Ухвала

іменем україни

2 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради, про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року,

встановила:

У квітні 2014 року публічне акціонерне комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просив виселити та зняти з реєстраційного обліку відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1, яка знаходиться в іпотеці.

Позов мотивовано тим, що за умовами кредитного договору від

16 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 20 000,30 доларів США на умовах, визначених договором, терміном до 14 квітня 2028 року. Виконання умов кредитного договору забезпечено договором іпотеки, укладеним того ж дня між тими сторонами, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від

28 жовтня 2004 року.

Рішенням суду від 29 січня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Оскільки відповідач у добровільному порядку не виселився, позивач звернувся з даним позовом.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 квітня 2015 року, позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заявленого позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із неможливості виселення відповідача, оскільки в силу положень ч. 2

ст. 109 ЖК УРСР останньому має бути надано інше житло, однак позивачем такі вимоги не виконано.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 січня 2013 року, яке набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від

16 квітня 2008 року в розмірі 282 660,96 грн звернуто стягнення на квартиру загальною площею 57. 4 кв. м, яка розташована за адресою

АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності а також наданням банку всіх повноважень необхідних для здійснення продажу.

6 березня 2014 року ПАТ КБ ПриватБанк» на адресу ОСОБА_3 надіслало вимогу про добровільне виселення з квартири, яке останній отримав 13 березня 2014 року.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3

ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст. 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові № 6-1049цс15 від 2 вересня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

З установлених обставин справи вбачається, що договір іпотеки було укладено 16 квітня 2008 року.

Житловий будинок, який є предметом іпотеки належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 28 жовтня 2004 року.

Положеннями ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Апеляційний суд установив, що в іпотеку передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а відтак відсутні передбачених законом підстав для виселення мешканців із цього будинку без надання їм іншого постійного житла.

Проте у порушення вимог ст. ст. 10, 212, 213, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на вказані вимоги закону уваги не звернув, обмежився посиланням на відсутність даних про житло, яке має бути надано відповідачу у разі його виселення, при цьому у рішенні не встановив неможливості надання відповідачу іншого житла.

Приписами ст. 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

За положеннями ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Як убачається з довідки Мукачівського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3, ОСОБА_4 У талоні реєстрації за місцем проживання ОСОБА_4 вказані діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 46).

У порушення вимог статей 213, 316 ЦПК України суд у повній мірі не визначився з характером спірних правовідносин; не встановив коло осіб, права та інтереси яких зачіпає даний спір та в порушення вимог

ст. 33 ЦПК України не вирішив питання про залучення всіх зареєстрованих у спірній квартирі осіб до участі у справі.

Оскільки при вирішенні спору судом порушені норми процесуального праві, що призвело до неправильного вирішення справи, тому в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська