АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Лознян О.С.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Ковальська-Житлосервіс" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням трьох процентів річних та індексу інфляції в загальній сумі 83 528 грн. Позов мотивовано тим, що ТОВ "Ковальська-Житлосервіс" обслуговує будинок АДРЕСА_1, а відповідач є власником квартири АДРЕСА_1. 20 лютого 2012 р. між ТОВ "Ковальська-Житлосервіс" та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, відповідно до умов якого позивач зобов'язався обслуговувати та проводити поточний ремонт житлового будинку та прибудинкової території, а відповідач - своєчасно оплачувати послуги у строки та на умовах, передбачених договором. Відповідач не виконує договірні зобов'язання, внаслідок чого станом на 31 серпня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 51 409,93 грн. Позивач вважав, що відповідач як боржник, що прострочив виконання грошового зобов'язання, на підставі ст. 625 ЦК України повинен сплатити суму боргу з урахуванням трьох процентів річних в сумі 4 523,06 грн. та індексу інфляції в сумі 27 595,03 грн.

Унікальний номер справи: 753/16730/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/15270/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Кириченко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року позов позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Ковальська - Житлосервіс" в рахунок відшкодування заборгованості за житлово комунальні послуги - 27 060,89 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Ковальська - Житлосервіс" в рахунок відшкодування трьох відсотків річних - 2 502.12 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ" Ковальська - Житлосервіс" в рахунок відшкодування інфляційної складової боргу - 19 722,46 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ " Ковальська - Житлосервіс" в рахунок відшкодування судових витрат - 835,28 грн. А всього стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Ковальська - Житлосервіс" - 50119,86 грн. В задоволенні решти заявлених позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року змінити шляхом зменшення суми заборгованості за житлово комунальні послуги до суми 37986,52 грн., а судові витрати в розмірі 918,81 грн. покласти на позивача.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвалюючи рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, без повного дослідження матеріалів справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції неправильно встановлено період, за який в межах строку позовної давності слід стягнути заборгованість, що стало наслідком неправильного нарахування трьох відсотків річних, інфляційних витрат, тощо, тому розрахована судом сума суттєво перевищує суму реальної заборгованості, в обґрунтування чого апелянтом надано власний розрахунок.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, яка належить їй на праві приватної власності (а.с. 5).

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з позовом до суду, ТОВ "Ковальська-Житлосервіс" просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі станом на 31 серпня 2015 року в розмірі 51 409,93 грн. суми боргу з урахуванням трьох процентів річних в сумі 4 523,06 грн. та індексу інфляції в сумі 27 595,03 грн., що підтверджується довідкою про заборгованість за фактично спожиті житлово-комунальні послуги, яка приєднана до матеріалів справи, (а.с. 6)

Також встановлено судом першої інстанції, що 20 лютого 2012 р. між ТОВ "Ковальська-Житлосервіс" та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, відповідно до умов якого Товариство зобов'язалося забезпечити надання послуг по утриманню будинку, споруд та прибудинкових територій в будинку АДРЕСА_1, а споживач зобов'язався своєчасно оплачувати послуги за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені договором.

Пунктом 20 договору передбачено, що він укладається на один рік і вважається продовженим на наступний термін, якщо жодна із сторін в письмовій формі не заявить про його перегляд за один місяць до закінчення його дії.

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір ґрунтується на приписах чинного законодавства, зокрема на Законі України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до ст. 19 якого відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Зважаючи на фактичні обставини справи, суд першої інстанції вірно встановив, що ТОВ "Ковальська-Житлосервіс" забезпечує виконання комплексу робіт по утриманню будинку, прибудинкової території та створення необхідних умов мешкання в АДРЕСА_1, тобто виконує свої зобов'язання за договором, споживач ОСОБА_1, порушивши умови договору, плату за надані житлово-комунальні послуги щомісяця не вносить, що підтверджується наданим позивачем розрахунком.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що станом на 31 серпня 2015 р. ОСОБА_1 має заборгованість по оплаті за утримання будинку і прибудинкової території і оплаті за опалення в загальному розмірі 51 409,93 грн., однак з застосуванням норми ст. 267 ЦК України, відповідно до вимог якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, заявлені вимоги слід задовольнити частково, та стягнути з відповідача суму боргу за період з серпня 2012 року по серпень 2015 року включно в сумі 27 060,89 грн., а також 3% річних за вказаний період в розмірі 2 502,12 грн. та інфляційну складову боргу - 19 722,46 грн.

Колегія суддів вважає обґрунтованим такий висновок суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до положень ст.322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правовідносини із споживання житлово - комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово - комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно- правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно- правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово- комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і при будинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, обов'язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 19, п. 1 ч. З ст. 20, п. 3 ч. 2 ст. 21, пп. 4, 13 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками сфери житлово- комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово- комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Істотними умовами договору на надання житлово- комунальних послуг є, зокрема, порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги та відповідальність сторін і штрафні санкції за невиконання умов договору. Споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, лише в разі його підготовки виконавцем на основі типового договору.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що законом визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово- комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово- комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово- комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово- комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони необґрунтовані та не доведені належними доказами, оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини справи.

Зокрема доводи апелянта про те, що судом не врахована відсутність права вимоги у позивача поза меж строку позовної давності, відсутні докази позивача на обґрунтування розміру заборгованості за житлово-комунальні послуги, не знайшли підтвердження матеріалами справи, зважаючи на таке.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.

За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача ОСОБА_2 подав заяву про застосування загальних строків позовної давності, оскільки ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» звернулося до суду з вимогою про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги поза межами строків позовної давності, визначений у ст.257 Цивільного кодексу України.

Також вбачається, що з позовною заявою ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» звернулося у вересні 2015 року, предметом позову, згідно наданого розрахунку, вказано стягнення заборгованості за фактично спожиті ОСОБА_1 житлово- комунальні послуги за період лютий 2009 року - серпень 2015 року (а.с. 6).

Зважаючи на вказану заяву про застосування загальних строків позовної давності, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з предмету спору за позовом, та вважав правомірним застосування в межах даного спору строків позовної давності до вимог ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з лютого 2009 року по серпень 2012 року, у зв'язку зі спливом загального строку позовної давності.

Таким чином, судом першої інстанції вірно частково задоволено позовні вимоги, на які не розповсюджується строк позовної давності, а саме з вересня 2012 року по вересень 2015 року.

Відповідно ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини визнані сторонами, не потребують доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме змісту апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_1 визнає, що не сплачує за фактично спожиті житлово-комунальні послуги, однак доводи апеляційної скарги стосуються невірного, на думку апелянта, періоду стягнення заборгованості, у зв'язку з чим вона й просить зменшити суму стягнення.

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що позовні вимоги, на які не розповсюджується строк позовної давності, судом першої інстанції задоволено вірно, а сума заборгованості достеменно підтверджуються наданими ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» розрахунками заборгованості по квартирі позивача.

Разом з тим, під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем не було надано доказів на спростування розміру заборгованості, яка виникла у ОСОБА_1, зокрема у зв'язку з періодичними погашеннями заборгованості, що не враховані позивачем, тощо.

Не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційних скарг недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: