Справа № 683/2065/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року Старокостянтинівський районний суд

Хмельницької області в складі:

головуючої судді Бондарчук Л.А.

при секретарі Борикіній Л.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Старокостянтинові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа Старокостянтинівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,

встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1І про визнання недійсним заповіту, складеного та посвідченого 01 квітня 2015 року державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори, яким його мати ОСОБА_5, яка померла 18 травня 2015 року, усе своє майно заповіла ОСОБА_4

На обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що після смерті матері звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак дізнався про існування вказаного заповіту. Вказує, що причиною складання заповіту ОСОБА_5 було те, що вона не розуміла значення своїх дій, оскільки в цей період приймала лікарські засоби в тому числі і наркотичні.

Позивач та його представник адвокат ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримали.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3 позов не визнала та просить відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи - Старокостянтинівської державної нотаріальної контори у своїй заяві, поданій до суду, позов не визнала та просила розглядати справу у її відсутності.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 квітня 2015 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким усе своє майно заповіла сину ОСОБА_4. Даний заповіт нотаріально посвідчений державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №2-558.

18 травня 2015 року ОСОБА_5 померла. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є дітьми померлої. 18 червня 2015 року ОСОБА_1 подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом після смерті матері. 04 липня 2015 року із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері звернувся також і ОСОБА_4

Наведене підтверджується: свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 (а.с.3), матеріалами спадкової справи №425/2015, заведеної Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою до майна померлої 18 травня 2015 року ОСОБА_5 (а.с.14-23), заповітом від 01 квітня 2015 року (а.с.46).

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином.

Згідно ч.ч.1,3 ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх та (або) керувати ними, може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Обґрунтовуючи недійсність заповіту, позивач посилався на те, що його мати ОСОБА_5 на момент складання заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки перебувала у хворобливому стані, внаслідок вживання лікарських засобів, у тому числі і наркотичних.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із показань допитаних судом за клопотанням позивача свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, не вбачається, що волевиявлення ОСОБА_5 на час складання оспорюваного заповіту не було вільним чи не відповідало її волі.

Зокрема, свідок ОСОБА_7, яка є кумою позивача, показала, що за життя ОСОБА_5 говорила їй, що одну кімнату у належному їй будинку вона залишить синові ОСОБА_10.

З показів свідка ОСОБА_8, яка є родичкою співмешканки позивача, вбачається, що в травні 2014 року у розмові з ОСОБА_5, остання їй говорила, що житловий будинок вона залишить обом синам і одна кімната в будинку буде для сина ОСОБА_10.

Свідок ОСОБА_11, яка є співмешканкою позивача, показала, що ОСОБА_5 до смерті говорила, що одну кімнату в будинку залишить сину ОСОБА_10.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів того, що волевиявлення ОСОБА_5 станом на 01 квітня 2015 року не було вільним чи не відповідало її волі позивачем не надано.

Натомість, допитані судом за клопотанням відповідача свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13І, які були присутні при складанні та посвідченні оспорюваного заповіту, показали, що ОСОБА_5 у момент складання заповіту була при здоровому глузді, розуміла, що робить заповіт на користь свого сина ОСОБА_4 та бажала цього. Будь-яких неадекватних дій у поведінці ОСОБА_5 під час складення заповіту не було.

Про той факт, що ОСОБА_5 чітко розуміла, що склала заповіт саме на сина ОСОБА_4 підтвердила і свідок ОСОБА_14, яка показала, що ОСОБА_5 особисто їй повідомила, що залишила заповіт на сина ОСОБА_15.

Отже, той факт, що ОСОБА_5 склала заповіт лише на одного сина ОСОБА_4, хоча, зі слів позивача, обіцяла, що також залишить йому частину житлового будинку, свідчить лише про те, що вона змінила своє рішення, а не про те, що її волевиявлення на час складання оскаржуваного заповіту не було вільним чи не відповідало її волі.

Згідно роз»ясень, даних п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов»язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

На виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України судом було роз»яснено сторонам про їх право заявити клопотання щодо призначення по даній справі посмертної судово-психіатричної експертизи для визначення стану ОСОБА_5 на момент складання заповіту.

Однак, клопотання про призначення такої експертизи жодна із сторін не заявила.

Таким чином, оцінивши усі надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що на момент складання оспорюваного заповіту ОСОБА_5 розуміла значення своїх дій і могла керувати ними, а тому в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст.ст.10 ч.4, 11 ч.1, 60 ч.1, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 225 ч.1, 1233, 1247 ч.ч.1,3, 1257 ч.2 ЦК України, суд

вирішив:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області через Старокостянтинівський районний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :