Справа №345/2324/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.11.2015 року Калуський міськрайонний суд Івано- Франківської області

в складі: головуючої - судді Галущак Л.О.

секретаря Назарчук І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Калуш справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення із квартири,-

В С Т А Н О В И В :

Що позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири №225 , що по пр. Л.Українки, 12 в м. Калуші і з 13.07.1994 року зареєстрована в даному житловому приміщенні. Однак на даний час проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, а в її квартирі проживають відповідачі по справі . Відповідачі її до квартири не допускають та влаштовують скандали, тобто своїми протиправними діями порушують право власника на вільне користування приватною власністю.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 04.11.2013 року зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити їй перешкод в користуванні квартирою №225 в будинку №12, що по пр.Лесі Українки в м.Калуші. Також позивачка, як власник квартири , 02.03.2015 року через нотаріуса попередила відповідачку ОСОБА_2 про звільнити житлового приміщення не пізніше 15 квітня 2015 року.

Однак не зважаючи на прохання власника квартири про її звільнення, відповідачі надалі продовжують там проживати та користуватися чужим житлом й у добровільному порядку не бажають звільняти приміщення.

Ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має праві вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Вважає, що єдиною можливістю відновити порушене конституційне праве на вільне користування своєю власністю (ст.41 Конституції України) є покладення на відповідачів обов'язку звільнити житлове помешкання, яке їм не належить на законних підставах. Тому просить постановити рішення , яким виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із житлового приміщення - квартири №225 , що по пр. Л.Українки, 12 в м. Калуші Івано-Франківської області .

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, зазначивши при цьому, що відповідачі є тимчасовими жильцями, хоча ОСОБА_2 є онукою, однак не була членом сім»ї позивачки по справі і договору найму із ними не укладалося. Тому просить позов задоволити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з»явилися, однак подали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов не визнають.

Представник служби в справах дітей не заперечила щодо задоволення позову.

Суд, вислухавши доводи сторін й проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав:

В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.05.1994 року і з 13.07.1994 року зареєстрована в даному житловому приміщенні (а.с.4-7).

На даний час в спірній квартирі без згоди позивача проживають відповідачі по справі й у яких склались не приязні конфліктні стосунки.

Згідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1, 2 ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії які не суперечать закону.

В силу ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів сім'ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За вимогами ст.109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно ст. 98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 99 ЖК України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Проживання відповідачів в квартирі є перешкодою для позивачки , як власника майна, здійснювати своє право власності в повному обсязі. Доказів вселення відповідачів до спірної квартири на правах членів сім'ї позивача судом не здобуто.

Оскільки проживання відповідачів у спірній квартирі, як тимчасових мешканців, порушує право позивача на користування та розпорядження своєю власністю, то суд вважає, що позов підлягає до задоволення .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 98, 99, 109, 150 ЖК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 208, 210 , 213-215 ЦПК України, суд -

Р І Ш И В :

Позов задоволити й виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 із житлового приміщення - квартири №225 , що по пр. Л.Українки, 12 в м. Калуші Івано-Франківської області без надання іншого житла .

Стягнути із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 по 121.80 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Калуський міськрайонний суд протягом 10 днів з часу його проголошення.

Головуюча :