Справа № 191/5083/14-ц
Провадження № 2/191/273/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2015 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Твердохліб А. В.

за участю секретаря Яришевої Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом про стягнення боргу по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати за час затримання розрахунку, який в ході судового розгляду уточнила, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з липня 2013 року по грудень 2013 року вона працювала на посаді офіс-менеджера у приватного підприємця ОСОБА_2, який займався виготовленням металопластикових вікон. Офіс ОСОБА_2 знаходився і знаходиться в даний час в приміщенні друкарні за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Виконкомівська, 22.

При працевлаштуванні до ОСОБА_2 вона передала йому свою трудову книжку і в подальшому була впевненою, що є прийнятою на роботу у встановленому законом порядку, але відповідач будучи фізичною особою-підприємцем субєктом підприємницької діяльності та здійснюючи свою підприємницьку діяльність, виконуючи адміністративно-розпорядчі та організаційно-господарські функції щодо управління підприємством, діючи умисно, вчинив грубе порушення законодавства про працю.

Факт вини відповідача підтверджується вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15. 10. 2014 року у кримінальній справі №191/3635/14-к, яким визнано винним ОСОБА_2 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України: «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток, за весь час затримки по день фактичного розрахунку».

Заробітну плату позивачу не сплачено з липня 2013 року по 6 грудня 2013 року. Заробітна плата з преміальними складала 2000 грн. Отож на день її звільнення загальний борг по заробітку відповідача перед нею склав 10462 грн.

Постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено порядок нарахування компенсації за затримку розрахунку з працівником.

Згідно п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (година) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Провівши розрахунок суми компенсації з відповідача на користь позивача за затримку у виплаті розрахунку роботодавця з працівником при звільненні було визначено середньоденний заробіток позивача.

Середньоденна заробітна плата позивача за останні відпрацьовані два місяці роботи (жовтень та листопад 2013 року) становить 90 грн. 90 коп. (кількість робочих днів у жовтні 2013 року 23, кількість робочих днів у листопаді 2013 року 21, загальна кількість робочих днів за два місяці 44). Сума заробітної плати за жовтень та листопад 2013 року становить 4000 грн. 4000:44= 90 грн. 90 коп.

Згідно висновків, викладених у Правовій позиції до Постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 липня 2013 року, відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності.

Станом на перше квітня 2015 року кількість робочих днів, що минули з дня звільнення позивача (6 грудня 2013 року) становить 329 робочих днів.

Відтак, станом на 01. 04. 2015 року сума, що підлягає стягненню з відповідача на затримку розрахунку при звільненні позивача становить 29906 грн. 10 коп. (329*90 грн. 90 коп.).

Просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість по не виплаченій заробітній платі у розмірі 10462 грн. (десять тисяч чотириста шістдесят дві) грн., а також середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 6 грудня 2013 року по 01 квітня 2015 року в розмірі 29906 грн. 10 коп. Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі на суму 10462 грн. допустити до негайного виконання. Стягнути з відповідача судовий збір на користь держави.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що працювати до відповідача прийшла з метою виконання функцій менеджера, про те, що її трудова книжка не заповнювалась роботодавцем, не знала, крім цього доповнила, що вона брала заробітну плату, але одразу, за домовленістю з відповідачем, віддавала її на розвиток підприємства.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, просив відмовити позивачу в задоволенні її вимог повністю, так як ОСОБА_1 у його приватному підприємстві добровільно виконувала функції менеджера, будучи при цьому дівчиною Морозова В, який розпочинав спільну роботу із ним. Позивач знала де перебуває її трудова книжка та мала доступ до сейфу, в якому вона знаходилась. За домовленістю між позивачем та відповідачем, остання отримувала заробітну плату у сумі 1000 грн. + 1% від отриманого прибутку. На підприємстві велась книга обліку витрат та прибутків, однак то були лише чорнові записи, з яких видно, що як ОСОБА_1, так й інші особи, брали грошові кошти з перевищенням допустимих меж, що призвело до необхідності розірвати підприємницькі відносини між ОСОБА_1 та братами Морозовими.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_3 ААБ № 468747 ОСОБА_3 значиться як фізична особа-підприємець. Дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців: 22. 09. 2011 року №2 002548. Дані про перебування фізичної особи підприємця в процесі припинення підприємницької діяльності, а також про порушення провадження у справі про банкрутство - відсутні (а. с. 13-14).

Згідно копії вироку Синельниківського міськрайонного суду від 15. 10. 2014 року встановлена винність ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 172 КК України, як грубе порушення законодавства про працю (а. с. 6-9).

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

У ч. 1 ст. 115 КЗпП України зазначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч. 3 ст. 23 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

У ч. 4 ст. 23 КЗпП України зазначено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

В судовому засіданні було досліджено вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15. 10. 2014 року відносно ОСОБА_2, яким підтверджується факт вини останнього щодо грубого порушення законодавства про працю.

В судовому засіданні також встановлено відсутність в трудовій книжці позивача запису про прийняття його на роботу, звільнення, а також відсутність відповідного документу про зарахування працівника ОСОБА_1 на роботу. Тобто, позивачем не доведено факт її перебування в трудових відносинах із роботодавцем, а вимоги про встановлення такого факту нею заявлено не було.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог позивача, так як правова позиція стосовно перебування ОСОБА_1 в трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_3 не була доведена та підтверджена.

Надані відповідачем чорнові записи у вигляді книги обліку витрат та прибутків підприємства, суд не бере до уваги, так як вони є неналежної форми та не містять будь-якого доказового значення.

На підставі викладеного, ст.ст. 21 ч. 1, 23 ч. ч. 3, 4, 115-117 КЗпП, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу по заробітній платі та стягнення середньої заробітної плати за час затримання розрахунку відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні під час проголошення рішення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 03 вересня 2015 року.

Суддя: ОСОБА_4