У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради, департаменту містобудування Львівської міської ради про визнання права на оренду земельної ділянки та визнання договору оренди земельної ділянки поновленим за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 3 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 16 червня 2009 року між нею та Львівською міською радою було укладено договір оренди землі, відповідно до якого вона прийняла у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться у АДРЕСА_1 для ведення городництва строком на п'ять років, до 27 грудня 2012 року. Земельна ділянка нею використовувалась згідно з умовами договору.

5 вересня 2012 року вона звернулася до Львівської міської ради із заявою про продовження дії договору оренди землі, а 5 листопада 2012 року до департаменту містобудування Львівської міської ради із заявою про надання їй висновку про наявність містобудівних обмежень щодо користування земельною ділянкою та продовження строку дії договору оренди, проте лише 14 березня 2013 року, замість місячного терміну, вона отримала відмову, чим порушено її право на поновлення договору оренди, оскільки вона належним чином виконувала умови договору та має переважне право на переукладення договору перед іншими особами.

Вважаючи такі дії відповідача порушенням ст. 33 Закону України «Про оренду землі», позивачка просила суд визнати за нею право на оренду земельної ділянки загальною площею 0,0549 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та визнати договір про оренду землі від 16 червня 2009 року, укладений між нею та Львівською міською радою, поновленим на строк 5 років, до 27 грудня 2017 року на умовах, які передбачені договором.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 1 вересня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право на оренду земельної ділянки загальною площею 0,0549 га, розташованої по АДРЕСА_1. Визнано договір оренди вказаної земельної ділянки, укладений 16 червня 2009 року між Львівською міською радою та ОСОБА_3, поновленим на п'ять років - до 27 грудня 2017 року на умовах, що передбачені договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Справа в апеляційному порядку розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Львівської області від 3 серпня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити без змін рішення районного суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що вона належним чином виконувала умови договору оренди землі, який закінчився, продовжує користуватися цією землею, сплачуючи орендну плату, надала всі документи для поновлення строку дії цього договору, так як має переважне право на переукладення договору, а вимоги ст. 33 Закону України «Про оренду землі» є обов'язковими для сторін договору.

Скасовуючи рішення суду та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 продовжує використовувати спірну земельну ділянку, сплачує орендні платежі, а вимоги ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» не порушені, оскільки Львівська міська рада не укладала договір з іншим орендарем і позивачка не оскаржила до суду дії відповідача щодо зволікання з переукладенням договору оренди, тобто позивачка передчасно звернулась до суду.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що земельна ділянка за адресою: м. Львів, вул. Пирогівка, 8а, перебуває у комунальній власності міста.

16 червня 2009 року на підставі ухвали Львівської міської ради від 7 червня 2007 року № 899 «Про затвердження Положення про організацію, проведення та оформлення купівлі-продажу у власність або надання в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення у м. Львові» та ухвали Львівської міської ради від 27 грудня 2007 року № 1459 «Про передачу гр. гр. ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7 земельних ділянок на АДРЕСА_1» між ОСОБА_3 та Львівською міською радою було укладено договір оренди землі, відповідно до якого позивач прийняла у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться у АДРЕСА_1 для ведення городництва строком на п'ять років, до 27 грудня 2012 року.

Згідно з ч. 1 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Правовою підставою для укладення договору оренди і набуття права на оренду земельної ділянки, що знаходиться в державній чи комунальній власності, є рішення власника (орендодавця) в особі відповідних органів виконавчої влади або місцевого самоврядування.

Статтею 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку.

Судами також встановлено і сторонами не оспорюється, що ОСОБА_3, в установлений законом строк, неодноразово зверталась до Львівської міської ради, департаменту містобудування Львівської міської ради із заявами про продовження терміну оренди земельних ділянок, про що зазначено у листі Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин.

Апеляційний суд зазначив, що право позивачки не порушено, оскільки Львівська міська рада не укладала договір з іншим орендарем.

Проте у порушення наведених вище норм матеріального права та вимог ст. ст. 3, 214, 316 ЦПК України суд не звернув уваги на те, що Львівська міська рада не визнає за позивачкою переважне право на переукладення договору оренди землі та повідомила про передачу цієї земельної ділянки на аукціон для проведення прилюдних торгів.

При цьому згідно з ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», яку апеляційний застосував, але невірно витлумачив, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

У порушення вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України про те, що висновки та мотиви суду касаційної інстанції є обов'язковими при новому розгляді справи, апеляційний суд не врахував, що в ухвалі суду касаційної інстанції від 10 червня 2015 року було вказано на необхідність дослідження та встановлення фактичних обставин того, чи наявні умови та підстави для застосування ст. 33 Закону України «Про оренду землі». Проте суд їх виконав неналежним чином.

За таких обставин, коли фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягаєскасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційноїінстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 3 серпня 2015 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик