Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Коротуна В.М., Писаної Т.О.,Мазур Л.М., Юровської Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2014 та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулось до суду з указаним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 і виселення з квартири колишнього власника ОСОБА_6 та наймачів ОСОБА_7 і його неповнолітньої доньки ОСОБА_8

Позов обґрунтовано тим, що 17 квітня 2007 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_6 було укладено договір про відкриття кредитної лінії у розмірі 392 тис. дол. США на строк до 17 квітня 2010 року зі сплатою 15 % за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобовʼязання за кредитним договором 17 квітня 2007 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, за умовами якого позичальник передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2011 року, з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 17 квітня 2007 року у розмірі 3 444 506,54 грн.

Посилаючись на те, що п. 3.2.2.1 договору іпотеки від 17 квітня 2007 року передбачено, що право власності на передане в іпотеку банку майно переходить у тому разі, якщо протягом 30 календарних днів іпотекодавець не задовольнить вимогу іпотекодержателя про <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2099/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> усунення порушень або виконання порушення основного зобовʼязання, в якій буде зазначено про звернення стягнення шляхом передачі від іпотекодавця до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, боржник письмову вимогу не <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2099/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> виконала, банк просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2015 року, позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_6, шляхом набуття права власності ПАТ КБ «Правекс-Банк» на це майно.

Виселено з указаної квартири ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У ст. 213 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Так, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовʼязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 04 вересня 2013 року у справі № 6-73цс13).

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовʼязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором (постанова Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року у справі № 6-124цс13).

Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття ПАТ КБ «Правекс-Банк» права власності на це майно.

При цьому місцевим судом не дотримано вимог п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України та ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

У частині 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субʼєктом оціночної діяльності.

Суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень на вказане уваги не звернули та у порушення вищевказаних вимог закону не визначили вартість предмета іпотеки.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з висновком судів у частині вирішення позовних вимог про виселення.

Задовольняючи вказані позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що наслідком звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру є виселення всіх мешканців.

Такий висновок судів не відповідає вимогам закону.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Судами встановлено, що 17 квітня 2007 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_6 було укладено договір про відкриття кредитної лінії у розмірі 392 тис. дол. США на строк до 17 квітня 2010 року зі сплатою 15 % за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобовʼязання за кредитним договором 17 квітня 2007 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, за умовами якого позичальник передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Стукаленко Л.С. за реєстровим № 3097, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 26 липня 2005 року за № 733761 та в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 05 жовтня 2005 року за реєстраційним № 8052437, номер запису 2148 в книзі 564пр-198.

Так, згідно з частинами 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 травня 2011 року, з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 17 квітня 2007 року у розмірі 3 444 506,54 грн.

За змістом ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР).

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суди норми ст. 109 ЖК Української РСР до спірних правовідносин не застосували та дійшли передчасного висновку про обґрунтованість позову банку про виселення.

Таким чином, ухвалені у справі судові рішення не можуть бути визнані законними і обґрунтованими, разом з тим, оскільки вказані недоліки можуть бути усунуті на стадії апеляційного розгляду справи, колегія суддів з метою недопущення затягування розгляду справи дійшла висновку про скасування на підставі ст. 338 ЦПК України ухвали апеляційного суду з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська