АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої В.Ю.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2015 року по справі

за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про поновлення межі, усунення перешкод у користуванні власністю, відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року до суду звернулась ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_2 про поновлення меж домоволодіння, усунення перешкод у користуванні власністю, відшкодування шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що в її власності знаходиться домоволодіння №29 по вул. Черкаській у м. Дніпропетровську.

Сусіди, що проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, звели залізобетонний паркан висотою більш ніж 2 м на відстані 0,35-0,4 м від будинку позивачки, при цьому зламавши водостічну систему на території домоволодіння позивачки, затемнивши парканом вікно однієї з кімнат будинку та сад.

В подальшому уточнивши свої позовні вимоги, позивачка просила суд зобовязати відповідачів усунути перешкоди в праві користування власністю шляхом зобовязання ОСОБА_7, ОСОБА_2 перенести залізобетонний паркан довжиною 42,6 м на відстань не менше 1 м від стіни будинку №29 по вул.Черкаській у м. Дніпропетровську; стягнути з ОСОБА_7, ОСОБА_2 на користь позивачки моральну шкоду в сумі 10000,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Зобовязано відповідачів усунути перешкоди ОСОБА_5 у користуванні домоволодінням, розташованим за адресою: м.Дніпропетровськ, вул. Черкаська, 29.

Зобовязано ОСОБА_7, ОСОБА_2 перенести залізобетонну огорожу довжиною 42,6 м. на відстань не менше одного метра від стіни житлового будинку домоволодіння розташованого за адресою м.Дніпропетровськ, вул. Черкаська, 29.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_8, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 01 жовтня 2015 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить її відхилити, а рішення суду, як законне та обґрунтоване, на її думку, залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що домоволодіння № 29 по вул. Черкаській у м. Дніпропетровську, яке розташоване на земельній ділянці загальною площею 452 кв.м., належить на праві власності позивачці ОСОБА_5Ю.(а.с.14,15).

Як вбачається із договору купівлі-продажу домоволодіння від 13 травня 2003 року власником домоволодіння №29-а по вул. Черкаській у м. Дніпропетровську, являлась ОСОБА_9, яка померла 19 квітня 2014 року (а.с.73-75,81).

Згідно відповіді Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття або відмову від спадщини до Другої ДДНК ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Спадкова справа не заводилась (а.с.132).

Користувачами суміжного домоволодіння №29-а, розташованого по вул. Черкаській у м. Дніпропетровську є відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_6, які зареєстровані за даною адресою (а.с. 90,91).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 посилалася на те, що в червні 2013 року відповідачі збудували залізобетонний паркан впродовж стіни її житлового будинку, який знаходиться на відстані менше одного метра від будинку позивачки, чим порушує всі технічно-будівельні норми, що призвело до порушення межі ділянки домоволодіння №29 по вул. Черкаській у м. Дніпропетровську, зменшивши її розміри, а також, високий паркан порушує режим освітлення однієї з кімнат будинку.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та з того, що дії відповідачів по встановленню залізобетонної огорожі порушили режим освітлення однієї з кімнат будинку позивачки та згідно письмових пояснень сусідів, інженерно-технічних висновків та фототаблиці порушили технічно-будівельні норми, що призвело до порушення межі ділянки домоволодіння № 29 по вул.Черкаській у м.Дніропетровську, зменивши її розміри.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони зроблені при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, суд дійшов їх з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог підлягає скасуванню.

Згідно з положеннями ст. ст. 15, 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення будівлі, споруди у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Згідно із ч.ч.2, 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Тобто, встановлення меж земельної ділянки не є компетенцією суду.

Відповідно до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Пункт 4.1 цієї Інструкції передбачає, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками.

Як убачається з матеріалів справи, між суміжними домоволодіннями позивачки та відповідачів межі не встановлено, до компетентного органу з приводу їх визначення стронони не зверталися, що не заперечувала у засіданні колегії суддів позивачка ОСОБА_10

Відповідно до приписів ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Під час розгляду даної справи судом було розяснено сторонам право на проведення експертизи для визначення меж між їхніми домоволодіннями з метою визначити їх порушення відповідачами при встановленні паркану. Однак, сторони зазначеним правом не скористалися.

Згідно ст.ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до змісту ч.ч.3,4 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом із тим, в порушення вимог ст. 61 ЦПК України позивачкою не було надано доказів на підтвердження тих обставин, що відповідачі встановили паркан з порушенням межі її земельної ділянки, чим чинять їй перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою та будинком.

Посилання позивачки на те, що у технічному паспорті зазначено технічні виміри її земельної ділянки, а також на інженерно технічний висновок про відповідність земельної ділянки в натурі домоволодіння № 29 по вул.Черкаській у м.Дніпропетровську паспорту БТІ та правовстановчим документам, не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів та без спеціальних знань не має повноважень визначати порушення особою меж земельних ділянок встановленням паркану між домоволодіннями.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про відмову позивачці у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про поновлення межі, усунення перешкод у користуванні власністю, відшкодування шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді