Єдиний унікальний номер 219/3285/2014-ц Номер провадження 22-ц/775/916/2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 грудня 2015 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Будулуци М.С., Тимченко О.О.,

секретар Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Артемівську Донецької області апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплообмінник» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 2 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплообмінник» про поновлення на роботі, стягнення середньоденного заробітку та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 2 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплообмінник» про поновлення на роботі, стягнення середньоденного заробітку та моральної шкоди задоволено.

Визнано незаконним наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплообмінник» №19-к/05 від 15 травня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади секретаря керівника.

Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Теплообмінник» поновити ОСОБА_1 на роботі в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Теплообмінник» на посаді секретаря керівника.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплообмінник» на користь ОСОБА_1 середньоденний заробіток за час затримки розрахунку в сумі 12 928,20грн. та моральну шкоду у сумі 2000 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Теплообмінник» на посаді секретаря керівника, звернути до негайного виконання.

З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилося ТОВ «Теплообмінник» та подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та порушення норм процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Доводами апеляційної скарги наведено, що суд не врахував той факт, що позивачка не оскаржила наказ від 14 квітня 2014 року про її дисциплінарне стягнення, тобто вона була згодна зі стягненням. Вона не заперечувала проти покладення на неї обов'язків ведення табелів обліку робочого часу. Суд неправильно виклав в рішенні пояснення свідків.

Крім того, позивач 16 квітня 2014 року скоїла прогул без поважних причин, і її дії підпадають під вимоги п. 6 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Виходячи з наведеного вище, апелянт вважає, що суд при ухваленні рішення не оцінив докази у справі у відповідності до вимог статті 212 ЦПК України - всебічно, повно та об'єктивно.

Представники відповідача в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримали, наполягали на її задоволенні.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка та її представник з доводами апеляційної скарги не погодилися, просили її відхилити та залишити рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтовність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що відповідно наказу №20-к від 17 вересня 2012 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в ТОВ «Теплообмінник» на посаду секретаря керівника директора з 17 вересня 2012 року (а.с. 133, 151). Згідно до наказу №19-к/05 від 15.05.2014 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади секретаря керівника з 15.05.2014 року за п. 3 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, через систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї Правилами внутрішнього трудового розпорядку. В наказі зазначено, що 4 квітня 2014 року директором підприємства ОСОБА_2 був виданий наказ за №11-к/04, яким секретарю керівника ОСОБА_1 доручено підготувати письмове повідомлення ОСОБА_3 про визнання недійсним наказу директора ТОВ «Теплообмінник» від 19.04.2013 року за №14-к в частині призначення ОСОБА_3 на посаду голови ревізійної комісії з 19 квітня 2013 року, та пропозицію про можливість призначення його на вакантну посаду консультанта з маркетингу на 0,5 ставки з місячним посадовим окладом 1900,00грн., і вручити її терміново під особистий підпис ОСОБА_3 Дорученої роботи не виконала, посилаючись на неможливість виконання особисто нею як секретарем керівника.

Крім того в наказі вказано, що наказами директорів ТОВ «Теплообмінник» від 30.04.2013 року за №19, від 28.06.2013 року за №22, від 02.09.2013 року за №24, протягом з липня 2013 року по грудень 2013 року включно, був встановлений для найманих працівників ТОВ «Теплообмінник» скорочений робочий день тривалістю до 4 (чотирьох) годин, з оплатою за відпрацьований час. Наказом директора ТОВ «Теплообмінник» від 31.10.2013 року за №26 з першого січня 2014 року встановлений неповний робочий тиждень по 20 годин, з нормою робочого дня у 4 години. В табелях обліку робочого часу за серпень, вересень, жовтень, листопад 2013 року, які складені секретарем керівника ОСОБА_1, всупереч зазначеним наказам керівників товариства, головному бухгалтеру ОСОБА_4 були зазначені по 8 (вісім) годин кожного робочого дня, що стало підставою для нарахування заробітної плати у більшому розмірі. В табелях обліку робочого часу за вересень, жовтень, листопад 2013 року, які складені секретарем керівника ОСОБА_1, всупереч зазначеним наказам керівників товариства, в.о. директора товариства ОСОБА_5 були зазначені по 8 (вісім) годин кожного робочого дня, що стало підставою для нарахування заробітної плати у більшому розмірі. В табелях обліку робочого часу за вересень, жовтень 2013 року, які складені секретарем керівника ОСОБА_1, всупереч зазначеним наказам керівників товариства, ОСОБА_1 собі зазначила 8 (вісім) годин кожного робочого дня, що стало підставою для нарахування заробітної плати у більшому розмірі. З січня 2014 року наймані робітники ТОВ «Теплообмінник» з спеціальностей електрогазозварник та слюсар з механоскладальних робіт не з'являються на територію товариства і на свої робочі місця, ніяких робіт з випуску продукції або інших робіт не виконують. Акт про простій - зупинення роботи усього товариства або окремого підрозділу, не складався. Наказ директора про простій - зупинення роботи усього товариства або окремого підрозділу, не видавався. В табелі обліку робочого часу за лютий 2014 року, який складений секретарем керівника ОСОБА_1, всупереч зазначеного наказу керівника товариства, найманим працівникам товариства з погодинною формою оплати праці: з спеціальностей електрогазозварник та слюсар з механоскладальних робіт, головному бухгалтеру головному інженеру, секретарю керівника зазначено по 8 (вісім) годин кожного робочого дня, що стало підставою для нарахування заробітної плати у більшому розмірі. Від надання письмових пояснень, про причини відображення в зазначених табелях обліку робочого часу ОСОБА_1 завищеного розміру відпрацьованого часу, ОСОБА_1 відмовилась.

16 квітня 2015 року секретар ОСОБА_1 була відсутня на роботи протягом усього робочого дня. Надані нею пояснення не вказують на поважність причин відсутності на роботі.

Наказом від 14 квітня 2014 року за №1-Д-ДС/04 до секретаря керівника ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни було застосовано дисциплінарне стягнення - догана, яке до теперішнього часу не зняте (а.с. 11).

З наказу від 14 квітня 2014 року за №1-Д-ДС/04 вбачається, що за порушення трудової дисципліни до ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення - догана, яке до теперішнього часу не зняте, а саме за те, що: 26 березня 2014 року при виконанні трудових обов'язків секретаря керівника, в кабінеті директора ТОВ «Теплообмінник» ОСОБА_1 під час спілкування з останнім, висловила вголос в його адресу, як директора товариства, лайку з застосуванням нецензурного лексикону, та відмовилась виконувати його розпорядження, бо не вважає його належним керівником. На вимогу директора про надання письмових пояснень в порядку ст.149 КЗпП України від 28 березня 2014 року, ОСОБА_1 31 березня 2014 року надала письмове пояснення, в якому заперечує застосування нею нецензурного лексикону при спілкуванні з директором. При цьому ОСОБА_1 зазначає, що директор застосовує при спілкуванні з підлеглими глупі та грубі висловлювання. Такі дії ОСОБА_1, яка займає посаду секретаря керівника, свідчать про порушення нею трудової дисципліни, та дискредитує керівництво товариства (а.с. 71).

Суд, задовольняючи позовні вимоги, виходив з відсутності доказів факту систематичного невиконання ОСОБА_1 без поважних причин трудових обов'язків, оскільки по п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Заходи дисциплінарного стягнення, які були застосовані до позивачки наказом від 14 квітня 2014 року за №1-Д-ДС/04 не можна враховувати при звільненні позивачки по п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними і відповідають обставинам справи та закону.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Частиною 2 ст. 147 КЗпП України встановлено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Заходами стягнення є догана і звільнення (ч. 1 ст. 147 КЗпП України).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року N9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. п. 3, 4, 7, 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Зокрема, у справі про звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України суд повинен з'ясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 зазначеної постанови, за передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року.

Отже, законодавством передбачено, що підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого й не втратившего юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення.

З наказу №1-Д-ДС/04 від 14 квітня 2014 року, яким застосоване до позивачки дисциплінарне стягнення у вигляді догани, вбачається, що це дисциплінарне стягнення стосувалось некоректної поведінки позивачки з керівником підприємства, а не безпосереднього порушення трудової дисципліни чи невиконання позивачкою без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Тому, як правильно зазначив суд першої інстанції, цей наказ при звільненні позивачки по п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України враховувати як частину систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, не можна.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного викладення в рішенні пояснень свідків та їх оцінки є безпідставними.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦП К України.

Суд дав оцінку поясненням свідків, допитаних в судовому засіданні і доказів того, що такі пояснення судом були викладені у невідповідності з їх змістом, зафіксованим на технічному засобі, відповідачем не надано. Зауважень на журнал судового засідання не принесено.

Як приведено вище, відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи відповідача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів щодо невідповідності цієї оцінки відповідачем не надано.

Доводи апеляційної скарги щодо скоєння позивачкою 16 квітня 2014 року прогулу без поважних причин, і її дії підпадають під вимоги п. 6 ч.1 ст. 40 КЗпП України, апеляційний суд не бере до уваги через те, що цей факт не був окремим предметом розгляду керівництва відповідача. Дії позивача у цьому випадку не охоплюються п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Інші приведені в апеляційні скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Виходячи з викладеного вище, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплообмінник» відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 2 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: