Справа № 495/6241/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_6 виданий 07.09.2001 року)

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/6241/15-ц

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення матеріальної та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В :

31.08.2015 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач) про стягнення матеріальної та моральної шкоди (а.с.2-3).

Так, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1:

- матеріальну шкоду за витрати на лікування у розмірі 800 грн.;

- матеріальну шкоду за витрати на ремонт автомобіля у розмірі 25 000 грн.;

- моральну шкоду у розмірі 4 200 грн.;

- судові витрати: судовий збір 300 грн., юридичні послуги - 500 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 серпня 2015 року приблизно о 12 годині ОСОБА_1 з своєю дружиною - ОСОБА_4, керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ 2109», д/н НОМЕР_1, направлялись із смт. Сергіївка м. Білгород-Дністровський до місця свого проживання у село Софіївку. Не доїжджаючи до села Біленького зі сторони села Приморське, на 10 км + 350 м а/д Т16-10 «P-70-Приморське- Жовтий Яр-Татарбунари», несподівано на трасу вийшла корова, внаслідок чого трапилось зіткнення, в результаті якого транспортний засіб марки «ВАЗ 2109», д/н НОМЕР_1,отримав механічні пошкодження.

В судовому засіданні позивач - ОСОБА_1, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_2, відзив або заперечення на позов ОСОБА_1 до суду не надала та в судове засідання не з'явилася без поважних причин, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань не заявляла, хоча була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, про що свідчить наявне в матеріалах справи відповідне поштове повідомлення (а.с.25).

Згідно із ч.2 ст.77 Цивільного процесуального кодексу, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.169 Цивільного процесуального кодексуУкраїни, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними.

Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе та доцільне розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення позивача, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 11.08.2015 року о 12 годині 00 хвилин, на 10 км +350 м а/д Т16-10 «Р-70-Приморське-Жовтий Яр-Татарбунари», ОСОБА_2, будучи погоничем тварин, допустила самовільний вихід тварини на проїзну частину а/д Т16-10, де на неї було скоєно наїзд автомобілем НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1, в результаті чого автомобіль отримав пошкодження.

Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.08.2015 року ОСОБА_2 визнано винноюу вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України, притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КпАПУкраїни та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень на користь держави (а.с.12).

З тексту постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.08.2015 року вбачається те, що вину ОСОБА_2 визнала у повному обсязі, яка окрім цього підтверджується матеріалами адміністративної справи.

Як було вище зазначено, внаслідок зазначеної вище ДТП, транспортний засіб марки «ВАЗ 2109», д/н НОМЕР_1,власником якого є ОСОБА_1, внаслідок неправомірних дійОСОБА_2 отримав механічні пошкодження.

За твердженням позивача, ОСОБА_1, який є власником автомобіля НОМЕР_3,не мав технічної можливості шляхом гальмування попередити наїзд на тварину (корову).

Оскільки, відповідач - ОСОБА_2, постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.08.2015 року визнана винною в даній дорожньо-транспортній пригоді, то вона відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1166, ч.ч. 1, 2 ст.1187, ч.1 ст.1188 Цивільного кодексу України повинна відшкодовувати завдані збитки.

Відповідно до висновку товарознавчого дослідження по визначенню розміру матеріальних збитків №28, складеного 28.08.2015 року МПП «Екс», розмір матеріальної шкоди, спричиненої власнику пошкодженого автомобілю НОМЕР_4, станом на 11.08.2015 року складає 4 272,93 грн. (а.с.26-40).

Також, ОСОБА_1 понесені витрати по оплаті за проведення авто-товарознавчого дослідження автомобіля, а саме сплачена вартість експертного дослідження № 28 від 28.08.2015 року в розмірі 500 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.427170263.1 від 26.08.2015 року (а.с.25-1).

Згідно пункту 7.7-в ПДР України погоничам тварин забороняється залишати в смузі відведення дороги тварин без нагляду та випасати їх. Смуга відведення - земельні ділянки, що надаються в установленому порядку для розміщення автомобільної дороги. ( ст. 1 Закону України «Про автомобільні дороги»).

Оскільки тварина непередбачувана, для виключення можливості раптового виходу тварин на проїзну частину дороги передбачається обов'язковий нагляд за ними і заборона випасу.

З огляду на вище зазначене, суд приходить до висновку, що погонич тварин, а саме ОСОБА_2 належним чином не забезпечила належний нагляд за великою рогатою худобою, яку вони переганяли по автомобільній дорозі, в результаті чого корова раптово вийшла на автомобільну дорогу та попала під наїзд автомобіля позивача.

Таким чином, вина ОСОБА_1, який керував автомобілем, у вчиненні ДПТ, яке мало місце 11.08.2015 року, внаслідок якого загинула корова, відсутня.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже для відшкодування шкоди за правилами ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:

- неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;

- наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом даної статті завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду);

- причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

- вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди, про що висловив свою правову позицію Верховний Суд України (судова колегія з цивільних справ) в ухвалі від 21.12.2005 року.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особливість механізму полягає в тому, що шкода завдається потерпілому не будь-якими діями, а саме діяльністю, яка підпадає під характеристику джерела підвищеної небезпеки. Відповідно під джерелом підвищеної небезпеки треба розуміти діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Отже для віднесення тої чи іншої діяльності до джерела підвищеної небезпеки треба, щоб така діяльність створювала підвищену небезпеку для самої особи, яка її проводить, а також для інших осіб.

Підвищена небезпека в розумінні даної статті є об'єктивною категорією, не пов'язаною з психологічним поняттям страху, та означає більшу вірогідність настання негативних, шкідливих наслідків, ніж при проведенні будь-якої іншої діяльності. Причиною підвищеної небезпеки є такі властивості об'єктів, з якими проводиться діяльність, які обумовлюють неможливість повного контролю за такою діяльністю з боку людини на даному етапі розвитку науки та технологій. Тому, незважаючи на дотримання правил техніки безпеки, існує підвищена вірогідність завдання шкоди внаслідок проведення такої діяльності.

Особливі правила цієї статті діють тільки тоді, коли шкода завдана тими шкідливими властивостями об'єкту, завдяки яким діяльність з ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Так шкода, завдана автомобілем, буде відшкодовуватися за правилами даної статті тільки тоді, коли автомобіль знаходився в русі, а не тоді, коли він стояв в гаражі або на стоянці. Суб'єктом відповідальності за статтею, що коментується, є володілець об'єкта, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, під яким слід розуміти особу, що на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Для вирішення питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за цією статтею треба визначити дві основні ознаки володільця: юридичну та матеріальну (фактичну). Юридична ознака означає, що володільцем визнається тільки та особа, яка володіє об'єктом, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, на відповідній правовій підставі: право власності, інше речове право, договір оренди, доручення, підряду тощо. Матеріальна або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечних об'єктів. Як правило, обидві ознаки володільця джерела підвищеної небезпеки повинні мати місце, крім випадків, передбачених в законі.

Суд вважає, що корова, яка рухається по автодорозі чи біля автодороги, є джерелом підвищеної небезпеки, що кореспондується зі ст.1187 ЦК України, та належний догляд за ними повинен бути забезпечений погоничами тварин, а в даному випадку, який трапився 11 серпня 2015 року в результаті ДТП, погонич не виконав правила дорожнього руху, а саме п.7.7-в ПДР України, залишивши на смузі відведення дороги тварину (корову) без нагляду.

Частиною 1 статті 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Якщо шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки самим їх володільцям, її відшкодування відбувається за правилами частини 1 вказаної статті. Так шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Тобто у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Крім того, ОСОБА_1 просить суд стягнути на його користь з ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 4 200 грн.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як стверджує позивач, незаконна поведінка ОСОБА_2 призвела до того, що ОСОБА_1 з серцевим нападом 13 серпня 2015 року потрапив до лікарні, де знаходився на стаціонарному лікування до 18 серпня 2015 року. Відповідно виписного епікризу із історії хвороби №5942/1132, діагностовано ішемічну хворобу серця, стенокардію, високий тиск, що стало джерелом негативних емоцій і переживань

Між тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди підлягає зменшенню з 4 200 грн. до 1 000 грн. у зв'язку з тим, що, по-перше, він завищений, а, по-друге, в порушення положень Цивільного кодексу України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позивачем не визначено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди саме у розмірі 4 200 грн. та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про часткову правомірність, обґрунтованість та законність позовних вимог ОСОБА_1, у зв'язку з чим позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Крім того, згідно із ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати за розгляд позовної заяви пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 22-23, 1166-1167, 1187-1188 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Одеська область, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народжння (Одеська область, Білгород-Дністровський район, АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_5):

- суму матеріальної шкоди, завданої в наслідок ДТП, згідно висновку експертного дослідження № 28 від 28.08.2015 року, в розмірі 4 272 (чотири тисячі двісті сімдесят дві) гривні 93 (дев ?яносто три) копійки;

- сплачену вартість експертного дослідження № 28 від 28.08.2015 року в розмірі 500 грн.;

- суму моральної шкоди, завданої в наслідок ДТП, в розмірі 1 000 (однієї тисячі) гривень;

- судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 57 (п ?ятдесят сім) гривень 72 (сімдесят дві) копійки;

- витрати пов ?язані з оплатою правової допомоги в розмірі 96 (дев ?яносто шість) гривень 20 (двадцять) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко