У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.М., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Умнової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Туричківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області, третя особа: районне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Перечинської районної ради про визнання права власності на будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 5 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що позивач є фактичним забудовником та відповідно власником житлового будинку АДРЕСА_1 (до зміни нумерації - АДРЕСА_1). Право на забудову даного житлового будинку підтверджується книжкою індивідуального забудовника та дозволом на будівництво індивідуального житлового будинку від 26 вересня 1963 року. Разом з тим, право власності позивача на цей будинок оспорюється та не визнається відповідачем. З метою реалізувати своє право власності на житловий будинок, позивач 7 травня 2014 року звернулася з відповідною заявою до Туричківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області. За результатом розгляду поданої заяви, їй надано відповідь від 5 червня 2014 року, якою фактично відмовлено у розгляді заявленого питання з посиланням на те, що дане питання вже вирішено апеляційним судом Закарпатської області. Позивач вважає відмову відповідача такою, що порушує її права, у зв'язку із чим, звернулася до суду з позовом про визнання за нею право власності на вищевказаний житловий будинок.

Заочним рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 5 березня 2015 року заочне рішення районного суду скасовано з ухваленням нового рішення, яким у задоволені позову відмовлено.

Представник позивача, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що право власності на створене майно у позивача виникло внаслідок його створення. Оскільки дія Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на дані правовідносини не поширюється, то є підстави для визнання за позивачем права власності на житловий будинок.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що місцевий суд не з'ясував і не встановив обставин щодо дотримання позивачем порядку, який був чинним на час спорудження ним будинку, зокрема: чи відводилася земельна ділянка позивачу для будівництва і чи приймалися з цього приводу рішення органів місцевої влади, чи є проект будівництва, чи збудований будинок відповідає проекту та вимогам чинного законодавства у період його спорудження та чи прийнято спірний будинок в експлуатацію. Підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був не тільки факт побудови ним цього будинку, але і факт дотримання цією особою вимог Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серп ця 1948 р. "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" та прийнятої відповідно до цього Указу постанови Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 р. "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 2,6 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", та чи прийнято будинок в експлуатацію. На час спірних правовідносин діяли норми ЦК Української PCP 1963 року. Відповідно до ст. 105 ЦК Української PCP, громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком.

Згідно висновків апеляційного суду, місцевий суд неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають фактичним обставинам та суперечать матеріальному закону, що є підставою для скасування ухваленого ним рішення та відмови у задоволенні позову.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно висновку експертного дослідження за №167/14, складеного 24 березня 2014 року, ймовірний рік побудови житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, становить 1964 рік.

Спірний житловий будинок зареєстрований беззмінно у період з 1947 року по 1963 року за головою домогосподарства - ОСОБА_7, а членами його сім`ї поряд з іншими є також його донька - позивач ОСОБА_5, та донька ОСОБА_8

Позивач ОСОБА_5 отримала дозвіл проводити будівництво нового будинку на ділянці в АДРЕСА_1 (до зміни нумерації АДРЕСА_1), виділеній їй рішенням виконкому Туричківської районної ради депутатів трудящих від 11 липня 1963 року №128.

Апеляційним судом встановлено, що згідно відомостей погосподарської книги виконавчого комітету Туричківської сільської Ради депутатів трудящих с. Турички на 1964-1966 роки по особовому рахунку НОМЕР_1, адреса дворогосподарства - АДРЕСА_1, головою домогосподарства є ОСОБА_7 та інші члени сім'ї за виключенням позивачки гр. ОСОБА_5, що спростовує факт створення (зведення) нею нового житлового будинку за цією адресою.

Згідно відомостей погосподарської книги виконавчого комітету Туричківської сільської Ради депутатів трудящих с. Турички на 1964-1966 роки по особовому рахунку НОМЕР_2, адреса дворогосподарства - с.Турички, голова домогосподарства - ОСОБА_5, не проживає за адресою АДРЕСА_1, а проживає на квартирі, що також спростовує факт створення (зведення) нею нового житлового будинку за цією адресою, що є предметом визнання права власності на нього.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК).

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК (статті 224 - 226 ЦПК - при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

Разом з тим, рішення судів як першої, так і апеляційної інстанцій вказаним вимогам не відповідають. У мотивувальних частинах ухвалених ними рішень не наведено даних про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, відсутні мотиви щодо оцінки доказів.

Суди не перевірили правових підстав заявленого позивачем позову та не встановили, чи були порушені, невизнані або оспорені її права, свободи чи інтереси, чи підлягають вони судовому захисту, обраним нею шляхом, та яка норма матеріального права підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Не з'ясовано і не встановлено дотримання позивачем порядку, який був чинним на час спорудження нею будинку, зокрема: чи відводилася земельна ділянка позивачу для будівництва і чи приймалися з цього приводу рішення органів місцевої влади, чи є проект будівництва, чи збудований будинок відповідає проекту та вимогам чинного законодавства у період його спорудження та чи прийнято спірний будинок в експлуатацію.

Апеляційний суд, пославшись на неповноту встановлення місцевим судом фактичних обставин, сам цих обставин не встановив та відповідних доказів не перевірив.

Суди попередніх інстанцій не виконали вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надали мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Допущені судами при розгляді справи порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому рішення судів першої та апеляційної інстанції не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2014 року, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 5 березня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
суддіВ.С. Висоцька
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.В. Умнова