Провадження № 22-ц/783/4259/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника ЛКП «Снопківське» - Борох З.І., Калінічевої О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суд м. Львова від 23 квітня 2015 року у справі за позовом Львівського комунального підприємства «Снопківське» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Львівського комунального підприємства «Снопківське» про зобов'язання до вчинення дій, -

в с т а н о в и л а:

19 вересня 2014 року ЛКП «Снопківське» звернулося в суд з позовом до Калінічевої О.Є. про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідачка є власником квартири АДРЕСА_1 у м. Львові, проте не оплачує послуг з утримання будинку та прибудинкової території. Станом на серпень 2014 року у неї існує заборгованість в сумі 5 948,56 грн., тому просить суд стягнути з Калінічевої О.Є. заборгованість за вказані житлово-комунальні послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території.

ОСОБА_3 звернулася в суд зі зустрічним позовом до ЛКП «Снопківське» про зобов'язання до вчинення дій. В обґрунтування заявленого позову посилалась на те, що між нею та ЛКП «Снопківське» не було укладено договору про надання житлово-комунальних послуг, на її письмові пропозиції про укладення договору позивач не реагував. Вважає дії ЛКП «Снопківське» щодо стягнення суми заборгованості безпідставними. Просила суд зобов'язати ЛКП «Снопківське» укласти з нею договір про надання житлово-комунальних послуг з можливістю споживача послуг їх вибрати відповідно до пропозицій надавача послуг.

Оскаржуваним рішенням первісний позов Львівського комунального підприємства «Снопківське» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Львівського комунального підприємства «Снопківське» заборгованість 5948 (п'ять тисяч дев'ятсот сорок вісім) грн. 56 коп. заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Львівського комунального підприємства «Снопківське» 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. сплаченого судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Львівського комунального підприємства «Снопківське» про зобов'язання до вчинення дій відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ЛКП «Снопківське», оскільки останнєне надало доказів, які б підтверджували факт наявності заборгованості такористування нею послугами ЛКП «Снопківське» на суму 5 948,56 грн. Крім цього, позивач на вимогу суду не надав розрахунок суми цієї заборгованості. Також стверджує, що судом було безпідставно відмовлено у задоволенні її зустрічного позову. Стверджує, що вона зобов'язалась оплачувати лише ті послуги, якими користується та пропонувала укласти з нею договір, однак позивач відмовився укладати такий договір та нав'язував їй послуги з вимогою їх оплати. Звертає увагу також на те, що у неї є пільги, на підставі яких вона звільнена від сплати судового збору, відтак суд не повинен був стягувати з неї 243,60 грн. Просить скасувати рішення Галицького районного суд м. Львова від 23 квітня 2015 року, ухвалити нове, яким у задоволенні позову ЛКП «Снопківське» відмовити та задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ЛКП «Снопківське» - Борох З.І., Калінічевої О.Є., перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення частково не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ЛКП «Снопківське» до ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не оплачує надані житлово-комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території, внаслідок чого у неї перед позивачем існує відповідна заборгованість.

У задоволенні зустрічного позову відмовив у зв'язку із його безпідставністю.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку за № 1732 від 28.08.2014 року, виданої ЛКП «Снопківське» вбачається, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 у м. Львові та проживає в ній. Власником будинку АДРЕСА_1

Встановлено, що балансоутримувачем даного будинку і виконавцем послуг є ЛКП «Снопківське».

Відповідно до розрахунку про нарахування та оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території борг відповідачки перед позивачем по оплаті за зазначені послуги станом на серпень 2014 року включно складає 5 948,56 грн. (а.с. 5, 92, 106, 107).

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875 - IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», яка дає визначення термінів, що вживаються у цьому Законі, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будників та споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Задовольняючи позовні вимоги ЛКП «Снопківське», суд першої інстанції вірно застосував діюче законодавство зазначивши, що відповідно до ст. 68 ЖК Української РСР наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.

Судом встановлено, сторонами не заперечується, що між позивачем та відповідачкою не укладено письмовий договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території на підставі Типових договорів.

Проте посилання на відсутність договору між сторонами на надання житлово-комунальних послуг, не звільняє споживача від відповідальності за оплату цих послуг, виходячи з наступного.

Стаття 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що законодавство у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору, у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 « Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року, постанови № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 - позивачка за зустрічним позовом не заперечує, що їй надсилався типовий договір, проте такий вона не підписала.

Відтак, відсутність між споживачем та виконавцем житлово-комунальних послуг договору про надання цих послуг, укладеного у письмовій формі, не звільняє споживача від обов'язку оплачувати отримані та спожиті житлово-комунальні послуги.

До аналогічного висновку дійшов і суд першої інстанції.

З урахуванням зазначених вище правових норм, колегія суддів приходить до висновку, що укладення договору про надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Львівського комунального підприємства «Снопківське» про примушування ЛКП «Снопківське» укласти з нею договір на виконання тільки послуг з прибирання прибудинкової території при наявності плану та вивезення побутових відходів.

Згідност. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбаченихст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів).

Разом з тим, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст.3,6,12 - 15, 20 ЦК України, ст.ст. 3 - 5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12, яка згідно зіст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Необхідно зазначити, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 - позивачкою за зустрічним позовом, не надано доказів того, що нею пропонувався ЛКП «Снопківське» проект договору, який би відповідав вимогам встановленого Типового договору і останній відмовився від його підписання.

Відповідно до ст. 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Згідно Правил утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, комунальні послуги, це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи в забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, установленому законодавством.

Утримання будинків і прибудинкових територій це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

За змістом ч. 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Відповідно до положень ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Із встановлених в судовому засіданні обставин вбачається, що ЛКП «Снопківське» належно виконує умови договору з утримання будинків і споруд, прибудинкових територій, що підтверджується доданими позивачем робочими листками, копіями договорів з іншими установами про надання певного виду послуг.

Статтею 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з'явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій.

У матеріалах справи відсутні акти-претензії, складені та підписані у встановленому законом порядку, щодо надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території неналежної якості.

Розрахунок позивача за первісним позовом ґрунтується на затверджених в установленому законом порядку тарифах, які були чинні на час, за який виникла заборгованість.

Необхідно зазначити, що нарахування за надані послуги з утримання будинків і прибудинкових територій за спірний період формуються: за тарифами, що сформовані на підставіпостанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 року за № 560 «Про затвердження Порядку формування тарифів і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій»та затвердженні рішенням Львівської міської ради від 26.12.2008 року за № 1431 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій для населення у м. Львові індивідуального по кожному будинку», за винятком плати за послуги з вивезення, розміщення та захоронення побутових відходів, фактичне споживання електроенергії в місцях загального користування і технічне обслуговування та енергопостачання ліфтів; з 01.12.2010 року тарифи на послуги з утримання будинків і прибудинкових територій, затвердженні рішенням Львівської міської ради від 26.11.2010 року за № 1651 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій для населення у м. Львові індивідуально по кожному будинку»; в подальшому, при нарахуванні наданих послуг, застосовуться тарифи відповідно до рішення Львівської міської ради № 561 від 31.05.2011 року «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій для населення у м. Львові індивідуально по кожному будинку»; Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради «Про визначення розмірів прибудинкових територій» № 318 від 18.03.2011 року визначено розміри прибудинкових територій для будинків, які обслуговують Львівські комунальні підприємства житлового господарства.

Відповідачкою ОСОБА_3 під час розгляду справи не заперечувалось правильність застосування позивачем розміру встановлених тарифів.

Отже, оскільки квартира, в якій зареєстрована та проживає відповідачка ОСОБА_3належить їй на праві приватної власності, то вона зобов'язана вносити плату за надані їй послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

З розрахунку про нарахування та оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території по квартирі АДРЕСА_1 у м. Львові вбачається, що заборгованість розрахована за період з червня 2003 року по серпень 2014 року та станом на серпень 2014 року сумарна заборгованість становить 5 817,52 грн.

Відповідачкою за первісним позовом у спірний період було проведено проплату за надані послуги лише в січні 2011 року та вересні 2012 року.

Згідно з п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції від 16 січня 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (п. 1 ч. 1 ст. 258 ЦК України).

Однак позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає що позовні вимоги ЛКП «Снопківське» щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_3підлягають до задоволення в сумі 5 817,52 грн. за період з червня 2003 року по серпень 2014 року, оскільки позивач не ставив питання про поновлення строку для звернення до суду, а відповідачка в суді першої інстанції до винесення ним рішення не просила застосувати позовну давність за цей період.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди Великої Вітчизняної війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.

З посвідчення серія Г № 265708 вбачається, що ОСОБА_3 є членом сім'ї загиблого учасника бойових дій на фронті, а тому звільнена від сплати судового збору (а.с. 64).

Виходячи з наведеного колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до переконання, що суд першої інстанції правильно встановив обставини у справі, проте частково ухвалив рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, що згідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для його часткової зміни та скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п.п. 2, 3; 309 ч. 1 п. 3, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суд м. Львова від 23 квітня 2015 рокув частинах: повного задоволення позову; стягнення з ОСОБА_3 5 948,56 грн. заборгованості - змінити, виклавши їх в наступній редакції:

Первісний позов Львівського комунального підприємства «Снопківське» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Львівського комунального підприємства «Снопківське» - 5 817,52 грн. (п'ять тисяч вісімсот сімнадцять гривень 52 копійки) заборгованості.

Рішення Галицького районного суд м. Львова від 23 квітня 2015 рокув частині стягнення з ОСОБА_3 243,60 грн. сплаченого судового збору - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким:

У стягненні з ОСОБА_3 243,60 грн. судового збору - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.