22-ц/775/1006/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Голуб Т.І.
Категорія 19 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді Мироненко І.П.

суддів: Лісового О.О., Ткаченко Т.Б.

секретаря Собецькій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі справу за апеляційною скаргою прокурора Волноваського району Донецької області на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 11 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради Волноваського району Донецької області про визнання договору недійсним та визнання права власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року позивач звернулась до суду з даним позовом до відповідача, обґрунтовуючи його тим, що їй на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на землю належала земельна ділянка 4,59 га на території ОСОБА_3 сільської ради Волноваського району Донецької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В грудні 2007 року вона отримала пропозицію від відповідача на укладення договору про передачу права власності на вказану земельну ділянку з добровільною відмовою від неї тимчасово. При цьому її було завірено, що вона продовжить користуватися земельною ділянкою, як і раніше, а договір укладається формально, у звязку з потребами сільської ради. Вона надала згоду і 16 січня 2008 року між нею та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір про передачу права власності на земельну ділянку у зв'язку з добровільною відмовою від неї власника земельної ділянки. Позивач продовжувала користуватися зазначеною земельною ділянкою і тільки весною 2014 року дізналась, що юридично не є її власником. Вона звернулася до відповідача, але той розірвати договір добровільно відмовився. Просила договір, укладений між нею та відповідачем, визнати недійсним з підстав передбачених ст.229 ЦК України та визнати за нею право власності на земельну ділянку.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 11 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір про передачу права власності на земельну ділянку у звязку з добровільною відмовою від нього власника земельної ділянки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сільською радою Волноваського району Донецької області від 16 січня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 щодо земельної ділянки, розміром 4,59 га на території ОСОБА_3 сільської ради Волноваського району Донецької області, кадастровий номер :04:000:0362, зареєстрований в Державному реєстрі договорів.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку розміром 4,59 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території ОСОБА_3 сільської ради Волноваського району Донецької області, кадастровий номер :04:000:0362.

Додатковим рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 05 грудня 2014 року доповнено резолютивну частину рішення Волноваського районного суду Донецької області від 11 вересня 2014 року, про визнання за ОСОБА_2 права власності на земельні ділянки: площею 4,44 га, кадастровий номер :04:000:0362 та площею 0,15 га, кадастровий номер :04:000:0363, а всього загальною площею 4,59 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території ОСОБА_3 сільської ради Волноваського району Донецької області.

В апеляційній скарзі прокурор Волноваського району Донецької області, посилаючись на неповне зясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Волноваського районного суду від 11 вересня 2014 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 В обґрунтування апелянт зазначає, що судом не встановлено в чому саме здійснив помилку позивач, який правочин мав намір укласти замість спірного договору. Суд невірно застосував положення ст.229 ЦК України, що призвело до втрати Новоаднріївською сільською радою Волноваського району земельної ділянки, належної їй відповідно до акту про право власності.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити, рішення суду від 11 вересня 2014 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів апеляційної скарги прокурора, просив рішення суду залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради ОСОБА_7 заперечувала проти доводів апеляційної скарги прокурора, просила рішення суду залишити без змін, оскільки позивач продовжує користуватися земельною ділянкою та сплачує податки на землю.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, посилаючись на ст.229 ЦК України, виходив з того, що договір про передачу права власності на земельну ділянку у звязку з добровільною відмовою від нього був укладений ОСОБА_2 помилково, оскільки при його укладанні її було завірено, що договір є тимчасовим, позивач вважала, що не втрачає свою власність. Про зазначене свідчить, що вона продовжувала користуватися земельною ділянкою, сплачувала за неї податок й після укладення договору.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає вимогам закону, обставинам справи та зроблений у відповідності із зібраними доказами.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належала земельна ділянка розміром 4,59 га (дві ділянки розміром 4,44 га і 0,15 га, кадастрові номери 040000362 та 040000363) на території ОСОБА_3 сільської ради Волноваського району Донецької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідно до Державного акту на право приватно власності на земельну ділянку серія ЯЕ №701034, виданого Волноваською райдержадміністрацією Донецької області 14 грудня 2007 року на підставі розпорядження Волноваської райдержадміністрації від 10 грудня 2007 року №1026, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 22.

16 січня 2008 року між ОСОБА_8, який діяв на підставі довіреності, посвідченої 21 грудня 2007 року приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, від імені ОСОБА_2, та ОСОБА_3 сільською радою Волноваського району Донецької області, в особі сільського голови ОСОБА_9, було укладено договір про добровільну відмову від права приватної власності на земельну ділянку розміром 4,59 га, кадастровий номер:04:000:0362 та :04:000:0363 з переданням права власності на цю земельну ділянку територіальній громаді ОСОБА_3 сільської ради Волноваського району Донецької області.

На підставі цього договору 08 лютого 2008 року Новоадріївській сільській територіальній громаді в особі Новоадріївської сільської ради в комунальну власність був виданий Державний акт серія ЯЕ № 701364 на право власності на земельну ділянку 4,59 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №04 (а.с. 7).

Перелік підстав за наявності яких субєктивне право власності припиняється наводиться у ст.140 ЗК України. Однієї з таких підстав є добровільна відмова власника від права на земельну ділянку. В цьому випадку припинення субєктивного права відбувається виключно у звязку із самостійним волевиявленням власника земельної ділянки, а функція державних органів юридично оформити припинення такого права.

Так, відповідно до положень ст.142 ЗК України припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у разі згоди на одержання права власності на земельну ділянку укладають угоду про передачу права власності на земельну ділянку. Угода про передачу права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Отже, виходячи із положень зазначеного закону, яким встановлений порядок припинення права власності, слід встановити добровільне, самостійне волевиявлення власника земельної ділянки, яке пов'язане з небажанням подальшої її експлуатації. Тобто особа самостійно із доброї волі відмовляється від набутого, згідно із законом, права володіння та користування земельною ділянкою.

З наданих сторонами документів в судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що 15 листопада 2007 року відбувся схід громадян, які мешкають на території Новоадріївської сільської ради з приводу закладки відкритого кар'єру з добичі первинних каолінів ОСОБА_3 родовища, а 16 листопада 2007 року між ОСОБА_3 сільською радою та товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 каоліни" був укладений договір про сумісну співпрацю (а.с. 54-57).

Як пояснив в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6, який є чоловіком позивача, в 2007 році до громади ОСОБА_3 сільської ради звернулося ТОВ "ОСОБА_3 каоліни" з пропозицією укласти договір про сумісну співпрацю, однією із складових якої повинна бути розробка відкритого кар'єру з добичі первинних каолінів на території, де розташовані земельні ділянки позивача та членів її родини. Для отримання дозволу на розробку карєру необхідно було, щоб право власності на відповідні земельні ділянки належало сільській раді, яка б і уклала договір з підприємством. Крім того, представник ТОВ «ОСОБА_3 каоліни» обіцяв робочі місця для мешканців села та мережу соціальних благ для розвитку села, у звязку із чим позивач погодилася укласти договір про передачу її земельних ділянок відповідачу. Позивач дійсно підписала довіреність для укладання такого договору і заяву про підтвердження наміру на відмову від власних земельних ділянок, але вважала, що таких наслідків не наступить, що земля залишиться в її розпорядженні, тобто, помилялася щодо природи правочину. Тим більш, що після укладання договору вона ніколи фактично не передавала земельні ділянки сільській раді, продовжує ними користуватися за цільовим призначенням, платить на землю податки. Позивач не має іншої землі та іншого прибутку (а.с.45-46, 50,51).

Представник відповідача - голова ОСОБА_3 сільської ради ОСОБА_7 підтвердила такі обставини зазначивши, що ніякої сумісної діяльності сільська рада із ТОВ "ОСОБА_3 каоліни" не вела, оскільки підприємство крім укладання вказаного договору більш не ініціювало проведення розробки надр, тому сільська рада фактично не приймала земельні ділянки позивача у власність, не користується ними, не оплачує необхідні податки. Відповідач не підтримує доводи апеляційної скарги, вважає, що оскаржуваним рішення не порушені його інтереси, а земельні ділянки юридично слід повернути їх законним володільцям (а.с. 95 ).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 просила визнати вказаний договір недійсним на підставі ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, тому як добровільного, самостійного волевиявлення на припинення права власності на земельні ділянки та на припинення користування ними у неї не було. Договір на припинення права власності нею був вчинений під впливом помилки щодо правової природи правочину та його наслідків, оскільки вважала його тимчасовим.

За змістом ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України.

Статтею 229 ЦК України встановлено, що особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.ч.1,2).

У п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюванним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

З урахуванням встановлених у справі конкретних обставин укладення правочину, наведених положень закону, а також виходячи із моральних засад суспільства, принципів розумності та справедливості, колегія суддів вважає встановленим той факт, що позивач при укладенні оспорюваного договору діяла в інтересах територіальної громади, що свідчить про відсутність у неї добровільного, самостійного волевиявлення на безвідплатне припинення права власності на дві земельні ділянки, вартістю 51 841 грн. 96 коп., а також не припиняла користуватись земельними ділянками, ніколи не передавала їх фактично сільській раді у розпорядження згідно з договором, вчинила цей правочин під впливом помилки відносно його правової природи та наслідків, що має істотне значення.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов правильного висновку про існування при укладені оспорюваного договору помилки, а саме неправильного сприйняття ОСОБА_2 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна б було вважати, що цей договір не був би вчинений.

Наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи щодо втрати ОСОБА_3 сільською радою належних їй відповідно до акту про право власності земельних ділянок та неналежний з її боку захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, з урахуванням наведеного, та приймаючи до уваги, що саме з ініціативи сільської ради і в її інтересах позивач припинила право власності на землю, висновків суду не спростовують.

Більш того, колегія суду звертає увагу, що земельні ділянки після укладення правочину сільською радою у позивача не витребувались, що в свою чергу, свідчить про відсутність у сторін наміру на реальне виконання угоди та припинення права власності позивача на земельні ділянки.

У звязку з цим не можна погодить і з доводами скарги про те, що позивач уклала правочин внаслідок власного недбальства, незнання закону, тощо.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування рішення суду, у зв'язку з чим апеляційна прокурора підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Волноваського району Донецької області відхилити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 11 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до касаційної інстанції.

Головуючого І.П. Мироненко

Судді: О.О. Лісовий

ОСОБА_10