Єдиний унікальний номер 243/8154/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1049/2015
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Біляєвої О.М., Папоян В.В.

при секретарі Кіпрік Х.В.

за участю:

позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську Донецької області справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства Слов'янської міської ради «Словміськводоканал» про стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

19 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства Слов'янської міської ради «Словміськводоканал» (далі КП «Словміськводоканал») про стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку.

Зазначала, що вона з 25 грудня 2009 року працювала в КП «Словміськводоканал». 20 лютого 2015 року звільнена за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штатів.

Посилаючись на те, що до звільнення вона неодноразово зверталася до відповідача з заявою про надання їй додаткової відпустки як матері, що виховує дитину сама, відповідач обіцяв надати їй таку відпустку, але не надав та при звільненні компенсацію за невикористану додаткову відпустку не нарахував, просила зобовязати КП «Словміськводоканал» нарахувати їй компенсацію за невикористану додаткову відпустку тривалістю 10 календарних днів, як матері, що виховує дитину сама, та стягнути цю суму на її користь (а.с. 1).

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до КП Слов'янської міської ради «Словміськводоканал» про стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку, як матері, що виховує дитину сама, відмовлено (а.с. 36).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог (а.с. 39-42).

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити.

Представник відповідача - КП «Словміськводоканал» ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності юридичної особи № 4 від 05 червня 2015 року (а.с. 14), проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 25 грудня 2009 року перебувала в трудових відносинах з КП Слов'янської міської ради «Словміськводоканал», працювала юрисконсультом. 20 лютого 2015 року на підставі наказу № 48-к від 20 лютого 2015 року звільнена за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату (а.с. 2-3).

Звертаючись до суду з позовом та обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що має сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, якого виховує сама, з батьком дитини розлучена в квітні 2008 року. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» вона, як одинока матір, має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. Раніше протягом 2010-2013 років відповідач надавав їй таку відпустку, документи про розлучення та довідку про склад сімї вона надавала у відділ кадрів. Перед звільненням вона неодноразово зверталася з заявою про надання їй додаткової відпустки, як матері, що виховує дитину сама, але відпустка їй надана не була і при звільненні компенсація за таку невикористану відпустку відповідачем їй не нарахована.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час трудових відносин позивачем не був доведений факт, що вона виховує дитину без батька, а тому роботодавець обґрунтовано відмовив їй у наданні додаткової відпустки, як матері, що виховує дитину сама, та при звільненні відмовив у виплаті компенсації за таку відпустку. Суд також зазначив, що статус одинокої матері позивачем не доведено і на час розгляду справи.

Зазначений висновок суду є законним та обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996р. № 504/96-ВР, зокрема частиною 1 статті 19, пунктом 5 частини 13 статті 10.

Відповідно до частини 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Перелік осіб, які мають право на додаткову соціальну відпустку доповнено категорією «одинока мати» з 18 листопада 2004 року.

Відповідно до ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А І групи.

Відповідно до пункту 5 частини 13 ст. 10 Закону України «Про відпустки» щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.

Тобто, пункт 5 частини 13 ст. 10 Закону України «Про відпустки» визначає одиноку матір як таку, що виховує дитину без батька. Факт утримання (аліменти) для надання відпустки значення не має.

Виходячи з наведеного, до категорії одинокої матері відносяться: жінка, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі й розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена). Саме з доведеності цих обставин і виходив суд, розглядаючи позовні вимоги позивача.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити жінці, котра виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Апеляційний суд вважає, що для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред'явлено копію свідоцтва про народження дитини, копію свідоцтва про розірвання шлюбу для підтвердження того, що жінка є розлученою, та документ, який підтверджував би те, що батько не бере участі саме у вихованні дитини. Зазначене неодноразово розяснювало і Міністерство соціальної політики України у своїх листах від 14 квітня 2008 року № 235/0/15-08/13 «Розяснення щодо застосування статті 19 Закону України «Про відпустки» (додаткові відпустки працівникам, які мають дітей)», від 19 травня 2009 року № 5565/0/14-09/13, від 30 травня 2014 року № 193/13/123-14 «Щодо надання додаткової відпустки одинокій матері», від 25 лютого 2015 року № 76/13/116-15 «Щодо надання соціальної відпустки працівникам, які мають дітей».

Відповідно до частини 3 ст. 10, частини 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

З матеріалів справи встановлено, що позивач має сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком якого є ОСОБА_5.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 18 квітня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Словянську Словянського міськрайонного управління юстиції Донецької області, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 147 від 18 квітня 2008 року (а.с. 27).

23 грудня 2014 року позивач звернулася до відповідача з заявою про надання їй з 05 січня 2015 року додаткової відпустки тривалістю 10 календарних днів як матері, що виховує дитину сама (а.с. 6). В заяві відсутні посилання на долучені до неї документи, що підтверджують право позивача на таку відпустку.

Листом № 2157/05 від 31 грудня 2014 року відповідач повідомив позивача, що питання про надання відпустки буде вирішено після надання довідки про склад сімї за 2015 рік (а.с. 7).

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач посилалася на те, що довідку про склад сімї вона в січні 2015 року передала інспектору відділу кадрів ОСОБА_6, проте будь-яких доказів на підтвердження цієї обставини вона надати не може.

Допитаний в якості свідка у судовому засіданні суду першої інстанції 26 жовтня 2015 року ОСОБА_6 пояснив, що він не памятає чи приносила йому позивач довідку про склад сімї за 2015 рік.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що додана позивачем до позовної заяви ксерокопія довідки про склад сімї, підписана директором ПП «Навигатор» 19 серпня 2015 року, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України не є належним та допустимим доказом та не є документом, що створює якісь правові наслідки, оскільки вона належним чином не посвідчена та штамп організації, яка її видала, є нечитабельним, оригінал довідки суду для огляду не наданий, а тому ця довідка не є належним та допустимим доказом.

Проте з наданої позивачем до суду довідки про склад сімї, виданої 21 жовтня 2015 року Комунальним підприємством «ЖЕК № 6» за № 761/01-2, встановлено, що син позивача ОСОБА_2 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 10 червня 2008 року зареєстрований разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26).

Відомості про місце проживання батька дитини в матеріалах справи відсутні. Згідно пояснень позивача він проживає окремо.

Згідно статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Відповідно до статті 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Тобто, той факт, що дитина ОСОБА_4 мешкає з матірю, не є доказом того, що його батько ОСОБА_5 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що позивач виховує дитину без участі батька. Пред'явлення лише довідки з ЖЕКу про те, що дитина проживає разом з матір'ю, не дає достатніх підстав стверджувати, що батько не бере участі у її вихованні. Доводи апеляційної скарги позивача про те, що єдиним і допустимим доказом того, що вона виховує дитину без батька, є довідка ЖЕКу про склад сімї, суперечить вимогам ст. 157 Сімейного кодексу України. Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що батько ОСОБА_5 не бере участі у вихованні сина ОСОБА_4.

За клопотанням позивача судом першої інстанції у відповідача була витребувана (а.с. 25, а.с. 28) та у судовому засіданні 28 жовтня 2015 року оглянута (а.с. 29) особова справа ОСОБА_2 На підтвердження права позивача на додаткову відпустку, як одинокої матері, в особовій справі маються лише копія свідоцтва про народження дитини, копія свідоцтва про розірвання шлюбу та довідка про склад сімї за 2010 рік.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідач в судовому засіданні не заперечував той факт, що для підтвердження статусу одинокої матері їй достатньо довідки з ЖЕКу, є необґрунтованими. Під час судового розгляду справи у суді першої інстанції представник відповідача неодноразово посилався на недоведеність позивачем того факту, що вона виховує дитину сама, що батько дитини не бере участі у вихованні дитини. Така ж позиція відповідача викладена і в його письмових запереченнях на апеляційну скаргу (а.с. 58-61).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем її статусу одинокої матері, а саме тієї обставини, що вона виховує дитину без участі батька, що батько з часу розлучення і, зокрема, протягом 2014-2015 років, не приймає участі у вихованні дитини.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що на підтвердження статусу одинокої матері протягом 2010-2013 років до відділу кадрів нею надавалися лише довідки про склад сімї, будь-які інші документи, які б підтверджували її статус одинокої матері протягом 2010-2013 років нею не надавалися, не спростовують висновків суду.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Законність надання позивачу додаткових відпусток, як одинокій матері, протягом 2010-2013 років не є предметом позову по цій справі, а тому апеляційний суд не може перевіряти наявність підстав для надання позивачу таких відпусток в період 2010-2013 років.

Крім того, соціальна додаткова відпустка, передбачена статтею 19 Закону України «Про відпустки», надається один раз протягом календарного року і за цей час може змінитися статус одинокої матері, а тому роботодавець має право щороку вимагати поновлення документів, що підтверджують статус одинокої матері, про що зазначено і в листі Міністерства соціальної політики України від 30 травня 2014 р. № 193/13/123-14 «Щодо надання додаткової відпустки одинокій матері».

Доводи позивача про те, що причиною її звільнення стало її звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі за 8 місяців 2014 року, що з цих самих підстав їй не надали і додаткової відпустки, а при звільненні компенсації за цю невикористану відпустку, не ґрунтуються на законі.

Доводи позивача про те, що в рішенні суду зазначені обставини, які не відповідають фактичним обставинам справи, а саме, що звільняючи її з роботи відповідач своєчасно провів з нею розрахунок та виплатив всі належні їй при звільненні суми, що були безспірними, в той час як розрахунок з нею був проведений лише в липні 2015 року на підставі судового рішення, не мають юридичного значення для вирішення справи про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану додаткову відпустку.

Відповідно до частини 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Спір щодо своєчасного розрахунку з ОСОБА_2 при звільненні не є предметом цієї справи.

Оскільки позивачем під час розгляду справи судом першої інстанції не доведений факт, що вона виховує дитину сама, без участі батька, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що роботодавець обґрунтовано відмовив позивачу у наданні додаткової відпустки, як одинокій матері, та у виплаті при звільненні грошової компенсації за таку невикористану відпустку.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивачем було заявлено клопотання про дослідження нових доказів, а саме, довідки зі школи, в якій навчається її син, згідно якої батько дитини ОСОБА_4 не бере участі у його вихованні.

Відповідно до части н 1 та 2 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Відповідно до частини 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Довідка, про дослідження якої позивачем було заявлено клопотання, видана 11 листопада 2015 року, тобто після ухвалення оскаржуваного судового рішення та після подачі апеляційної скарги. Як пояснила позивач, раніше вона не бажала брати зі школи довідку щодо участі батька у вихованні дитини, але після ухвалення оскаржуваного рішення вирішила таку довідку взяти.

Представник відповідача проти задоволення клопотання заперечував, посилався на те, що з батьком дитини позивач проживає в одному підїзді одного багатоквартирного будинку, що батько дитини піклується про дитину, в його присутності позивач неодноразово розмовляла по телефону з батьком дитини, коли той з дитиною відвідував лікаря.

Вислухавши думку представника відповідача, апеляційний суд у задоволенні клопотання позивача про дослідження нового доказу відмовив, оскільки неподання до суду першої інстанції нового доказу довідки зі школи щодо участі батька у вихованні дитини не було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 02 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.М. Біляєва

ОСОБА_7