У х в а л а

ІМенем УКраїни

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «КВС ГРУП» про зміну дати і формулювання причини звільнення, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка діє від імені товариства з обмеженою відповідальністю «КВС ГРУП», на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що 13 грудня 2013 року вона була прийнята на посаду директора товариства з обмеженою відповідальністю «КВС ГРУП» (далі - ТОВ «КВС ГРУП». Окремий трудовий договір у письмовій формі чи контракт про прийняття на роботу між нею та учасниками товариства не укладався. 13 лютого 2014 року на ім'я учасників підприємства вона подала заяву про звільнення із роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку із доглядом за малолітніми дітьми. У квітні 2014 року відповідач надіслав їй трудову книжку, із записів в якій вона дізналася про звільнення з 28 лютого 2014 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що звільнення із займаної посади за прогули є незаконним, оскільки вона не порушувала трудової дисципліни на підприємстві, до неї не застосовувалися дисциплінарні стягнення, їй не було запропоновано надати письмові пояснення. Крім того, вважає, що порушенням трудових прав їй завдано моральну шкоду, також запис у трудовій книжці про звільнення за прогули впливає на її репутацію, перешкоджає подальшому працевлаштуванню на керівну посаду. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2014 року позов задоволено частково. Зобов'язано ТОВ «КВС ГРУП» внести зміни у трудову книжку ОСОБА_3, вказавши дату звільнення - 13 лютого 2014 року, причину звільнення - ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Стягнуто з ТОВ «КВС ГРУП» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2 209 грн 68 коп. та на відшкодування моральної шкоди 300 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення залишено без змін.

ОСОБА_4, яка діє від імені ТОВ «КВС ГРУП», звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що звільнення позивача проведено з порушенням норм трудового законодавства.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна.

Судами встановлено, що наказом від 13 грудня 2013 року № 1 ОСОБА_3 прийнято на посаду директора ТОВ «КВС Груп».

Відповідно до наказу № 11 від 28 лютого 2014 року позивача звільнено із займаної посади за прогул на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

13 лютого 2014 року ОСОБА_3 подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням у зв'язку з доглядом за двома малолітніми дітьми.

Наведені обставини є підставою для розірвання трудового договору у строк, про який просить працівник (ч. 1 ст. 38 КЗпП України).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано у разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З матеріалів справи, зокрема актів відсутності працівника на роботі від 11, 12 лютого 2014 року, вбачається, що ОСОБА_3 була відсутня на робочому місці у вказані дні.

Однак вирішуючи позовні вимоги та зобов'язуючи відповідача змінити формулювання причин та дату звільнення, суди не врахували того, що позивача звільнено і за прогули до подання нею заяви від 13 лютого 2014 року про звільнення за ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Вчинення прогулів до подання зави про звільнення могло бути підставою для розірвання трудового договору з працівником з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Щодо цих обставин суди ніяких висновків не зробили.

Посилаючись на те, що із актами про відсутність на роботі ніхто позивача не ознайомлював, жодних пояснень щодо причин відсутності не пропонувалось надати, суди не звернули уваги на те, що із акта про відсутність на робочому місці від 13 лютого 2014 року вбачається, що на прохання засновників ТОВ «КВС ГРУП» ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надати пояснення щодо відсутності на робочому місці 11 та 12 лютого 2014 року ОСОБА_3 відмовилася.

Мотивів відхилення зазначених в акті відомостей в судових рішеннях не наведено.

Крім того, та обставина, що працівнику не пропонувалось дати пояснення сама по собі не може свідчити про незаконність звільнення, оскільки це не позбавляє останнього можливості надати пояснення з приводу обставин, які стали підставою для накладення стягнення, при вирішенні спору судом та їх врахування при перевірці законності його накладення.

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можна визнати законними і обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене та з'ясувати чи дотримано відповідачем при звільненні позивача за прогули гарантії, передбачені ст. 184 ЦПК України, оскільки ОСОБА_3 посилалась на те, що вона є одинокою матір'ю та має двох малолітніх дітей.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє від імені товариства з обмеженою відповідальністю «КВС ГРУП», задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник