Справа № 396/1450/15-ц
Провадження № 2/396/486/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2015 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Шепетько Володимир Іванович

з участю секретаря Кость А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Новоукраїнка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової (матеріальної) та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним привласненням належного йому майна, а саме самовільним скошуванням врожаю кукурудзи, який належав йому. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він протягом тривалого часу обробляв земельну ділянку №845 площею 3,44 га в с. Комишувате Новоукраїнського району Кіровоградської області, яка належала його батькові, який помер в 2008 році. Цю земельну ділянку він обробляв за усною згодою батька, а після його смерті за усною згодою спадкоємиці ОСОБА_3, яка являється його рідною сестрою. Також він обробляв власну земельну ділянку №844 площею 3,44 га в с. Комишувате Новоукраїнського району Кіровоградської області, яка межує із земельною ділянкою №845. Щодо користування земельною ділянкою №845 він із сестрою ОСОБА_3 не підписували будь-яких письмових договорів оренди, оскільки являються родичами.

Навесні 2013 року він засіяв вказані земельні ділянки кукурудзою та восени мав намір зібрати врожай. Проте восени цього року на площі 4 га врожай кукурудзи зібрав відповідач ОСОБА_2, не маючи на те жодного права, в дану площу повністю увійшли посіви із земельної ділянки №845 (площа 3,44 га) та частина посівів із земельної ділянки №844 (площа 0,56 га). Незаконним скошування врожаю кукурудзи, який фактично належав позивачеві, відповідач завдав йому майнову шкоду в сумі 35 518 грн., яка складається із витрат на придбання насіння для посіву кукурудзи, витрат на міндобрива задля покращення родючості грунту та боротьбу із бурянами, на витрати паливно-мастильних матеріалів під час оранки, посіву насіння та обробітку засіяної кукурудзи та безпосередньо вартості зібраного врожаю кукурудзи. Також йому завдана моральна шкода у звязку із протиправним заволодінням належного йому майна очікуваного врожаю кукурудзи.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 свої вимоги підтримали з мотивів і підстав, зазначених у позовній заяві. Додатково позивач пояснив, що земельну ділянку №845, площею 3,44 га, яка належала його померлому батьку, та яку він використовував, обробляв та сплачував податки з 2001 року від імені власника за вказівкою рідної сестри ОСОБА_3. Між ними існувала усна домовленість щодо користування ним земельної ділянки та сплату коштів ОСОБА_3 за користування даної ділянки. Вони, як рідні брат та сестра, не підписували письмовий договір оренди щодо умов користування даною земельною ділянкою. Після смерті батька, його рідна сестра, без його відома вступила в спадщину на дану земельну ділянку, хоча за законом він також має обовязкову частку у спадщині батька. ОСОБА_3 пропонувала йому купити в неї земельну ділянку №845, але він попрохав почекати до осені. Земельна ділянка №844, площею 3,44 га належить йому на підставі Державного акту на праві власності. В кінці квітня 2013 року дані земельні ділянки він засіяв кукурудзою та відповідально мав намір зібрати врожай, але в листопаді 2013 року йому стало відомо, що врожай на даних земельних ділянках, площею 4,00 га вже скошено відповідачем ОСОБА_2, а саме в дану площу увійшли посіви з ділянки № 845 та частина посівів, площею 0,56 га з власної ділянки №844, після чого він відразу написав заяву в міліцію. Про розписку ОСОБА_3 він дізнався після скошування належного йому врожаю кукурудзи, вважає, що фактично ця розписка була написана заднім числом з метою виправдати неправомірні дії відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечив, вважаючи, що конфлікт, про який йдеться у позові, став наслідком неправомірних дій саме позивача, на підтвердження чого відповідач пояснив, що весною до нього підійшла ОСОБА_3, з проханням засіяти її земельну ділянку. Йому було відомо, що земельну ділянку №845 раніше обробляв позивач ОСОБА_1, а право власності на дану земельну ділянку зареєстровано на ОСОБА_3, яка надала згоду на використання земельної ділянки №845, на що було складено відповідну розписку. Земельну ділянку №845 він засіяв кукурудзою, засіювати йому допомагав його син. У кінці жовтня він зібрав врожай з земельної ділянки №845, наймаючи комбайн. Врожай з земельної ділянки №844 він не збирав, можливо водій комбайна випадково частково зачепив декілька рядків сусідньої ділянки. Кошти за збутий врожай він віддав синові.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що являється сином відповідача ОСОБА_2, йому відомо, що весною 2013 року його батько за згодою ОСОБА_3 почав обробляти належну їй земельну ділянку №845, він допомагав засівати поле кукурудзою, обробляти та восени збирати врожай, на даний час ОСОБА_3 заповіла вказану земельну ділянку йому й вони продовжують її обробляти., на початку квітня 2013 року вони разом з батьком ОСОБА_2 засіяли кукурудзу на земельній ділянці № 845, та в жовтні 2013 року зібрали врожай, найнявши для цього комбайн. Ділянку під номером № 844 вони не чіпали.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що після смерті батька, в 2009 році вона вступила в спадщину на земельну ділянку № 845, якою з 2001 по 2013 рік користувався її рідний брат ОСОБА_1 за їхньою усною домовленістю, на що заперечень вона не мала. Кошти за врожай ОСОБА_1 їй не давав, тому вона, 31 березня 2013 року передала земельну ділянку № 845 в користування відповідачу ОСОБА_2, про що було складено розписку та відразу повідомлено позивача ОСОБА_1 За земельну ділянку № 845 вона отримала кошти в сумі 36 тисяч гривень, які після написання розписки надав їй ОСОБА_2 Їй невідомо було, що позивач являється інвалідом та має обовязкову частку у спадщині.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що з 1980 року перебуває у шлюбі з позивачем по справі ОСОБА_1. З 2001 року вони, разом з чоловіком засіювали та обробляли земельну ділянку батька чоловіка, яку продовжували обробляти і після смерті батька, який помер в 2009 році. Влітку 2013 року ОСОБА_3 прийшла до нас з пропозицією продати земельну ділянку № 845 за 30 тисяч гривень.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що земельну ділянку, яка належить ОСОБА_3 обробляв позивач ОСОБА_1, вся його сільськогосподарська техніка стояла в неї на подвірї. Хто зібрав врожай з даної ділянки в 2013 році їй не відомо.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він знайомий з позивачем з 2012 року, так як надавав йому сільськогосподарську техніку для обробки своїх земельних ділянок. В 2013 році він засівав земельні ділянки ОСОБА_1 кукурудзою та соняшником.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що його земельна ділянка суміжна з земельними ділянками ОСОБА_1 та йому відомо, що ОСОБА_1 домовлявся про посів кукурудзи на своїх ділянках. ОСОБА_2Є на даних ділянках він ніколи не бачив.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що на початку червня 2013 року ОСОБА_3 запропонувала купити земельну ділянку позивачу ОСОБА_1, на що останній попрохав почекати до осені, до збору врожаю.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що він являється головою Комишуватської сільської ради і йому відомо, що земельний податок за земельні ділянки №845 та №844 в 2013 році сплачував позивач ОСОБА_1 Розписку від імені ОСОБА_3 він завіряв, але при цьому був присутній лише ОСОБА_2 Хто сіяв та збирав врожай на даних земельних ділянках йому відомо лише зі слів односельців.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що в 2013 році вона була присутньою при скошені кукурудзи комбайном ОСОБА_9 та слідуючого дня сладала акт про скошення. Також їй відомо, що позивач ОСОБА_1 тривалий час обробляв земельні ділянки.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що його земельна ділянка суміжна з земельними ділянками ОСОБА_1 та йому відомо, що в 2013 році ОСОБА_1 засівав та збирав врожай зі своїх земельних ділянок. Відповідача ОСОБА_2Є на даних земельних ділянках жодного разу він не бачив.

З оглянутого Державного акту на право приватної власності на землю 1-КР №035713 вбачається, що позивачеві ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 3,44 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Комишуватської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області (а.с.11).

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 25.08.2009 р., ОСОБА_3 успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_14 земельну ділянку площею 3,44 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Комишуватської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, який належав йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю 1-КР №035714 (а.с.49,50).

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків і дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Суд вважає, що позовні вимоги про захист прав ОСОБА_1 як фактичного землекористувача на відшкодування збитків щодо протиправного, на думку позивача, зібраного врожаю із земельної ділянки №845, не підлягають захисту із наступних підстав.

Згідно ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. За змістом цієї норми, право захисту мають лише власники земельних ділянок та землекористувачі.

Згідно ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування, право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як пояснив сам позивач, з чим погодилась і законний власник земельної ділянки №845 - свідок ОСОБА_3, будь-яких письмових угод між ними щодо користування цією земельною ділянкою не укладались, позивач обробляв вказану земельну ділянку за усною згодою власника.

Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.90 ЗК України, власники земельних ділянок мають право: продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію тощо.

Таким чином, власник земельної ділянки №845 ОСОБА_3 вправі самостійно розпоряджатися земельною ділянкою на власний розсуд, а саме має право надавати її будь-якій особі для користування. Також власнику земельної ділянки належить право на посіви сільськогосподарських культур і на вирощений врожай, якщо інше не встановлено письмовим договором між власником земельної ділянки та фактичним землекористувачем.

Суд приймає як правдиві твердження позивача про користування ним земельною ділянкою №845 протягом тривалого часу, проте вважає, що для забезпечення своїх прав на посіви та врожай йому необхідно було укласти письмову угоду із власником цієї земельної ділянки, в якій були б зафіксовані взаємні права та обовязки. Й оскільки позивач використовував цю земельну ділянку протягом тривалого часу, у нього була для укладення письмового договору та підтвердження свого права землекористування достатньо часу та можливостей, чим позивач не скористався із власної недбалості або незнання закону, що не є підставою для задоволення його позовних вимог.

Власник земельної ділянки №845, реалізуючи свої право на володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою, фактично передала цю земельну ділянку відповідачеві, а згодом його синові, що пояснили відповідач і свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_15, також дана обставина підтверджується письмовою розпискою від 31.03.2013 р. (а.с.31), тобто ця земельна ділянка була передана відповідачеві завчасно, до початку весняно-польових робіт.

Суд не приймає до уваги заперечення позивача та його представника відносно цієї розписки із посиланням на те, що, нібито, вона була складена заднім числом і фактично написана восени, що підтвердив свідок ОСОБА_11, оскільки із слів свідка не вбачається, що ця розписка була складена восени. Цей свідок пояснив, що восени, ймовірно, у сільській раді було посвідчено цю розписку. Проте, така розписка згідно вимог чинного законодавства не потребує обовязкового посвідчення, а тому дана обставина не є підставою для визнання неправомірності дій власника земельної ділянки. Крім цього, позивачем не заявлено будь-яких позовних вимог до власника земельної ділянки №845 ОСОБА_3, а тому суд не вправі виходити за межі позовних вимог і давати оцінку її діям.

В обґрунтування своїх вимог позивач і його представник посилаються на показання свідків, які пояснювали, що позивач за власні кошти придбавав насіння кукурудзи, засівав та обробляв земельну ділянку в період весняно-літніх польових робіт, й відповідно, очікував отримати прибуток від вирощеного врожаю. Проте, на підтвердження своїх витрат позивач не надає жодного письмового доказу щодо вартості придбаних матеріалів, наприклад чеків, квитанцій чи інших платіжних документів, а посилається лише на довідку ТОВ «Агропромислова компанія ім.. ОСОБА_16» №108 від 04.09.2014 р. (а.с.28), яка не може бути беззаперечним підтвердженням фактичних витрат позивача, а вказує лише на середні ціни вказаних матеріалів в цьому регіоні.

За таких обставин, суд вважає, що позивач, в порядку ст.60 ЦПК України, не довів свої позовні вимоги щодо понесених витрат.

Також суд не вбачає підстав для захисту прав позивача на частково втрачений врожай, належний йому, який був незаконно зібраний відповідачем із земельної ділянки №844.

На підтвердженням своєї часткової втрати врожаю кукурудзи позивач посилається на акт комісії Комишуватської сільської ради Новоукраїнського району від 09.11.2013 р. (а.с.12), складений представниками сільської ради, який не може бути взятий до уваги у звязку із наступним.

Як вбачається із акту, комісією було оглянуто поле загальною площею 49 га, й встановлено незаконне скошування врожаю кукурудзи на земельній ділянці площею 4 га, проте не вказується із яких саме земельних ділянок було скошено цей врожай, за допомогою яких вимірювальних приладів проводилось вимірювання площі скошування. Позивач обґрунтовує факт скошування врожаю кукурудзи на частині земельної ділянки №844, а саме із площі 0,56 га, своїми поясненнями та показаннями свідків. Із цих пояснень судом також незрозуміло, яким чином ними проводилось вимірювання площі скошування врожаю.

Як пояснював в судовому засіданні відповідач, він пояснив, збираючи врожай із земельної ділянки №845 за допомогою комбайну, ним могло бути випадково скошено 1-2 ряди із сусідньої земельної ділянки №844, але не із заявленої позивачем площі в 0,56 га.

Оскільки позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт скошування врожаю із площі 0,56 га із належної йому земельної ділянки, то суд вважає цей факт недоведеним.

Також, на підтвердження своїх витрат на засівання 0,56 га земельної ділянки насінням кукурудзи, його обробітку та вартості очікуваного врожаю позивач посилається на довідку (а.с.28), яка також не доводить фактичних витрат позивача, а вказує орієнтовну вартість насіннєвого та інших сільськогосподарських матеріалів.

Крім цього, згідно Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», довідки про середню врожайність відповідних культур та ринкову ціну цих культур надаються належними службами районних державних адміністрацій (п.25), а вартість завданих збитків повинна розраховуватися експертами за відповідними методиками, а не позивачем самостійно. Й оскільки позивачем не заявлялось клопотання про призначення експертизи, то суд не вправі порушувати принцип змагальності та призначати експертизу із власної ініціативи.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення у повному обсязі.

Судові витрати, згідно ст.88 ЦПК України, залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 3,10,60,88,212-215 ЦПК України, ст.ст. 3,125,152,156,158 ЗК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової (матеріальної) та моральної шкоди відмовити у повному обсязі у зв"язку із безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Кіровоградської області через Новоукраїнський районний суд протягом десяти днів з моменту проголошення.

Головуючий: В. І. Шепетько