478 з.) шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно.

Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1 (загальною площею 40,80 кв.м., житловою площею 17,40 кв.м.).

Припинено право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1.

Витребувано від ОСОБА_1 та передано ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт та правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру АДРЕСА_1.

В задоволені іншої частини позову - відмовлено. Вирішено питання судового збору.

У задоволенні зустрічного позову - відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 травня 2015 року доповнено резолютивну частину рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.04.2015 року наступним: «Відповідно до ст. 217 ЦПК України відстрочити виконання судового рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-VIІ.»

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та направити справу на новий розгляд в іншому складі суду, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що упереджене ставлення суду до нього, як до боржника, призвело до неповної і неналежної оцінки обставин справи та постановлення рішення суду, яке не відповідає вимогам закону, а саме частковому задоволенню вимог позивачів і позбавленню права власності на спірну квартиру, яка є єдиним житлом для нього та його родини, фактично позбавивши його, дружину та малолітніх дітей передбаченого Конституцією України права на житло.

Зазначив, що 30.11.2007 року був укладений договір купівлі - продажу квартири, відповідно до якого він придбав зазначене житло, а його малолітній син - ОСОБА_2, 2002 року народження, в той же день, отримав право користування придбаною квартирою та майнові права на житло, оскільки він, як батько, вчинив правочин в інтересах своєї малолітньої дитини з метою забезпечення його житлом.

Крім того, він дізнався, що договір іпотеки не був погоджений у встановленому порядку Органом опіки та піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядження майном, яким вони володіють чи користуються.

Суд позбавив права на захист законних інтересів за участю його представника ОСОБА_5, яка є фахівцем в галузі права, однак на час розгляду справи не могла прийняти участі в судовому засіданні, яке відбулося 17.04.2015 року, оскільки перебувала на лікарняному у зв'язку з пологами.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Задовольняючи первісний позов, суд виходив з того, що позичальник за кредитним договором допустив неналежне виконання його умов щодо повернення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, що дає право банку звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного, суд виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Висновок суду відповідає обставинам справи та грунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що між АКІБ «Укрсиббанк» (яке у подальшому змінило назву на ПАТ» «Укрсиббанк») та ОСОБА_1 30.11.2007 року було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав від позивача кредит у сумі 114 530,00 доларів США на строк до 30.11.2037 року зі сплатою 12,90% річних за користування кредитом (а.с. 12-17).

Між ПАТ «УкрСиббанк» (який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк») та ПАТ «Дельта Банк» 08.12.2011 року укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк» своє право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором №0 від 30.11.2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (а.с.65-67а).

30.11.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та відповідачем ОСОБА_1 з метою забезпечення договору кредиту було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 30.11.2007 року за реєстровим №2478 (а.с.37-39).

В порушення умов договору ОСОБА_1 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту, в результаті чого станом на 22.11.2013 року не сплачені кошти у сумі 179 843,77 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 1 437 491 грн. 26 коп., яка складається із кредитної заборгованості у сумі 110 391,50 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 882 359 грн. 26 коп. та заборгованості по процентам у сумі 69 452,27 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 555 131 грн. 99 коп.

Позивач 06 листопада 2013 року направляв відповідачу вимогу від 30 жовтня 2013 року про усунення порушення відповідно до статті 35 Закону № 898-IV (а.с. 59-61).

За умовами статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону № 898-ІV передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 4.1. договору іпотеки, укладеного між сторонами, іпотекодержатель має право в разі порушення іпотекодавцем зобов'язань звернути стягнення на предмет іпотеки.

Саме із зазначених норм закону та положень договору іпотеки обґрунтовано виходив суд першої інстанції, задовольняючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

7 червня 2014 року набув чинності Закон № 1304-VII, згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Проте за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону № 1304-VІІ.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі від 25 березня 2015 року.

Отже, рішення суду та додаткове рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором , зупинення виконання рішення в цій частині та визнання права власності на квартиру за ПАТ «Дельта Банк» є законним, а протилежного суду ОСОБА_1 не доведеною.

Апеляційна інстанція також погоджується з аргументованим висновком суду про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 з огляду на таке.

В силу статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" права та інтереси дітей під час вчинення будь яких правочинів щодо жилих приміщень гарантуються і їх зменшення або обмеження є неприпустимим.

Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є, зокрема, те, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (п. 6).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування.

Відтак, батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування розпоряджатися майновими правами дітей.

Відповідно до п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин згідно зі статтею 2 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Згідно довідки Форми №3 у квартирі АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 (1977 року народження, власник), ОСОБА_6 (1978 року народження, дружина), ОСОБА_2 (2002 року народження, син), ОСОБА_3 (2008 року народження, син) (а.с. 163).

З вказаної довідки вбачається, що всі особи були зареєстровані в квартирі, що є предметом іпотеки в 2008 році, тобто, після укладення договору іпотеки №71459 від 30. 11.2007 року.

Відповідно до п.2.4.6 вказаного договору іпотеки іпотекодавець не мав права без згоди іпотекодержателя надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки будь-яких фізичних або юридичних осіб.

Разом з тим, відповідач в порушення зазначеного пункту договору іпотеки, після його укладення, зареєстрував у спірній квартирі свою дружину та двох малолітніх дітей.

Крім того, до укладення договору іпотеки та договору купівлі-продажу квартири, малолітній ОСОБА_2, 2002 року народження проживав за адресою АДРЕСА_2.

Тобто, ця дитина була забезпечена житлом, а із укладенням договору купівлі-продажу квартири, у нього не виникло права власності чи користування нею.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог банка про виселення з квартири відповідача та всіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані у спірній квартирі не оскаржувалося, а тому є таким, що набрало законної сили.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді