У Х В А Л А

30 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 травня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу,

встановила:

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 5 листопада 2014 року, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 по 792 608 грн 85 коп. боргу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 5 листопада 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 792 608 грн 85 коп. боргу, 838 грн 50 коп. судового збору та 60 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 року касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відхилено, рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 травня 2015 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 травня 2015 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 60, 61, 65 СК України.

Перевіривши до води заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми боргу з ОСОБА_5 та в цій частині ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із відсутності доказів того, що боржниками за договором позики є подружжя. Належних доказів використання позичених коштів в інтересах сім'ї суду надано не було.

У наданих для порівняння:

- ухвалі Верховного Суду України від 2 серпня 2006 року, суд касаційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду виходив із того, що суд не перевірив та не дав оцінки поясненням позивачки та відповідача, а також показам свідка, які зводяться до того, що відповідачі обоє позичали в позивачки гроші для придбання автомобіля в інтересах сім'ї, документальним доказам придбання відповідачем автомобіля через 10 днів після отримання грошей за договором позики, показам продавця автомашини, який показав, що автомобіль придбали в нього обоє відповідачі, письмовим доказам про доходи сім'ї відповідачів, а також факту розірвання шлюбу між відповідачами та виникнення між ними спору про поділ майна.

- ухвалі Верховного Суду України від 22 жовтня 2008 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що установивши на підставі доказів, яким дана належна оцінка, факт отримання особи у власність за договором позики грошової суми для проведення ремонту квартири, в якій проживала її сім'я, місцевий суд дійшов до правильного висновку про стягнення боргу за цим договором з подружжя в солідарному порядку. Оскільки договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останні згідно з вимогами статті 60 СК України стають об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

- ухвалі Верховного Суду України від 19 січня 2009 року, суд касаційної інстанції погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанції про задоволення позову про стягнення з подружжя боргу за договором позики в солідарному порядку.

- ухвалі Верховного Суду України від 31 березня 2010 року, суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову про стягнення боргу, виходив із того, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі дружина позичила кошти в інтересах сім'ї, а саме для придбання меблів у квартиру, в якій вона мешкала із чоловіком до розірвання шлюбу, тому відповідно до вимог частини четвертої статті 65 СК України договір позики укладено в інтересах сім'ї, зобов'язання за яким покладено на подружжя солідарно.

- ухвалі Верховного Суду України від 1 грудня 2010 року суд касаційної інстанції залишаючи рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду без змін виходив із того, що суди попередніх інстанцій дійшли до правильного висновку про наявність підстав для стягнення позики солідарно з подружжя, оскільки чоловік позичив кошти в інтересах сім'ї та використав їх на придбання майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, а тому й відповідальність має бути спільною (солідарною).

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що особа отримав кошти у борг, про що власноручно склав розписку. Оскільки грошові кошти відповідачами були використанні на потреби сім'ї для придбання майна та несення ними значних матеріальних витрат, то відповідальність подружжя повинно нести в солідарному порядку. Майно, набуте як особами, які проживають однією сім'єю, так і подружжям (ст.ст. 74, 60, 61 СК України), у тому числі позичені кошти згідно укладених договорів позики, є спільною сумісною власністю таких осіб, а тому зобов'язання у зв'язку з таким майном є неділимими та солідарними. Оскільки за договором позики позикодавець передає позичальникові грошові кошти у власність, а останні, згідно з вимогами ст.60 СК України, стають об'єктом спільної сумісної власності подружжя, на спірні правовідносини поширюється правило про солідарну відповідальність подружжя.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 квітня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідно до статті 31 КпШС України, яка діяла на момент укладення договорів позики, стягнення може бути звернено на все майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, коли рішенням суду встановлено, що зобов'язання одного з подружжя було видано в інтересах усієї сім'ї і одержане за зобов'язанням використано на її потреби. Суди обґрунтовано виходили з того, що позивачем не доведено, що договори були укладені в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. Доказів, які б спростовували цей висновок і свідчили про протилежне надано не було.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що в разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства, це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а другий із подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна подружжя.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про солідарне стягнення з відповідачів суми боргу, оскільки позика, отримана ОСОБА_7, була використана нею в інтересах сім'ї, для поліпшення житлово-побутових умов власної сім'ї, для будівництва та реконструкції житлового будинку, який в подальшому було поділено між подружжям по Ѕ частині кожному.

- постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року, суд виходив із того, що підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Установивши, що до придбання спірної частини будинку сторони перебували у шлюбі протягом трьох місяців, та оцінюючи, крім договору позики, інші об'єктивні докази, зокрема банківські дані про перерахування особі на картковий рахунок коштів - за день до укладення договору купівлі-продажу S частини спірного будинку, а також покази свідків та розписки про надання позики для придбання S частини будинку, суд першої інстанції, застосувавши норми статей 57, 60 СК України, дійшов обґрунтованого висновку про придбання спірної частини будинку за особисті кошти ОСОБА_1. Одночасно суд на підставі статті 65 СК України визнав отриману ОСОБА_1 боргову суму його особистим боргом, ураховуючи, що ОСОБА_2 згоди на укладення договору не надавала.

- постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року, суд виходив із того, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу, за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду Львівської області від 18 травня 2015 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема