Провадження № 22-ц/773/1640/15 Категорія: 81 Доповідач: Овсієнко А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2015 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнка А.А.,

суддів - Антонюк К.І., Лівандовської-Кочури Т.В.,

при секретарі Черняк О.В.,

з участю: представника боржника ОСОБА_2,

державного виконавця Борзової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою боржника ОСОБА_3 на дії, бездіяльність та постанови державних виконавців Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції Волинської області за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_3 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2015 року,

установила:

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2015 року вищевказану скаргу боржника ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ ОСОБА_4, які полягають у направленні боржнику ОСОБА_3 простою кореспонденцією постанов про відкриття виконавчого провадження від 14.11.2014 року у виконавчому провадженні ВП№45487592 та від 17.11.2014 року у виконавчому провадженні ВП№45487592.

В задоволенні решти вимог скарги ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду боржник ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати у звязку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права та постановити нову ухвалу про задоволення його скарги у повному обсязі.

В ході апеляційного розгляду даної справи представник боржника апеляційну скаргу підтримав із зазначених у ній підстав, тоді як державний виконавець просила відхилити подану апеляційну скаргу з огляду на безпідставність наведених у ній доводів та залишити без змін ухвалу суду першої інстанції.

Боржник ОСОБА_3 та стягувач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце його проведення. Про причини своєї неявки ці особи суд не повідомили, про відкладення розгляду справи не клопотали, у звязку з чим колегією суддів згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України визнано за можливе розглядати справу за їхньої відсутності.

Заслухавши пояснення представника боржника та державного виконавця, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, а також доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Так, відповідно до ст.387 ЦПК України за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимоги заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Задовольняючи частково скаргу та визнаючи неправомірними дії старшого державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що цей державний виконавець в порушення вимог ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» направила боржнику ОСОБА_3 копії постанов про відкриття виконавчого провадження у виконавчих провадженнях №45472417 та №45487592 простою кореспонденцією, а не рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відмовляючи в іншій частині скарги, суд першої інстанції виходив з того, що старший державний виконавець та начальник Другого ВДВС Луцького МУЮ при примусовому виконанні рішення суду діяли в межах та спосіб передбачені законодавством.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтується на дійсних обставинах справи та відповідних їм нормах чинного законодавства, а тому з ним погоджується і колегія суддів.

Судом першої інстанції встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що постановами старшого державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ ОСОБА_4 від 14 та від 17 листопада 2014 року відповідно відкриті виконавчі провадження по примусовому виконанню вищевказаних виконавчих листів:

- №2-8244/10 від 10 лютого 2010 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 500 грн. за один місяць (виконавче провадження №45472417);

- №2-1087/10 від 01 березня 2010 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 23 жовтня 2009 року і до досягнення дітьми повноліття (виконавче провадження №45487592).

В рамках вищевказаних виконавчих проваджень відповідними постановами цього ж державного виконавця від 14 та 17 листопада 2014 року звернуто стягнення на пенсію боржника ОСОБА_3 та накладено арешт на кошти боржника на рахунках у ВАТ «Державний ощадний банк України» в межах суми заборгованості за аліментами 30116 грн. 60 коп. (а.с.75-77).

Оскільки аліменти в межах суми платежу за один місяць були примусово стягнені, то державний виконавець своєю постановою від 22 травня 2015 року у виконавчому провадженні №45472417 звільнив з-під арешту кошти, що знаходяться на належних боржнику ОСОБА_3 рахунках, відкритих у ВАТ «Державний ощадний банк» (а.с.113), а 25 червня 2015 року закінчив це виконавче провадження на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», - у звязку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим листом (а.с.114).

Також встановлено, що у виконавчому провадженні №45487592, постановою державного виконавця від 22 травня 2015 року було накладено арешт на кошти, що знаходяться на рахунках, відкритих у ВАТ «Державний ощадний банк» та належать боржнику ОСОБА_3, однак вже в межах суми заборгованості за присудженими аліментами - 27284 грн. 60 коп. (а.с.112).

Відповідно до ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Як встановлено судом та не заперечується самим державним виконавцем в судовому засіданні, копії постанов про відкритті виконавчого провадження від 14.11.2014 року та від 17.11.2014 року, у двох згаданих виконавчих провадженням №45472417 та 45487592, боржнику ОСОБА_3 направлялись простою кореспонденцією, а тому висновок суду про неправомірність таких дій державного виконавця є правильним, оскільки такі постанови згідно із ст.31 згаданого Закону, мали бути надіслані боржнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

За нормами ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право, зокрема: накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами (ч.3 ст.11 вказаного Закону).

Відповідно до ч.2 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Водночас, згідно з ч.1 ст.68 даного Закону стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів та стягнення на суму, що не

перевищує трьох мінімальних розмірів заробітної плати.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів вважає, що вчинені виконавчі дії старшим державним виконавцем по примусовому виконанню виконавчих листів за виконавчими провадженнями №45472417 та 45487592, а саме, щодо відкриття виконавчого провадження, щодо накладення арешту на кошти боржника та щодо звернення стягнення на пенсію боржника, відповідають Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державний виконавець в ході примусового виконання судового рішення здійснював заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, а також у спосіб та в порядку, передбаченому законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про безпідставність скарги боржника ОСОБА_3 в частині визнання неправомірними дій старшого державного виконавця по відкриттю виконавчого провадження, накладенню арешту на кошти боржника, зверненню стягнення на пенсію боржника, та про визнання неправомірними і скасування вищевказаних постанов.

Доводи представника боржника про пропущення строків предявлення вищевказаних виконавчих листів до виконання є повністю безпідставними, оскільки як встановлено судом, попередньо вищевказані виконавчі документи перебували на примусовому виконанні у Першому ВДВС Луцького МУЮ і постановами державних виконавців від 10 та від 21 жовтня 2014 року виконавчі провадження за цими виконавчими листами були закінчені на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», - у звязку з направленням виконавчих документів за належністю до Другого ВДВС Луцького МУЮ.

Тим самим, відповідно до ч.1 ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» мало місце переривання строку давності предявлення виконавчих листів до виконання.

Що стосується тверджень боржника про бездіяльність начальника Другого ВДВС Луцького МУЮ при розгляді заяви боржника, то дана обставина взагалі не була предметом скарги ОСОБА_3

Таким чином доводи апеляційної скарги зводяться до довільної та суперечливої інтерпретації боржником дійсних обставин справи та відповідних норм чинного законодавства і не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу боржника ОСОБА_3 слід відхилити, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, як таку, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді