Справа № 331/3789/15-ц
Провадження 2/331/1187/15
10 листопада 2015 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Жукової О.Є.
при секретарі Пакуло В.С., Чистяковій К.С.
за участю позивача - ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжя справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Державний проектний інститут» Запоріжцивільпроект» про стягнення недонарахованої заробітної плати, нарахованої але не виплаченої заробітної плати, моральної шкоди,
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача , в якому просив стягнути з відповідача ДП «Державний проектний інститут» Запоріжцивільпроект» недонараховану заробітну плату за грудень 2014 року , січень-лютий 2015 року в сумі 3627,61 гривень, ненараховану та невиплачену заробітну плату за березень-травень 2015 року в сумі 12 732,11 гривень, в відшкодування моральної шкоди 2000 гривень.
Заявлені вимоги обгрунтував тим, що він працює на підприємстві відповідача на посаді заступника директора з господарчих питань з 12.10.2009 року . Згідно наказу відповідача № 5/1 від 30.01.2013 року його посадовий коефіцієнт 4,60. З січня 2015 року відповідачем неправомірного було нараховано йому заробітну плату згідно наказу про простой , хоча з даним наказом він ознайомлений не був, згідно посадових обов»язків кожного робочого дня перебуває на робочому місці для контролю , організації і координації господарських служб підприємства .
В ході судового розгляду справи, позивачем неодноразово уточнювалися позовні вимоги , і в остаточній редакції уточненої позовної заяви, що надійшла до суду 02 жовтня 2015 року , ОСОБА_1 просив суд , з підстав викладених в первинному позові , стягнути з відповідача недонараховану заробітну плату за грудень 2014 року , січень-лютий 2015 року в сумі 3627,61 гривень, ненараховану та невиплачену заробітну плату за березень-вересень 2015 року в сумі 30 906,46 гривень, в відшкодування моральної шкоди 5 000 гривень.
В судовому засіданні позивач та його представник підтримали уточнену позовну заяву від 02 жовтня 2015 року, наполягали на її задоволенні, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позові.
Представник відповідача, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з»явився, про причини неявки в суд не повідомив, в зв»язку з чим, на підставі ст. 169 ЦПК Укрїни, справу розглянуто у його відсутність, на підставі доказів , наявних в матеріалах справи.
Разом з тим, в наданих суду запереченнях , відповідач позовні вимоги визнав частково, вказавши, що відповідно до наказів по підприємству від 22.07.2013 року № 63 та від 27.03.2013 року № 29 , заробітна плата позивачу ОСОБА_1 нараховувалась відповідно до фактичної присутності на работі та журналів обліку рабочого часу. Оскільки позивач іноді з»являвся на роботі в період з грудня 2014 року по березень 2015 року, а після цього його взагалі на работі не було, заборгованість по заробітній платі позивача з грудня 2014 року по вересень 2015 року складає 1582,15 гривень . Вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не визнали в повному обсязі через їх недоведеність позивачем.
Суд, вислухавши пояснення сторін , свідка ОСОБА_3, оглянувши оригінали журналу обліку робочого часу , дослідивши письмові докази по справі приходить до наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 12.10.2009 року по теперішній час працює на посаді заступника директора з господарських питань ДП «Державний проектний інститут» Запоріжцивільпроект» , що підтверджено копією трудової книжки (а.с.9-11).
Під час роботи на підприємстві позивачу тривалий час не виплачувалася заробітна плата, через що він вимушений був звертатися до суду з заявами про видачу судового наказу та відповідними позовами (а.с.49-63).
Так, у відповідності до судового наказу від 17 січня 2015 року виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя з ДП «Державний проектний інститут» Запоріжцивільпроект» на користь позивача стягнута заборгованість по заробітній платі за грудень 2014 року в сумі 4077,39 гривень (а.с.49).
Судовим наказом від 20 лютого 2015 року , виданим Жовтневим районним судом м. Запоріжжя з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 2548,92 гривень , а судовим наказом від 06 березня 2015 року стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платі за лютий 2015 року в розмірі 2879,15 гривень (а.с.50,51).
Вказані судові рішення набули законної сили, на теперішній час не скасовані.
Враховуючи, що судові накази видані на підставі заяви позивача , та на час її подання відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 96 ЦПК України сторони не оспорювали розмір заборгованості , між ними не існувало спору про право , суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення не донарахованої заробітної плати за грудень 2014 року в сумі 558,28 гривень, за за січень 2015 року в сумі 1473,63 гривень, та за лютий 2015 року в сумі 1595,70 гривень слід відмовити.
Щодо стягнення не нарахованої та не виплаченої позивачу заробітної плати за березень-вересень 2015 року суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки , встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.
В ході розгляду справи позивачем надано суду довідку, згідно якої ОСОБА_1 за період з березня 2015 року по вересень 2015 року заробітна плата не нараховувалася (а.с.145).
Зазначена позиція відповідача обґрунтована тим, що ОСОБА_1 не виходив на роботу, в табелях обліку робочого часу йому виходи не проставлялися , а тому й заробітна плата не нараховувалася.
Суд не може погодитися з вказаними доводами, виходячи з наступного.
Наказом ДП «ДПІ «Запоріжцивільпроект» від 30.01.2013 року № 5/1 з 01.02.2013 року ОСОБА_1 підвищено посадову тарифну ставку у погодинному розмірі та посадовий коефіцієнт до 4,60 (.с.12).
Частиною 4 ст. 97 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Пунктом 12 Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року встановлено, що відповідно до статей 21, 22 Закону роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилась браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.
Оскільки при зміні систем та розмірів оплати праці у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (ч. 3 ст. 32 КЗпП), введенні нових або зміні діючих умов оплати праці у бік погіршення (ст. 103 КЗпП) роботодавець повинен повідомити про це працівника не пізніше ніж за два місяці до їх запровадження, порушення цього строку може бути підставою для задоволення вимог працівника про оплату праці згідно з попередніми умовами за період, на який було скорочено зазначений строк попередження.
Зі змісту ст. 103 КЗпП не вбачається, що її правила не застосовуються у випадках зміни робітникові розряду на підставі ч. 5 ст. 96 КЗпП або зменшення службовцю посадового окладу за результатами атестації згідно з ч. 6 цієї статті.
В п.7 Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року також зазначено, що оскільки відповідно до ст. 97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами.
Тобто, враховуючи вищевикладені норми законодавства , суд приходить до висновку, що не нарахування заробітної плати позивачу відповідно до посадової тарифної ставки у погодинному розмірі та посадового коефіцієнту 4,60, суперечить чинному законодавству , та є порушенням прав позивача.
Накази, на які посилається відповідач , а саме наказ від 22.07.2013 року «Про контроль тривалості робочого часу» та наказ № 29 від 27.03.2013 року «Про порядок складання графіків на залучення до планових робіт та ведення табеля обліку використання робочого часу» , не є підставами для зменшення розміру оплати праці позивачу в розумінні ст. ст. 32,97, 103 КЗпПУ України .
Також , взагалі не нарахування заробітної плати є порушенням вимог ст. ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» .
Крім того, суд зазначає, що надані відповідачем журнали обліку робочого часу та табелі обліку робочого часу мають істотні суперечності, та не можуть бути прийняті в якості належних доказів . Так, як вбачається з оглянуто в судовому засіданні оригіналу журналу обліку робочого часу , в березні 2015 року ОСОБА_1 розписався у журналі 05.03.2015 року (а.с.152) , 09.03.2015 року (а.с.153), разом з тим, в табелях обліку робочого часу зазначено, що ОСОБА_1 в березні 2015 року не мав жодного виходу на роботу (а.с.103).
З пояснень свідка ОСОБА_3 підтверджується , що ОСОБА_1 виконував свої посадові обов»язки як його керівник в період з березня по вересень 2015 року , однак чи розписувався він в журналі йому не відомо.
До речі, відповідач зазначив, що відповідно до табелів обліку робочого часу ОСОБА_1 було нараховано в грудні 2014 року 732,09 гривень, в січні 2015 року 355,71 гривень, а в лютому 2015 року - 494,35 гривень (а.с.109, 145), однак зазначені довідки суперечать судовим наказам, виданим Жовтневим районним судом м. Запоріжжя від 17 січня 2015 року , 20 лютого 2015 року, 06 березня 2015 року (а.с.49,50,51) , які доречі були видані на підставі довідок відповідача про нараховану заробітну плату , а також довідкам про розмір заборгованості за січень та лютий 2015 року, наявним в матеріалах справи (а.с.14,15).
З наказом про простой підприємства , ОСОБА_1 ознайомлений не був, зазначене відповідачем не оспорювалося .
Таким чином, враховуючи встановлені по справі фактичні обставини та відповідні ним правовідносини, встановлену позивачу тарифну ставку та посадовий коефіцієнт 4,60, йому повинна бути нарахована заробітна плата за березень 2015 року - 5633,04 гривень, за квітень 2015 року - 5599,51 гривень, за травень 2015 року - 4794,79 гривень , за червень 2015 року - 5364,80 гривень , за липень 2015 року 6169,52 гривень, за серпень 2015 року - 5364,80 гривень , за вересень 2015 року 5901,28 гривень згідно розрахунку надаявного в матеріалах справи, що відповідає вимогам закону , а всього підприємством за вказаний період не нараховано та не сплачено позивачу 38 827,74 гривень (а.с.139-140).
Згідно абз 5 п.6 Постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року , задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Тобто, враховуючи вищевикладене , судом визначено заборгованість відповідача перед ОСОБА_1 по заробітній платі за період з березня по вересень 2015 року в сумі 38 827,74 гривень, оскільки вказана сума визначена без утримання податків та інших обов»язкових платежів.
Разом з тим, враховуючи вимоги ч.1 ст.11 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з ДП « ДПІ «Запоріжцивільпроект» на користь ОСОБА_1 в межах заявлених позовних вимог слід стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 30 906,46 гривень .
Вирішуючи вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Позивачем дотриманий строк для звернення до суду встановлений ст. 233 КЗпП України.
Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно п.13 ППВСУ Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності .
В судовому засіданні було встановлено, що відповідачем було дійсно порушено права ОСОБА_1 у сфері трудових правовідносин, що виразилося в не нарахуванні та невиплаті йому належних сум заробітної плати , через що у суду не викликає сумнівів , що вищевикладене призвело до моральних страждань позивача, вимусило його прикладати додаткові зусилля для організації свого життя і йому дійсно було заподіяно моральну шкоду. Враховуючи тривалість порушення прав позивача, зусилля , які він вимушений був прикладати для поновлення порушеного права, ступень та глибину моральних страждань заподіяних позивачу , а також вимог розумності та справедливості , суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 5 000 гривень обґрунтовані та підлягають задоволенню .
Питання про судові витрати слід вирішити згідно вимог ст. 88 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь держави судовий збір окремо за вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди ( 487,2 гривень +487,20 гривень) в сумі 974,40 гривень .
Керуючись ст. 10,11, 209, 212,214,215, 217, 218, 224-226 ЦПК України, суд ,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Державний проектний інститут» Запоріжцивільпроект» про стягнення недонарахованої заробітної плати, нарахованої але не виплаченої заробітної плати, моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ДП «Державний проектний інститут» Запоріжцивільпроект» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за березень-вересень 2015 року в сумі 30 906 ( тридцять тисяч дев»ятсот шість) гривень 46 копійок , в відшкодування моральної шкоди 5 000 (п»ять тисяч ) гривень 00 копійок .
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити .
Стягнути з ДП «Державний проектний інститут» Запоріжцивільпроект» на користь держави судовий збір 974 (дев»ятсот сімдесят чотири) гривні 40 копійок.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача , поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Суддя: