Справа №591/4443/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/2059/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Семеній Л. І. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 жовтня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, моральної та матеріальної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, просить його скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

При цьому зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги наданих ним доказів, які свідчать про укладення в усній формі договору поставки печі та внесення попередньої оплати в розмірі 25000 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 є фізичною особою підприємцем. Видом його діяльності є виготовлення та реалізація дров, брикетів та деревного вугілля; оптова торгівля непродовольчими товарами (том. 1, а.с. 34-36 ).

В 2011 році між позивачем та відповідачем, шляхом обміну електронними листами, велись переговори з приводу купівлі обладнання для випалювання деревного вугілля, технологій та креслень вищезазначеного обладнання (том 1, а.с. 9-24).

12 травня 2011 року позивач перерахував відповідачу, як фізичній особі, кошти у розмірі 10000 грн., а 31 травня 2011 року - 4000 грн., що підтверджується квитанціями. При цьому, у квитанції від 12 травня 2011 року зазначено, що ця операція не повязана зі здійсненням підприємницької та інвестиційної діяльності (т. 1, а.с. 30).

Ухвалюючи рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ним не доведено належними і допустимими доказами факт укладення між сторонами договору поставки печі та виникнення зобовязань, повязаних з його виконанням, в тому числі передачу грошових коштів.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_6, як фізичної особи з тих підстав, що у травні 2011 року в усній формі уклав з ним договір поставки печі для випалювання вугілля, на виконання умов якого щодо оплати товару частинами, 12 та 31 травня 2011 року через банківські установи перерахував йому грошові кошти в сумі 15000 грн. Всього сума передоплати, яка була перерахована на рахунок відповідача, становить 25000 грн. Приїхавши у червні 2011 року до м. Суми для підписання договору, зясувалось, що піч не відповідає тим характеристикам, які були раніше обумовлені. Відповідач запевнив його, що до 01 липня 2011 року поверне передоплату, але своєї обіцянки не виконав, тому просив стягнути з нього 25000 передоплати, 3840 грн. неустойки, 20000 грн. на відшкодування матеріальних збитків та упущеної вигоди, 4953,41 грн. - трьох відсотків річних та інфляції та 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Заперечуючи проти факту укладення договору поставки печі, відповідач зазначив, що в звязку з тим, що вартість печі становила 120000 грн., ОСОБА_3 погодився придбати у нього спочатку креслення та документи з технології виготовлення цього обладнання за 14000 грн., з умовою, що він приїде особисто за кресленням з метою порівняти їх з уже функціонуючим та працюючим котлом.

З електронних листів, за допомогою яких велась переписка вбачається, що між сторонами велися переговори з приводу купівлі як обладнання для випалювання деревного вугілля, так і креслень цього обладнання та технологій.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як визначено у ч. 2 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами.

Відповідно до ст. 208 Цивільного кодексу України, у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із характеру відносин.

Відповідно до вимог ст. ст. 10-11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом першої інстанції, договір поставки печі не був підписаний сторонами, що свідчить про недодержання письмової форми правочину.

Отже, всупереч вищевказаним вимогам закону, позивач не довів належними та допустимими доказами факт укладення договору поставки печі та сплати 25000 грн. відповідачу, як постачальнику, який здійснює підприємницьку діяльність, на виконання його умов щодо оплати частинами.

Відтак, посилання у апеляційній скарзі на те, що він перерахував на рахунок відповідача кошти згідно з договором поставки від 30 травня 2011 року, яким передбачено, що оплата здійснюється частинами, є безпідставними.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно вважав, що факт укладення договору не може доводитися свідченнями свідків, як і не може доводитись такими свідченнями факт виконання зобовязань, що виникли з правочину, в тому числі передача відповідачу грошових коштів у місті Суми готівкою.

Виходячи з положень ст. 31 Конституції України, ст. 59 ЦПК України, суд обґрунтовано відмовив позивачу в прийнятті аудіо запису телефонної розмови з відповідачем, як допустимого доказу в обґрунтування позову.

З підстав повернення безпідставно набутих коштів ОСОБА_3 до суду з позовом не звертався, а тому такі вимоги, відповідно до принципу диспозитивності, не можуть бути предметом розгляду апеляційним судом в цій справі.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення і з цього дня на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді