Справа № 462/3549/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2015 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, в інтересах якого діють ОСОБА_5 і ОСОБА_6, треті особи орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовною заявою, в якій просить визнати малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житлом - квартирою №17 на вул.Керченській, 19 у м.Львові. Свої позовні вимоги вона мотивує тим, що є співвласником зазначеної квартири, іншими співвласниками якої є ОСОБА_8, ОСОБА_7 і ОСОБА_6 та в якій окрім співвласників з 2012 року зареєстрований син ОСОБА_6 і її онук ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Проте онук у даній квартирі ніколи не проживав, оскільки ОСОБА_6 разом з дружиною ОСОБА_5 під час шлюбу проживали сімєю в квартирі останньої на вул.Роксоляни, 31/103 у м.Львові. Після розірвання шлюбу 25.03.2014 року дитина залишилась постійно проживати з матірю за вказаною адресою, і не користується спірним житлом по даний час.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити.

Законні представники малолітнього відповідача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися, при цьому кожен з них подав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити позов (заяви в матеріалах справи).

Представник третьої особи орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, зазначивши, що при проживанні малолітнього сина із своєю матірю, окремо від батька, малолітня дитина не може втратити право на користування житлом за місцем проживання свого батька, а в разі задоволення позову будуть порушені права малолітнього. Просить в позові відмовити.

Треті особи ОСОБА_8 та ОСОБА_7, які були належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, при цьому подали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримують, просять позов ОСОБА_3 задовольнити (заяви в матеріалах справи).

Заслухавши пояснення представників позивача і третьої особи, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільних справ № 462/7291/13-ц і № 462/8088/14-ц, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_3, її чоловікові ОСОБА_8 та синам ОСОБА_7 і ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру №ЛО4780 від 10.07.1996 року, а також довідкою ЛКП «500» №1800 від 07.05.2015 року (а.с.3, 4).

18.01.2012 року у сина позивача ОСОБА_6 і ОСОБА_5 (на той час ОСОБА_6) В.А. в шлюбі народився син ОСОБА_9 (а.с. 7).

Як встановлено в судовому засіданні і підтверджується матеріалами справи 21.12.2012 року ОСОБА_4 був зареєстрований за місцем реєстрації батька у вказаній квартирі (а.с. 4).

Згідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 25.03.2014 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було розірвано (а.с.8).

Встановлено також, що малолітній відповідач ОСОБА_4 жодного дня у спірному житлі, з часу народження і реєстрації у 2012 році, не проживав, оскільки постійно проживав з батьками у квартирі матері ОСОБА_5 за адресою: м.Львів, вул.Роксоляни, 31/103 і після розлучення батьків залишився проживати з матірю за цією адресою.

Наведені обставини щодо місця проживання відповідача підтверджуються окрім пояснень представника позивача, актами ЛКП «500» від 07.05.2015 року та ЛКП «Левандівка» № 348 (а.с. 5, 6), позовною заявою ОСОБА_5 про розірвання шлюбу (а.с. 3-4 справи № 462/7291/13-ц), рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 01.12.2014 року про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 (а.с.18 справи №462/8088/14-ц).

Таким чином, під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_6 і ОСОБА_5 добровільно визначили місцем постійного проживання сина місце проживання його матері квартиру на вул.Роксоляни, 31/103 у м.Львові, а також той факт, що позивач не чинить будь-яких перешкод онукові у користуванні спірним приміщенням.

Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (ч. 1, ч. 3 ст. 402 ЦК України).

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч.1 ст.402 Цивільного кодексу України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла.

Оскільки малолітній ОСОБА_4 з народження разом із батьками, а в подальшому - зі своєю матірю ОСОБА_5 проживає на ІНФОРМАЦІЯ_3, не проживає в спірній квартирі, між позивачем, як власником житла, і законними представниками відповідача не має ніякої іншої домовленості, а відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України лише фізична особа, яка досягла лише чотирнадцяти років вільно обирає собі місце проживання, тому суд приходить до висновку, що малолітній ОСОБА_4 втратив право на користування квартирою за адресою: м.Львів, вул.Керченська, 19/17.

Крім того, ст.29 ЦК України та ст.160 СК України визначено, що місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає і саме від згоди батьків залежить при кому повинні проживати неповнолітні діти, якщо батьки не проживають разом.

Також статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» надано визначення відповідних термінів саме: місце проживання - адміністративно - територіальна одиниця, на території якої остання проживає строком понад шість місяців на рік.

Матеріалами справи не заперечується, що батьками добровільно було визначено місцем проживання сина місце проживання його матері ОСОБА_5 Остання разом із сином понад два роки шість місяців проживає окремо від позивача, про місце проживання дитини з батьком будь-яких угод між батьками не укладалось.

Наведені обставини і докази свідчать про те, що квартира за адресою: м.Львів, вул.Роксоляни, 31/103 з 2012 року залишається постійним місцем проживання малолітнього ОСОБА_4 з урахуванням положень ст.29 ЦК України, ст.160 СК України.

Вимагаючи визнання відповідача таким, що втратив право користування належним їй житлом, позивач посилається на те, що наявність реєстрації відповідача на цьому житлі створює дня неї перешкоди у користуванні і розпорядженні своєю власністю.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що позивач при поданні позову помилково керувалася ст.71 ЖК України, чинність якої поширюється на будинки державного і громадського житлового фонду.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захисти права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Оскільки позивач є співвласником спірної квартири, вона неправильно послалась на ст.71 ЖК України, а слід було керуватися ст.405 ЦК України, згідно якої визначено, що член сім'ї власника житла має право користуватися цим житлом. Однак це право користування втрачається у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Судом також безспірно встановлений той факт, що права малолітнього не порушені, оскільки факт проживання ОСОБА_4 зі своєю матір'ю за адресою: м.Львів, вул.Роксоляни, 31/103, знайшов своє підтвердження. Крім цього, позивачем заявлено вимогу саме про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а не вимогу щодо його виселення, враховуючи той факт, що не може бути виселена з приміщення та особа, яка в ньому не проживає.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Виходячи з наведеного, а також беручи до уваги факт визнання позову законними представниками малолітнього відповідача, суд приходить до висновку, що малолітнього ОСОБА_4 слід визнати таким, що втратив право користування житлом квартирою №17 по вул.Керченська, 19 у м.Львові.

Керуючись ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України, ст.ст. 401, 405 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житлом квартирою №17 по вул.Керченська, 19 у м.Львові.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.