УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В., Попович О.В.,

Умнової О.В., ФаловськоїІ.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначало, що 27 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав позичальнику кредит у розмірі 55 000 дол. США на строк до 26 червня 2017 року, а ОСОБА_3 зобов'язався у строк та на умовах, визначених цим кредитним договором, повернути кредит та сплатити проценти.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 зобов'язання за вказаним кредитним договором не виконав, у зв'язку із чим станом на 16 липня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 159 250,42 дол. США, з яких: 46 224,67 дол. США - заборгованість за кредитом, 39 442,92 дол. США - заборгованість за процентами, 6 400 дол. США - заборгованість з комісії, 59 579,14 дол. США - пеня, 21,35 дол. США - штраф фіксована частина, 7 582,34 дол. США - штраф процентна складова, просило стягнути із ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 14 квітня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року в розмірі 120 763,87 дол. США, з яких 46 224,67 дол. США - заборгованість за кредитом, 39 442,92 дол. США - заборгованість за процентами, 6 400 дол. США - заборгованість з комісії, 21 092,59 дол. США - пеня, 21,35 дол. США - штраф (фіксована частина), 7 582,34 дол. США - штраф (процентна складова). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить вказані судові рішення в частині стягнення пені скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в цій частині, в іншій частині рішення залишити без змін.

Отже, судові рішення в частині позовних вимог про стягнення основної заборгованості за кредитом, процентами, комісії, а також штрафів не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (ч. 1 ст. 355 ЦПК України).

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, ураховуючи вимоги ч. 2 ст. 258 ЦК України та наданий представником позивача розрахунок, дійшов висновку про стягнення з відповідача пені в межах строку позовної давності - одного року (за період з 05 серпня 2013 року по 05 серпня 2014 року - дату подання позову до суду) в розмірі 21 092,59 дол. США.

Проте з таким висновком судів погодитися не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норма матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судові рішення в повному обсязі не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 55 000 дол. США на строк до 26 червня 2017 року, а ОСОБА_3 зобов'язався у строк та на умовах, визначених цим кредитним договором, повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідач свого зобов'язання за вказаним кредитним договором не виконав, у зв'язку із чим станом на 16 липня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 159 250,42 дол. США, з яких: 46 224,67 дол. США - заборгованість за кредитом, 39 442,92 дол. США - заборгованість за процентами, 6 400 дол. США - заборгованість з комісії, 59 579,14 дол. США - пеня, 21,35 дол. США - штраф (фіксована частина), 7 582,34 дол. США - штраф (процентна складова).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Відповідно до статей 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст.. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, зокрема передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Отже, ухвалюючи заочне рішення за відсутності відповідача та вирішуючи при цьому питання щодо застосування позовної давності в частині стягнення пені, місцевий суд не врахував, що відповідна заява ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності, яка подана до винесення місцевим судом рішення згідно з вимогами ч. 3 ст. 267 ЦК України, в матеріалах справи відсутня, а вирішення вказаного питання за власною ініціативою суду цивільним законодавством не передбачено.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про стягнення з відповідача пені в межах строку позовної давності - одного року в розмірі 21 092,59 дол. США.

Апеляційний суд всупереч вимогам ст. 303 ЦПК України вказані обставини та не перевірив та помилки місцевого суду не виправив.

З огляду на допущені судами порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, вказані судові рішення в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення пені необхідно скасувати та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 335, 336, 338, ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 квітня 2015 року в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення пені скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: О.В. Кафідова

О.В. Попович

О.В.Умнова

І.М.Фаловська