Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/2393/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліхтанська Н.П.
Провадження № 22-ц/778/5577/15 Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«25» листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

при секретарі: Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 серпня 2015 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Бердянська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна сумісною власністю, визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнила, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Бердянська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна сумісною власністю, визнання права власності на 1/6 частину житлового будинку.

В обґрунтування вимог зазначила, що перебувала у шлюбних відносинах з ОСОБА_6 з 11 лютого 1961 року, від шлюбу має двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які є відповідачами по справі.

03 листопада 1983 року шлюб було розірвано для отримання житла та прописки.

В подальшому проживали без реєстрації шлюбу.

14 листопада 1991р. вони з ОСОБА_6 за спільні кошти та заощадження придбали 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 14.11.1991 року та вселилися в нього. Документи на будинок були оформлені на ім'я ОСОБА_6

З часу вселення вони проживали однією сім'єю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, займалися покращенням житлових умов, проводили регулярно поточні ремонти та займались вихованням дітей.

ОСОБА_6 страждав на різні захворювання, не міг фізично виконувати важку домашню роботу, потребував сторонньої допомоги, оскільки майже втратив зір і не міг себе обслуговувати, а тому вона на протязі тривалого часу піклувалася про нього, матеріально утримувала та надавала іншу фізичну та моральну допомогу.

В 2000р. та 2003р. ОСОБА_6 перебував в лікарні держави Ізраїль, де йому провели дві операції на очах та виписали на амбулаторне лікування за місцем проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, після його смерті спадкоємці - син ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5, відповідачі по справі, у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори.

Вона також звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але отримала відмову.

Посилаючись на ст..ст.3,74 СК України просила встановити факт спільного проживання з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу з 14 листопада 1991року по ІНФОРМАЦІЯ_3 (по день смерті) в 1/3 частині житлового будинку АДРЕСА_1, визнати вказане майно спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на половину цього майна, тобто на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, доводи адвоката ОСОБА_3 - ОСОБА_8, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові про встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу, визнання права спільної сумісної власності, суд першої інстанції виходив з того, що 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 придбано ОСОБА_6 в 14.11.1991 і відповідно до Прикінцевих положень Сімейний кодексу України до спірних правовідносин не може бути застосована ст. 74 СК України, оскільки правовідносини між сторонами, пов'язані з їх спільним проживанням без реєстрації шлюбу, виникли до набрання чинності цим ОСОБА_9 (з 1 січня 2004 року). В зв'язку з цим 1/3 частина житлового будинку АДРЕСА_1 не є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Фактична сторона справи встановлена з додержанням норм процесуального права, оцінка доказам дана за правилами ст.212 ЦПК України, щодо встановлених обставин справи суд дійшов вичерпних юридичних висновків і правильно застосував норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до доведеності факту проживання однією сім'єю, що, на думку апелянта, дає підстави застосувати положення ст. 74 СК та визнати 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Проте зазначені доводи є безпідставними.

Правовий режим майна визначається матеріальним законом, який діяв на момент його придбання.

Відповідно до вимог ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно з ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до п. 1 розділу VІІ "Прикінцеві положення" Сімейного кодексу України України зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Положення ст.74 цього ОСОБА_9 застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу жилого будинку вчинено у 1991 році під час дії ОСОБА_9 про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст. 13 КпШС України права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

ОСОБА_9 про шлюб та сім'ю України не передбачали виникнення спільної сумісної власності в осіб, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, оскільки це питання регулювали норми Закону України "Про власність".

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що факт проживання сторін однією сім'єю без укладення шлюбу не має юридичного значення, так як згідно законодавства, чинного на той час, факт проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу не міг бути підставою для визнання придбаного у цей період майна спільною сумісною власністю таких осіб

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. ст. 10, 31, 119, 213 ЦПК України визначення підстав і предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх визначати не може.

Позовні вимоги ОСОБА_3 зводилися до визнання за нею права власності на 1/2 частку спірного майна як на її частку в спільній із ОСОБА_6 сумісній власності, набутій за час спільного проживання однією сім'єю, саме з підстав, передбачених ст. 74 СК України.

Позовні вимоги відповідно вимог ст.ст.16,17 Закону України "Про власність" не заявлялися.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційної скарги доводи правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст. ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: