АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9914/15 Справа № 202/1775/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зосименко С. Г. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Черненкової Л.А., Пономарь З.М.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 травня 2015 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що 26 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір у формі заяви позичальника № ZPCARX02180078, за умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 3 279, 36 грн. зі сплатою 12% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 25 грудня 2007 року. З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладений договір поруки.

Свої зобов»язання за кредитним договором ОСОБА_2 не виконує, у зв»язку з чим станом на 26 листопада 2013 року виникла заборгованість у розмірі 61 680,64 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 3 279,36 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 14 731,21 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 649,32 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов»язання за договором у розмірі 39 607,39 грн., а також штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн. та штраф (процентна складова) у розмірі 2 913,36 грн.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 51 680,64 грн., крім того в солідарному порядку стягнути з відповідачів на користь банку 10 000 грн. та судові витрати по справі.

Заочним рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено (а.с.76-77).

Не погодившись із заочним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором споживчого кредиту, суд першої інстанції виходив із того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, а тому позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Судом також встановлено, строк виконання зобов»язання за договором закінчився 25 грудня 2007 року, позовна давність на звернення до суду з даним позовом сплинула 25 грудня 2010 року. Однак, позивач звернуся до суду із позовом лише у лютому 2014 року.

З такими висновками суду першої інстанцій погодитися неможна.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 укладений кредитний договір у формі заяви позичальника № ZPCARX02180078, за умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 3 279,36 грн. зі сплатою 12% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим термінам повернення 25 грудня 2008 року.

Через порушення відповідачем зобов»язань за кредитним договором, утворилася заборгованість у розмірі 61 680, 64 грн., яка складається з наступних складових: 3 279,36 грн. - заборгованість за кредитом, 14 731,21 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 649, 32 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 39 607,39 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2 913,36 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Цивільний кодекс України не передбачає заборони пред»явлення окремих вимог у зв»язку з пропущенням позовної давності.

Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 04 лютого 2015 року (справа № 6-239цс14), яка у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для всіх судів України, згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пункт 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки указана частина статті 11 Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Разом з цим при вирішенні спору у судовому порядку, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Суд, пославшись на п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», не звернув уваги на зміни в законодавстві й на те, що в зазначеному пункті постанови роз»яснюються застосування ч. 13, а не ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність.

Отже, для застосування позовної давності необхідна заява відповідача, якої у справі немає, крім того, розгляд справи проведено у заочному порядку у відсутності відповідача.

Таким чином, висновок суду про відмову у задоволенні позову у зв»язку з пропуском строку позовної давності незалежно від наявності заяви сторони у спорі щодо вимог про повернення споживчого кредиту та без з»ясування причин пропущення позовної давності, є передчасним.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Оскільки договором передбачено порядок та умови погашення заборгованості по кредиту у розмірі 3 279,36 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 14 731,21 грн. та пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 39 607,39 грн. та вищезазначені зобов'язання у розумінні положень ст.599 ЦК України відповідачем не виконані, то заборгованість у розмірі 21 289,93 грн. яка виникла станом на 26 листопада 2013 року, підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вирішуючи питання про розмір такої заборгованості, колегія судів виходить із її розрахунку, наданого банком, однак вважає за можливе зменшити розмір пені, як її складової частини, виходячи з наступного.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Частиною третьою ст. 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої ст.10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. (Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-100 цс14).

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним зменшити розмір пені з 39 607,39 грн. до 3 279, 36 грн., який узгоджується з умовами укладеного договору та відповідає обставинам справи.

Натомість, змістом п.6.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним («Розстрочка» «Стандарт») передбачено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1,25% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні.

Пунктом 6.3 даних Умов визначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. плюс 5% від суми позову.

Колегія суддів вважає, що в укладеному кредитному договорі вбачається декілька видів цивільно - правової відповідальності за порушення його умов і одночасне застосування таких заходів відповідальності свідчить про недотримання положень закріплених у ст.61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно - правової відповідальності за одне і те саме порушення.

З урахуванням вищезазначеного, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в цій частині не підлягають задоволенню. Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення комісії, оскільки не передбачені умовами договору.

Вимогами ч.1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Зобов'язання позичальника за вказаним кредитним договором забезпечене порукою, тому на підставі договору поруки, укладеного між позивачем та відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» з частковою відповідальністю в розмірі 10 000 грн., підлягають стягненню в солідарному порядку з відповідачів.

Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь банку заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 21 289, 93 грн., та стягнення солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 000грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», що розташований за адресою: 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги,50, , рах. № 3111, МФО № 305299, заборгованість за кредитним договором № ZPCARX02180078 від 26 грудня 2006 року станом на 26 листопада 2013 року у розмірі 21 289,93 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 3 279,36 гривень; заборгованості по процентам за користування кредитом - 14 731,21 гривень; заборгованості по пені за несвоєчасне повернення кредиту - 3 279,36 гривень, а всього 11 289,93 гривень за мінусом 10 000 гривень, які стягуються солідарно з боржника та поручителя.

Стягнути солідарно з поручителя публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», що розташований за адресою: 49074, м. Дніпропетровськ, вул. Батумська, 11, , к/р 0, МФО № 307770 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», що розташований за адресою: 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги,50, , рах. № 3111, МФО № 305299, заборгованість за кредитним договором № ZPCARX02180078 від 26 грудня 2006 року в сумі 10 000 гривень.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Л.А. Черненкова

З.М. Пономарь