У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 3 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 5 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 23 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав кредит, а позичальник отримав грошові кошти у розмірі 47 тис. доларів США на строк до 22 травня 2022 року зі сплатою процентів за користування кредитом. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав, у зв'язку з чим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 8 листопада 2012 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Сведбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 35 732,92 доларів США, що еквівалентно 285 508 грн.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» було укладено договір факторингу, а після цього, у цей же день, між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та позивачем, ТОВ «Кредитні ініціативи» також укладено договір факторингу, згідно з яким відбулася заміна кредитора і товариство відповідно до ст. 514 ЦК України набуло статусу нового кредитора за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_3

Посилаючись на те, що відповідач заборгованість за кредитом не повернув, рішення суду не виконав та, уточнивши позовні вимоги, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило суд стягнути з відповідача прострочену заборгованість станом на 16 лютого 2015 року у розмірі 550 157 грн 32 коп., з яких: заборгованість за процентами в сумі 286 136 грн 97 коп.; заборгованість за пенею в сумі 264 020 грн 35 коп.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 3 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 5 серпня 2015 року, у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що правонаступник позивача, первісний кредитор ПАТ «Сведбанк» вже реалізувало своє право на звернення до суду, рішенням якого з відповідача стягнуто кредитну заборгованість за договором, тому кредитні правовідносини між сторонами припинились, а вимог згідно зі ст. 625 ЦК України за прострочення виконання зобов'язання позивач не заявляв.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 23 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав кредит, а позичальник отримав грошові кошти у розмірі 47 тис. доларів США на строк до 22 травня 2022 року зі сплатою процентів за користування кредитом. Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав, у зв'язку з чим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 8 листопада 2012 року, що набрало законної сили, з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Сведбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 35 732,92 долари США, що еквівалентно 285 508 грн.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» було укладено договір факторингу, а після цього, у цей же день, між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» також укладено договір факторингу, згідно з яким відбулася заміна кредитора і товариство відповідно до ст. 514 ЦК України набуло статусу нового кредитора за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_3

Предявляючи позов, ТОВ «Кредитні ініціативи» посилалось на те, що ОСОБА_3 рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 8 листопада 2012 року не виконав і добровільно не виконує, тому кредитні правовідносини між ними не припинились, оскільки позичальник зобов'язався сплачувати проценти за користування кредитом за фактичний строк користування кредитними коштами. Прострочена заборгованість за кредитом розрахована станом на 16 лютого 2015 року, яка не стягувалась іншим рішенням суду і не була предметом позову.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У ч. 1 ст. 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Так, пп. 1.3, 8.1, 10.9 позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом на весь строк фактичного користування кредитом; за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення; цей договір дії до повного погашення кредиту, сплати процентів, можливих неустойок та до повного погашення позичальником інших умов договору.

Відповідно до чч. 1 і 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року № 6-1206 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судові рішення не можутьвважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 3 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 5 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик