УХВАЛА

іменем україни

04 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Маляренка А.В., Ситнік О.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Стрюкової Ірини Олександрівни на заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилалося на те, що 16 липня 2006 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 198 135 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,99 % на рік, терміни повернення кредиту - 15 липня 2033 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, відповідно до умов якого виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором забезпечується переданою в іпотеку земельною ділянкою (кадастровий номер - НОМЕР_1), загальною площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на території АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, в результаті чого у неї утворилась заборгованість в розмірі 405 293, 63 дол. США, яку вона в добровільному порядку не сплачує, тому ПАТ «КБ «Надра» просило суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором стягнути на предмет іпотеки із застосуванням нерухомого майна із будь-якою особою покупцем, за наданням ПАТ «КБ «Надра» всіх повноважень продавця предмету іпотеки.

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного області суду Київської області від 22 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2015 року заочне рішення Бориспільського міськрайонного області суду Київської області від 22 грудня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Надра» - Стрюкова І.О. - просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1054> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1048>).

Як установлено судами та вбачається з матеріалів справи, 16 липня 2008 року між сторонами був укладений кредитний договір № 145/ПУ56/2008-840, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 198 135 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,99 % на рік, термін повернення кредиту 15 липня 2033 року.

Виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором було забезпечене іпотекою, а саме: земельної ділянки (кадастровий номер - НОМЕР_1), загальною площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином виконав свій обов'язок щодо надання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором. Водночас ОСОБА_3 свої обов'язки щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування ним у розмірах та на умовах, встановлених договором, виконує неналежним чином, у зв'язку із чим станом на 27 червня 2014 року у неї утворилась заборгованість, яка складається із 196 698,58 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ 2 325 635,37 грн, заборгованості за кредитом; 168 048,21 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ 1 986 892,15 грн, заборгованість за відсотками; 20 733,34 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ 245 137,47 грн, - пеня за прострочення сплати кредиту та 19 813,50 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ 234 251,87 грн, - штраф. Таким чином, загальний розмір заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором становить 405 293,63 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ 4 791 926,86 грн. Достовірність зазначених обставин підтверджується розрахунком заборгованості.

Судом також установлено, що 16 липня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, за яким з метою забезпечення виконання кредитного договору відповідач передав ВАТ КБ «Надра» в іпотеку земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), загальною площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на території АДРЕСА_1.

У договорі іпотеки зазначено, що предметом іпотеки є земельна ділянка, яка лише у майбутньому стане власністю іпотекодавця.

Судами також установлено, що земельну ділянку, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на території АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки, ОСОБА_3 придбала за договором купівлі-продажу від 16 липня 2008 року.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що після укладення договору іпотеки відповідач отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.

З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 не зареєстровано. Також згідно з листом Управління Держземагентства у Бориспільському районі Київської області від 16 грудня 2014 року № 06-05/2688 вказано, що державний акт на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 не реєструвався та не видавався.

За змістом договору іпотеки від 16 липня 2008 року предметом іпотеки за цим договором є земельна ділянка, яка стане власністю ОСОБА_3 в майбутньому після отримання нею державного акта на право приватної власності на земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_3 не набула права власності на земельну ділянку, матеріали справи не містять доказів, які підтверджують право приватної власності відповідача на набуте нею відповідне нерухоме майно, у зв'язку із чим правові підстави для звернення стягнення на вказаний об'єкт нерухомого майна відсутні.

Проте, з указаними висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Виникнення, зміна чи припинення іпотечних правовідносин, зокрема, підстави та процедура звернення стягнення на предмет іпотеки, врегульовані Законом України «Про іпотеку» <nau://ukr/898-15>.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1 Закону України «Про іпотеку» <nau://ukr/898-15|st1>).

Згідно з положеннями ст. 3 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st3>» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st5>» предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 липня 2008 року вбачається, що ОСОБА_3 придбала у власність спірну земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), загальною площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, що розташована на АДРЕСА_1.

Сторонами не спростовано, що з моменту укладення вказаного договору спірна земельна ділянка, яка є предметом іпотеки, перебуває у володінні іпотекодавця.

Також п. 5.1 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання в цілому або в частині, а також у випадку порушення іпотекодавцем будь-яких зобов'язань за цим договором або будь-яких гарантій та запевнень, наданих іпотекодержателю за цим договором.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку <nau://ukr/898-15|st7>» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК <nau://ukr/435-15|st20>, статті <nau://ukr/1618-15|st3> і 4 ЦПК <nau://ukr/1618-15|st4>).

Крім того, п. 5.3 договору іпотеки сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду та на підставі права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. <nau://ukr/898-15|st38>.

Згідно із ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» <nau://ukr/898-15|st33> у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Таке право передбачене і п. 3.3.5 договору іпотеки.

Відповідно до п. 4.1 договору іпотеки право іпотеки виникає у іпотекодержателя з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Суди на вказані норми матеріального права до умови договору уваги не звернули.

При ухвалені оскаржуваного рішення судом не було також враховано, що згідно з п. 3.1.12 договору іпотеки на відповідача було покладено обов'язок отримати державний акт на право власності на земельну ділянку, що є предметом іпотеки, зареєструвати право власності на нього та надати позивачу докази на підтвердження виконання даного обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 125 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st125> у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації.

Разом із тим суди не звернули уваги на те, що відповідно до ч. 3 ст. 132 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st132> угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення, а за ч. 4 ст. 334 ЦК України <nau://ukr/435-15|st334>, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Із матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчений нотаріально та зареєстрований нотаріусом у реєстрі відповідно до законодавства.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень» у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення статей 213 <nau://ukr/1618-15|st213>, 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> на зазначене уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, зокрема, не врахував, що згідно із положеннями чинного законодавства предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, а матеріали справи не містять доказів того, що спірна земельна ділянка не перебуває у володінні іпотекодавця і звернення стягнення на предмет іпотеки може призвести до порушення прав третіх осіб. Крім того, ухвалюючи рішення, не звернув уваги на те, що правовстановлюючим документом щодо переданої в іпотеку земельної ділянки є саме договір купівлі-продажу земельної ділянки, не встановив момент переходу до відповідача права власності на земельну ділянку та висновку про відсутність підстав для задоволення позову дійшов передчасно.

Суд апеляційної інстанції у порушення вимог статей 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st315> належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги ПАТ КБ «Надра» та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st1> завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому з метою забезпечення своєчасного розгляду справи та вирішення спору між сторонами колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає за можливе скасувати заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2015 року з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338>, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Стрюкової Ірини Олександрівни задовольнити частково.

Заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко А.В. Маляренко О.М. Ситнік