У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Першої Київської державної нотаріальної контори, третя особа - реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві, про захист права власності, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 4 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що за рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2012 року між нею та ОСОБА_4 поділено житловий будинок АДРЕСА_1, за кожним визнано право власності на 1/2 частку зазначеного будинку. 23 січня 2014 року вона звернулась до реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві із заявою про державну реєстрацію 1/2 частки будинку, однак їй відмовили у державній реєстрації права власності на нерухоме майно у зв'язку наявністю обтяження в єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Ураховуючи викладене ОСОБА_3, змінивши предмет позову та уточнивши позовні вимоги, просила суд зобов'язати ОСОБА_4 звернутися до відділу реєстрації смерті у м. Києві з особистою заявою про отримання повторного свідоцтва про смерть ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, звернутися до Першої Київської державної нотаріальної контори з особистою заявою про зняття заборони відчуження житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 4 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2015 року, позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 звернутися до відділу реєстрації смерті у м. Києві з особистою заявою про отримання повторного свідоцтва про смерть ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, звернутися до Першої Київської державної нотаріальної контори з особистою заявою про зняття заборони відчуження житлового будинку АДРЕСА_1. Зобов'язано Першу Київську державну нотаріальну контору зняти заборону відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 за заявою ОСОБА_3 та зареєструвати припинення обтяження на вказаний будинок. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач є заінтересованою особою, в інтересах якої може бути припинено обтяження, оскільки вона володіє 1/2 часткою житлового будинку, на який накладено заборону, нарівні з ОСОБА_4, який є набувачем у договорі довічного утримання, тому що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 5 квітня 2012 року визнано житловий будинок АДРЕСА_1 майном, що набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час шлюбу і є їх спільною сумісною власністю.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 5 квітня 2012 року житловий будинок АДРЕСА_1 визнано майном, набутим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час шлюбу, яке є їх спільною сумісною власністю. Поділено зазначений житловий будинок, виділивши сторонам по 1/2 частці житлового будинку.

Також судами встановлено, що спірний житловий будинок передано у власність ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання, укладеного 12 березня 2001 року з ОСОБА_6, в якому міститься напис державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори Лазаревою Л.І. про накладення заборони на його відчуження.

23 січня 2014 року ОСОБА_3 з метою державної реєстрації права власності на частину будинку АДРЕСА_1 звернулась до реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, однак їй відмовили у державній реєстрації права власності на нерухоме майно у зв'язку наявністю обтяження в єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Листом Першої Київської державної нотаріальної контори від 3 липня 2014 року позивачу також відмовлено у знятті заборони відчуження вказаного нерухомого майна та рекомендовано звернутися до реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві, маючи при собі оригінали наступних документів: рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 5 квітня 2012 року; договір довічного утримання; паспорт; документ, що підтверджує факт смерті відчужувача.

Згідно з відповідями відділу реєстрації смерті в м. Києві від 29 липня 2014 року та від 25 листопада 2014 року на заяву позивача свідоцтво про смерть повторно видається, зокрема, особі, яка є спадкодавцем за законом або за заповітом на підставі їх заяви.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

В силу ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

У ч. 1 ст. 14 ЦК України визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Таким чином, до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте ОСОБА_3 не було надано суду обґрунтованих доказів того, яким чином порушується її право чи не визнається ОСОБА_4 у розумінні ст. 15 ЦК України та доказів того, що останнім чиняться перешкоди у здійсненні її законного права щодо користування та розпорядження 1/2 часткою житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Проте суди, покладаючи на ОСОБА_4 обов'язок звернутися до відділу реєстрації смерті у м. Києві з особистою заявою про отримання повторного свідоцтва про смерть ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та звернутися до Першої Київської державної нотаріальної контори з особистою заявою про зняття заборони відчуження об'єкту нерухомого майна, всупереч положенням ст. ст. 215, 315 ЦПК України не вказали на підставі яких норм законодавства на нього покладено такий обов'язок, якою нормою права передбачено його виконання та яким чином таке може запобігти порушенню прав позивача, на захист яких вона звернулася до суду.

Крім того, згідно з ч. 9 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація припинення іпотеки, обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача, яку він зобов'язаний подати протягом п'яти робочих днів з дня припинення іпотеки, обтяження самостійно або на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

При цьому норма ч. 3 ст. 182 ЦК України визначає щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовуються лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію.

Крім того, у п. 9 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Отже, нотаріусу як спеціальному суб'єкту надані функції реєстратора при вчиненні ним нотаріальної дії, однак зняття заборони не є нотаріальною дією.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1901/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд уточнює позовні вимоги.

Таким чином, вирішуючи питання про призначення справи до судового розгляду, суд в обов'язковому порядку має вирішити питання про уточнення позовних вимог.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули, доводів сторін належним чином не перевірили та дійшли передчасного висновку про задоволення позову, не уточнивши позовних вимог та не з'ясувавши які з них мають розглядатись в порядку цивільного судочинства, а які в порядку адміністративного судочинства (дії нотаріуса, якому надані функції реєстратора).

За таких обставин ухвалені судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 4 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик