АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 637/705/15-ц Головуючий 1 інст. - Стеганцов С.М.
Провадження № 22ц/790/7310/15 Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: інші справи
позовного провадження
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до начальника ВДВС Шевченківського РУЮ Харківської області, ОСОБА_1 про зняття незаконно накладеного арешту, -

встановила:

14 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся у суд позовом до начальника ВДВС Шевченківського РУЮ Харківської області та ОСОБА_1, в якому просив визнати за ним право власності на агрегат грунтооброблюючий АПК -7,5, 2008 року випуску, зняти незаконно накладений арешт на належне йому майно агрегат грунтооброблюючий АПК -7,5, 2008 року випуску, а також зобов'язати начальника ВДВС Шевченківського РУЮ прийняти всі необхідні заходи з повернення незаконно арештованого агрегату АПК -7,5 у повній комплектації згідно технічного паспорту та акту опису.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 30 вересня 2013 року і по теперішній час він позбавлений права користування належною йому власністю, а саме агрегатом грунтооброблюючим АПК -7,5, 2008 року випуску, який знаходиться на території тракторної бригади в селі Петропілля по вулиці Центральній 82 Шевченківського району Харківської області і був незаконно вивезений 30 вересня 2013 року працівником ВДВС з території АТП -5 Шевченківського району на підставі фальсифікованої заяви громадянина ОСОБА_1, відразу після подачі його заяви до ВДВС Шевченківського РУЮ про накладення арешту на майно ФГ «ЛАН», хоча за даний агрегат, кошти сплачувало ФГ «ЛАН-М» в послідуючому ПП «ЛАН-М», продало позивачу даний агрегат 31.12.2012 року відповідно до видаткової накладної.

Позивач стверджував, що грунтооброблюючий агрегат АПК - 7,5 є його особистим майном на підставі права власності, у зв'язку із чим змушений звернутися до суду для захисту своїх законних прав та інтересів.

ВДВС Шевченківського РУЮ надав до суду заперечення за вх. № 1935 від 04.08.2015 року, у якому зазначив, що на виконанні у відділі ВДВС знаходилося заведене виконавче провадження ЗВП № 40529523 від 05.03.2013 року по виконанню виконавчого листа № 2-3/11 виданого 25.02.2013 року Шевченківським районним судом Харківської області.

30 вересня 2013 року стягувач у виконавчому провадженні ОСОБА_1 звернувся до відділу із заявою про накладення арешту на агрегат АПК - 7,5, 2008 року випуску, який належить ФГ «ЛАН-М», після чого державним виконавцем здійснено вихід на територію, де знаходиться майно та складено акт опису й арешту грунтооброблюючої частини агрегату АПК - 7,5, 2008 року випуску, зведеного виконавчого провадження ЗВП № 47269588 від 11.02.2015 року, в якому державним виконавцем складено акт опису й арешту майна б/н від 11.02.2015 року, яким описано й арештовано грунтооброблюючу частину агрегату АПК -7,5, передану на зберігання стягувачу ОСОБА_1 Крім зазначеного, відповідач вказав у запереченні, що ОСОБА_2 в різний час посилається та надає до суду різні платіжні доручення (а.с.34,35).

Відповідач ОСОБА_1 про час і місце розгляду справи повідомлявся через оголошення в газеті «Слобідський Край».

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року позов ОСОБА_2 до Начальника ВДВС Шевченківського РУЮ, ОСОБА_1 про визнання права власності і зняття незаконно накладеного арешту на майно задоволено частково. Знято арешт, що накладений згідно постанови ВП № 47269588 від 11.02.2015 року і акту опису і арешту майна від 11.02.2015 року, державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції Харківської області з частини агрегата АПК -7,5 - 2008 року випуску, яка належить ОСОБА_2. Зобов'язано ВДВС Шевченківського РУЮ повернути ОСОБА_2 належне йому на праві власності згідно видаткової накладної № ЛМЦ-000001 від 31.12.2012 року, частину майна, а саме частину агрегата АПК -7,5 - 2008 року випуску (агрегат грунтооброблюючий комбінований), а саме на грунтооброблюючу частину розукомплектовану (в яку входить - рама і додаткові крила, причепної сниці, опоро-транспортних колес, задніх і передніх, лап плоскоріжучих, стійок пружин, катків і гідросистеми) без посівної частини, відповідно до акта опису й арешту майна. В іншій частині позову про визнання права власності на весь агрегат відмовлено. Виконання вказаного рішення покладено на відділ державної виконавчої служби Шевченківського РУЮ Харківської області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, оскільки суд належним чином не повідомив його про час і місце розгляду справи, не залучив до участі Пенсійний фонд України, в інтересах якого був накладений арешт на майно, згідно акту опису від 11.02.2015 року.

Крім того, суд не звернув уваги, що платіжне доручення № 16 від 01.09.2009 року (а.с. 5) на суму 140000 грн. є передоплатою ПП «ЛАН-М», а інших доказів про повну вартість агрегату АПК-7,5 не надано, як не надано доказів з того, що вказаний агрегат є тим самим на який накладено арешт. А видаткова накладна № ЛМЦ - 000001 від 31.12.2012 року не є підтвердженням проведення оплати та укладання договору купівлі-продажу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 частково суд першої інстанції виходив з того, що ПП «ЛАН-м» згідно договору від 02.12.2012 року продало ОСОБА_2 агрегат АПК-7,5 за 17484,13 грн., відповідно видаткової накладної, і з 31.12.2012 року позивач є власником даного агрегату, а постановою державного виконавця був накладений арешт на майно, власником якого є ОСОБА_2.

Але з цим висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 2, 3 ст. 10, ч. 1, 2 ст. 11, ст.ст. 57, 58, 59, ч. 3 ст. 61, ч. 1 ст. 179, ч. 3, 4 ст. 212, ч. 1 ст. 213, п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Як зазначено у Рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.08.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Відповідно ч. ч. 1, 2 , 5 ст. 55, ч. 1 ст. 59, ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Після надходження від зазначених осіб відомостей про наявність майна боржника державний виконавець описує таке майно, вилучає його і реалізує у встановленому цим Законом порядку.

Державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Зазначені особи зобов'язані подати на запит державного виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває в них, та майно чи кошти, які вони мають передати боржнику. За ухилення від виконання розпоряджень державного виконавця особою, в якої перебуває майно боржника, на неї може бути накладено стягнення відповідно до цього Закону.

Майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно ч. 1 ст. 316, ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч. 1, 2 ст. 321, ст. 328, ст. 329, ч. 1 ст. 334, ст. 391 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи.

11.02.2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського РУЮ при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження про стягнення з ФГ «ЛАН-М» заборгованості по відшкодуванню фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій в сумі 3895,15 грн., та заборгованості в сумі 2442,69 грн. на користь УПФУ в Шевченківському районі, описано та накладено арешт на грунтооброблюючу частину агрегату АПК-7,5 - 2008 року випуску, розукомплектовану, червоного кольору з пошкодженням, повітряного приводу та сіялкою з ознаками зношення, який належить на праві власності ФГ «ЛАН-М» про що свідчить рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 11.07.2013 року про зобов'язання ОСОБА_1 повернути ФГ «ЛАН-М» агрегат АПК-7,5, 2008 року випуску, який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_1 (а.с. 87-96).

Тобто рішенням суду, що набрало законної сили і є обов'язковим для всіх органів державної влади, підприємств і установ, встановлені обставини, з приводу того, що ФГ «ЛАН-М» є власником спірного агрегату.

Посилання суду на видаткову накладну (а.с. 6) згідно якої ПП «ЛАН-М» поставило АПК-7,5 2008 року випуску ОСОБА_2, як на доказ належності останньому на праві власності цього агрегату є хибним, оскільки згідно ст. 712 Цивільного кодексу України, договір поставки не може бути укладений в цілях пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім використанням, а даних про те, що між ними укладався договір купівлі-продажу матеріали справи не містять. Крім того ця видаткова накладна не є підтвердженням проведення оплати, а інших доказів, які б підтверджували проведення оплати за даною накладною матеріали справи не містять.

Таким чином в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України, ч. 1 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, суд безпідставно узяв до уваги доказ, який не може підтверджувати факт договору купівлі-продажу, та не керувався критерієм доведення «поза розумні сумніви».

Визначаючи в якості відповідачів ВДВС Шевченківського РУЮ суд не звернув уваги, що структурний підрозділ ДВС не визначений Законом України «Про державну виконавчу службу», як самостійна установа, що унеможливлює участь ВДВС Шевченківського РУЮ у цій справі в якості відповідача, оскільки ці органи можуть бути належними відповідачами у справах з приводу оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності прийнятих у виконавчому провадженні, а з даними вимогами позивач до суду не звертався

(п. 11 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» із змінами та доповненнями),

Висновок суду з приводу того, що арешт майна був накладений в інтересах ОСОБА_1 суперечить акту опису і арешту від 11.02.2015 року, згідно якого арешт накладений на виконання рішення на користь УПФУ у Шевченківському районі Харківської області, яке до участі у справі залучено не було, як і ФГ «ЛАН-М» з якого на користь УПФУ у Шевченківському районі Харківської області проведено стягнення грошових коштів, та яке є, згідно рішенням суду, власником АПК-7,5 2008 року випуску.

Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 313-317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року - скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_2 до Начальника ВДВС Шевченківського РУЮ Харківської області, ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 267 (двісті шістдесят сім) гривень 96 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - Г.О. Макаров

Судді: О.А. Кружиліна

П.В. Кісь