Справа № 750/5826/15-ц
Провадження № 2/750/2134/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2015 року м.Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

головуючої судді Карапута Л.В.,

при секретарі Руденок В.О.,

за участю позивачів та їх представника ОСОБА_1, відповідача та його представника ОСОБА_2, третьої особи приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним,

треті особи - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Реєстраційна служба Чернігівського міського управління юстиції,

встановив:

15.06.2015 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування, укладеного 02.11.2011 року між ОСОБА_4, за згодою ОСОБА_5 і відповідачем ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області ОСОБА_3 недійсним з 02.11.2011 року та зобовязати ОСОБА_6 повернути у власність, ОСОБА_4 частину будинку, розташованого за адресою: вуп. Північна, 10-а в м. Чернігові - в кількості приміщень, які знаходяться на першому поверсі будинку, а саме: коридору, приміщення туалету і ванни, приміщення кухні і 2-х суміжних кімнат.

Одночасно позивачі подали до суду клопотання про поновлення строків звернення до суду з позовною заявою та просили поновити строк на предявлення позову. При цьому, поважними причинами пропуску строку звернення до суду позивачі зазначили, що в день укладення договору 02.11.2011 року відповідач терміново запропонував поїхати до нотаріуса з яким він уже домовився, поспішаючи до нотаріуса позивач ОСОБА_5 не змогла знайти свої окуляри якими користувалась при читанні, тому друкований текс договору прочитати не мала можливості. Крім того, договір був надрукований українською мовою, з правовою термінологією, яку позивачі не розуміли, на день посвідчення договору знаходились у стані хвороби, тому самостійно не мали змоги ознайомитись з текстом договору. Підпис поставила в тій графі договору, на яку вказав відповідач з нотаріусом та після підписання договору нотаріус передав договір відповідачу, який на вимогу позивачів в 2015 році надати відмовився. Оскільки вважали, що уклали договір довічного утримання, тому в 2015 році звернулися до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання та після витребування судом оспорюваного договору з»ясували, що насправді уклали договір дарування, в зв»язку з чим позов ОСОБА_5 був залишений без розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_5 підтримала позовні вимоги та пояснила, що вона не розуміла змісту договору, який підписала, оскільки не читала його, так як погано бачить без окулярів, які в той день зникли, а також змінити договір дарування на договір довічного утримання. Коли відбувся договір все було добре , а на початку 2015 року прийшла невістка і сказала, що тепер допомоги не ждіть, ми думали, що уклали договір довічного утримання, а вийшло по іншому.

Позивач ОСОБА_5 позов підтримав та просив задовольнити, оскільки зі змісту договору щодо надання йому права довічного користування дарунком він зрозумів, як укладення договору довічного утримання та вважає, що підписував заяву на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Представник позивачів підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні.

Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, обґрунтувавши свої пояснення тим, що даний житловий будинок батьки хотіли йому подарувати ще з 2007 року, про договір довічного утримання не було ні яких розмов, тому в 2007 році запропонували вернутися жити до їхнього будинку, а в 2011 році був укладений договір дарування. Розмова була такою, що він буде допомагати по мірі своєї можливості позивачам, бо вони є його батьками. До початку 2015 року було все добре, але потім можливо по причині настрою сестри відбулися напружені відносини. З часу укладення договору дарування здійснено перепланування будинку та його добудова.

Представник відповідача також зазначив, що позивачами пропущений строк звернення до суду та поважних причин пропуску не надано, в зв»язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 просив у задоволенні позову відмовити та пояснив, що позивачі звернулися до нього з проханням посвідчити договір дарування їхньому сину ОСОБА_6 житлового будинку № 10-А по вул. Північна в м. Чернігові. Вказаний договір відповідав їхній волі, був ними прочитаний та підписаний особисто, свідомо і добровільно, на час посвідчення договору позивачі розуміли значення своїх дій та природу договору, ніяких сумнівів щодо їхньої помилки щодо обставин договору при його укладенні не виникало. Позивачка ОСОБА_5 була в окулярах, вона читала і особисто підписувала договір.

Представник третьої особи Державної реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, допитавши свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_12 ОСОБА_13 та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що з 04.08.1973 року позивачі перебувають у шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_6 та доньку ОСОБА_12, яка мешкає зі своєю сім»єю в будинку, який був подарований останній позивачкою ОСОБА_5 Відповідач ОСОБА_6 деякий час зі своєю сім»єю мешкав на орендованих квартирах, а з 2007 року на прохання свого батька ОСОБА_5 переїхав до будинку позивачів за адресою: м. Чернігів, вул. Північна, 10а. З 2007 року відповідач зі своєю сім»єю, дружиною та на даний час трьома неповнолітніми дітьми проживає разом з позивачами у вказаному будинку однією сім»єю в добрих стосунках.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 дала свідчення суду, що відносини в сім»ї між батьками та її чоловіком були добрі. Батьки самі запропонували подарувати будинок, оскільки один будинок уже подарували своїй дочці ОСОБА_12 02.11.2011 року до нотаріуса їздили разом з чоловіком. ОСОБА_5 мала з собою окуляри. Ніяких розмов про укладання договору довічного утримання ніхто не вів, будь-яких умов утримання чи надання допомоги не обговорювали. Вони завжди з чоловіком чим могли допомагали батькам, позивачам по справі, жили в злагоді. Після укладання договору дарування ввечері організували святкову вечерю і разом з позивачами святкували. Наприкінці 2014 року після того, як з онуком позивачів, який є сином дочки ОСОБА_12 виник конфлікт та чоловік подав на нього заяву в правоохоронні органи, то з цього часу відносини між позивачами та їхнім сином ОСОБА_6 зіпсувалися, в зв»язку з чим їх підмовили звернутися до суду та оспорювати договір дарування. ОСОБА_8 зазначила, що здійснювала догляд за батьками свого чоловіка та надавала їм допомогу, до того часу поки вони не звернулися до суду, жили добре та узгоджено.

Згідно технічного паспорту будинок по вул. Північній, 10а в м. Чернігові складається з коридору 1-1 площею 3,0 кв.м., кухні 1-2 площею 7, 4 кв.м., кімнати 1-3 площею 10,8 кв.м., кімнати 1-4 площею 6,8 кв.м., ванни 1-5 площею 3,0 кв.м., сіни 9-1 площею 9,1 кв.м., та другого поверху кімнати 1-6 площею 12, 2 кв.м., кімнати 1-7 площею 7,2 кв.м. та коридору ІІ площею 4,3 кв.м.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Предметом договору дарування можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

02.11.2011 року ОСОБА_5 уклала договір дарування, відповідно до якого передала безоплатно ОСОБА_6, який є сином позивачів, в дар житловий будинок літера «А-1» загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 37,0 кв.м. та надвірні будівлі навіс літера»В», які розташовані в м. Чернігові по вул. Північній, 10а (а.с. 104, 105).

02.11.2011 року ОСОБА_5 підписав заяву на укладення договору, відповідно до якої надає свою згоду на укладання своєю дружиною ОСОБА_4 договору дарування, за яким позивачі вирішили подарувати сину ОСОБА_14 житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по вул. Північній, 10а в м.Чернігові, який був набутий під час перебування в шлюбі ( а.с. 106).

Вказана заява на укладання договору та договір дарування житлового будинку від 02.11.2011 року посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №№3892, 3893 відповідно.

Відповідно до пункту 6 договору дарування, зазначено, що обдарований зобов»язується надати батьку ОСОБА_5 право довічного користування дарунком і не пред»являти вимоги про його виселення.

Згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно 21.11.2011 року зареєстровано право власності за ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 02.11.2011 року ( а.с. 107, 108).

Проте, як встановлено в судовому засіданні, після укладання договору дарування відповідачем ОСОБА_6 здійснено добудову приміщень житлового будинку №10а по вул. Північна в м. Чернігові, зокрема сіни добудовано та здійснено прибудову кімнати площею 20,1 кв.м. та на другому поверсі прибудовано спальню площею 20,1 кв.м., дитячу кімнату площею 16,5 кв.м., а житлові кімнати 1-6 та 1-7, А2-1 мансандра житлова добудовані. Вказані перепланування та добудови, які здійснені відповідачем, позивачі в судовому засіданні визнали. Проте, просили виділити собі коридор 1-1 площею 3,3 кв.м., кухню 1-2 площею 7,4 кв.м., кімнату 1-3 площею 10,8 кв.м., кімнату 1-4 площею 6,8 кв.м. та ванну 1-5 площею 3,0 кв.м., а інші кімнати просили залишити в користуванні відповідача.

Відповідно до п. 1.24 рішення 52 сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 28.08.2015 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою про передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам, поновлення договорів оренди громадянам, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва, будівництва індивідуальних гаражів та городництва» затверджено технічну документацію та передано у власність безоплатно земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) громадянину ОСОБА_6 по вул. Північній, 10а площею 0,0252 га (кадастровий номер :02:025:0092).

Згідно свідоцтва про право власності від 13.10.2015 року земельна ділянка по вул. Північній, 10а в м. Чернігові (кадастровий номер :02:025:0092) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0252 га належить на праві власності ОСОБА_6 (а.с. 98).

Частина 1 статті 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 1 статті 229 ЦК України передбачає, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Договір дарування передбачає собою безоплатний договір. Крім того, укладений договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди, оскільки скріплено підписами сторін, про що не заперечували позивачі в судовому засіданні. При цьому, надання позивачем ОСОБА_5 заяви на укладання договору дарування, спростовує посилання позивачів на намір укладення договору довічного утримання. Зокрема позивач ОСОБА_5 в своїх поясненнях пояснив суду, що підписується без окулярів, свій підпис може зробити навіть в темноті, будь-яких умов договору довічного утримання у нотаріуса не обговорювали.

Крім того, обізнаність в оформленні позивачами саме договору дарування підтверджується показами свідків ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_13

Свідок ОСОБА_10 дала свідчення суду, що сестра відповідача ОСОБА_12, яка є дочкою позивачів повідомила свідку, що її батьки подарували її брату ОСОБА_6 будинок, оскільки в неї є будинок, так як ОСОБА_5 уже давно подарувала інший будинок своїй донці ОСОБА_12, тому подарували і сину, оскільки він не мав свого власного житла. ОСОБА_6 почав добудовувати будинок та після цього ОСОБА_12 в 2012 році сказала, що ходити до батьків не буде, нехай тепер що хочуть те і роблять, оскільки подарували будинок

Свідок ОСОБА_9 показала, що позивачі є її кумами та в 2011 році повідомили їй, що будинок подарували сину ОСОБА_15, оскільки позивачі вже раніше подарували інший свій будинок своїй дочці ОСОБА_16. Коли ОСОБА_12 дізналась про укладення даного договору дарування на користь відповідача, довгий час не ходила до них і сказала, що не буде більше надавати будь-якої допомоги своїм батькам, так як вони подарували будинок відповідачу. Відносини у відповідача з батьками добрі.

Свідок ОСОБА_13 показала суду, що розяснила своєму брату ОСОБА_5 та його дружині ОСОБА_17 різницю між договором довічного утримання та договором дарування, приносила їм цивільний кодекс, а потім домовлялася з нотаріусом та возила їх на консультацію. Нотаріус надала позивачам консультацію з приводу укладення договору дарування та договору довічного утримання. Останні не мали ніяких сумнівів щодо укладення договору дарування своєму сину ОСОБА_15, оскільки аналогічний договір дарування вони вже укладали своїй дочці, тому такий же договір вирішили укласти і для свого сина. В день укладання договору дарування, свідок бачила, як ОСОБА_6 зі своїми батьками та дружиною сідали в машину. ОСОБА_4 була в окулярах, вона завжди їх носить, а ввечері дізналась, від свого брата що вони вже з»їздила та уклали договір дарування будинку для ОСОБА_6. Також знає, що відповідач давав кошти на лікування своїм батькам, вони були дружньою сім»єю. 07 січня 2015 року до неї прийшов її брат ОСОБА_5 і сказав, що хоче опустити сина та після цього вона перестала до них ходити і спілкуватися.

Дані свідчення свідчать про правильне розуміння укладеної угоди, що не було спростовано позивачами в судовому засіданні.

Відповідно до роз»яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Пунктом 20 Постанови, визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми ст. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів, відповідно до яких відноситься договір дарування.

Пункт 23 Вказаної постанови визначає, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім»ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно виписок з медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_4, остання є інвалідом 1 групи загального захворювання, яка встановлена 22.02.2011 року та знаходилася на лікуванні з 20.06.2011 року по 06.07.2011 року в плановому порядку (а.с. 31). В подальшому перебувала в плановому порядку на стаціонарному лікуванні з 02.12.2011 року по 16.12.2011 року, з 03.04.2013 року по 19.04.2011 року, з 06.11.2013 року по 22.11.2013 року, з 17.11.2014 року по 28.11.2014 року (а.с. 32-35).

Проте з наданих виписок з медичної картки, позивачем не надано доказів знаходження на лікуванні саме в день укладання договору дарування, а надані виписки за період з 02.12.2011 року по 16.12.2011 року, з 03.04.2013 року по 19.04.2011 року, з 06.11.2013 року по 22.11.2013 року, з 17.11.2014 року по 28.11.2014 року підтверджують проходження лікування ОСОБА_5 вже після укладання договору дарування та не свідчать про тяжкість обставин в момент укладання договору дарування, а саме 02.11.2011 року.

Також надані позивачем ОСОБА_4 сигнальні листки про виклик швидкої медичної допомоги 13.11.2014 року, 09.09.2014 року, 13.09.2014 року, 10.11.2014 року, 16.10.2014 року та 17.10.2014 року не підтверджують тяжкість обставин станом на дату укладання договору дарування 02.11.2011 року та не приймаються судом до уваги, які б свідчили про тяжкість обставин.

Позивач ОСОБА_5 з 2009 року мав третю групу інвалідності загального захворювання та з 24.04.2015 року встановлена 2 група інвалідності загального захворювання. Надані позивачем ОСОБА_5 виписки з медичної картки стаціонарного хворого підтверджують лікування останнього в період з 09.01.2014 року по 20.01.2014 року, з 14.102014 року по 20.10.2014 року з 20.10.2014 року по 03.11.2014 року, що також спростовують знаходження останнього станом на 02.11.2011 року надання заяви на укладання договору дарування в тяжкому стані в зв»язку з його хворобою, оскільки позивачем не надано доказів хвороби 02.11.2011 року.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала суду, що ОСОБА_5 хворіла та потребувала допомоги, і її донька ОСОБА_12 надавала допомогу. ОСОБА_5 повідомила, що мають намір укласти договір утримання, а Діма буде доглядать і утримувать, а ОСОБА_5 сказав, що нас не потрібно годувати, у нас є своя пенсія. Відносини відповідача до своїх батьків погіршилися, коли вона пішля до його начальника на захист свого онука, вина ОСОБА_12.

Свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що завжди допомагала своїм батька ОСОБА_5 та ОСОБА_5, оскільки проживає в сусідньому будинку. Не заперечує проти того, щоб її батьки уклали договір довічного утримання, щоб їй не приходилося допомагати, але ОСОБА_6 не хоче допомагати батькам. Через кілька днів дізналась, що даний договір уже був укладений так як це трапилось дуже швидко зробила висновок, що все за заздалегідь було сплановано раніше, відносно укладення договору.

Свідок ОСОБА_11 дала свідчення суду, що позивачі є її кумами, зі слів позивачів їй відомо, що оскільки подарували будинок своїй дочці, то відповідно і спірний будинок слід залишити сину ОСОБА_6, оскільки йому потрібно житло так як він весь час приживає на орендованих квартирах, тому потрібно укласти договір довічного утримання, нащо син буде здійснювати догляд за батьками та буде проживати разом з ними так як по стану здоровя потребують постійної допомоги.

Згідно ч. 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В матеріалах справи відсутні докази щодо укладення договору дарування внаслідок помилки та достовірними доказами не підтверджуються і до уваги судом не приймаються.

Разом з тим, позивачі не ставлять питання про їх намір укладення саме договору довічного утримання, а просить визнати недійсним договір дарування, який як вони зазначають укладений внаслідок обману.

Враховуючи те, що в судовому засіданні, в порушення зазначеної норми закону, позивачами не доведено того, що вони помилились щодо обставин, які мають істотне значення, а їх твердження про те, що вони його не читали, а тому не зрозуміли його змісту, спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Доводи позивачів з приводу того, що вони сподівалися на те, що син буде їх утримувати відповідно до договору довічного утримання, суд сприймає критично, адже відповідач доводиться позивачам сином, а тому він за законом та нормами моралі зобов»язаний надавати своїм батькам матеріальну допомогу.

Судом не встановлено порушень при укладанні оспорюваного договору норм закону, положень інших нормативно правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України, які б давали суду право визнати його недійсним, з врахуванням положень ч. 1 статті 11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд доходить висновку, що позов, за викладеними в ньому підставами, задоволенню не підлягає.

Згідно із ст. ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Стаття 267 ЦК України встановлює наслідки спливу позовної давності позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної даності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 728 ЦК України, до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік.

Оскільки суд не вбачає підстав для задоволення позову, а тому наслідки пропуску строку позовної давності судом не приймаються до уваги, так як у позовних вимогах суд відмовляє у зв»язку з їх необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 208-209, 292, 294 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Чернігівської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя Л.В. Карапута