У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мартинюка В.І.,
Кадєтової О.В.,Наумчука М.І.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до Першої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_7, треті особи: Львівська міська рада, виконавчий комітет Львівської міської ради, департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, ОСОБА_8 про визнання права власності, за касаційною скаргою виконавчого комітету Львівської міської ради та Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 04 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Першої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_7, треті особи: Львівська міська рада, виконавчий комітет Львівської міської ради, департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, ОСОБА_8 про визнання права власності. В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_6 посилалась на те, що з 1997 року вона проживає у квартирі АДРЕСА_1. Після смерті власника ОСОБА_9 вона продовжувала користуватися зазначеною квартирою за згодою її сестри ОСОБА_7, яка прийняла цю квартиру у спадщину. За домовленістю з останньою, позивач надсилала їй грошові кошти поштовим переказом та сплачувала комунальні платежі за надані послуги. Позивач вважала, що більше п'ятнадцяти років за згодою спадкоємця власника користувалася спірною квартирою, тому з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 7 лютого 2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду із заявою про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 лютого 2013 року.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 04 червня 2015 року, визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

У касаційній скарзі виконавчий комітет Львівської міської ради та Львівська міська рада просять судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач добросовісно та відкрито володіла спірним нерухомим майном більше десяти років з дозволу спадкоємця власника ОСОБА_7, та їй було відомо, що власником майна була ОСОБА_9

Проте повністю погодитись в такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що згідно зі свідоцтвом від 18 травня 1995 року № Г-02097 (а.с. 4, т. 1) квартира АДРЕСА_1, загальною площею 25,5 кв.м, житловою площею 13,4 кв.м, на праві приватної власності належала ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва НОМЕР_1 (а.с. 56 зворот, т. 1).

04 червня 1997 року ОСОБА_7 звернулась до Першої львівської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її сестри ОСОБА_9 (а.с. 55 зворот, 56, т. 1).

Відповідно до довідки Першої Львівської державної нотаріальної контори від 12 серпня 1999 року № 711, виданої ОСОБА_7, за її заявою від 05 червня 1997 року № 362 заведена спадкова справа № 261/97 після смерті її сестри ОСОБА_9 Свідоцтво про право на спадщину буде видано після представлення документів, що підтверджують родинні відносини (а.с. 9, т. 1 ).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_7 надала дозвіл позивачу та її чоловіку на проживання у спірній квартирі, натомість останні повинні були сплачувати комунальні платежі та перераховувати на її рахунок гроші за квартиру (а.с. 10, т. 1).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 листопада 2011 року у справі за заявою Галицької районної державної адміністрації Львівської міської ради, заінтересована особа - Перша Львівська державна нотаріальна контора, про визнання спадщини відумерлою, заяву Галицької районної державної адміністрації Львівської міської ради задоволено. Визнано відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_9 - квартиру АДРЕСА_1 Передано зазначену квартиру у власність територіальної громади Галицького району м. Львова в особі Галицької районної адміністрації Львівської міської ради.

Рішенням колегії судів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 17 грудня 2012 року апеляційну скаргу Львівської міської ради задоволено частково. Рішення суду першої інстанції у частині передачі зазначеної квартири у власність територіальної громади Галицького району м. Львова в особі Галицької районної адміністрації Львівської міської ради скасовано, у задоволенні зазначених вимог позову відмовлено. У решті рішення залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року вказані рішення першої та апеляційної інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 211-216, т. 1).

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 21 липня 2014 року (а.с. 220, т. 1), заяву Галицької районної державної адміністрації Львівської міської ради про визнання спадщини відумерлою, залишено без розгляду.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, в редакції чинній на момент виникнення правовідносин, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Так, судами встановлено, що ОСОБА_6 знала про те, що спірна квартира належала ОСОБА_9 на праві приватної власності, та була прийнята як спадкове майно її сестрою ОСОБА_7

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не вірно визначився із природою спірних правовідносин, не встановив фактичних обставин справи у повному обсязі, що мають суттєве значення для її вирішення, зокрема, зазначаючи про відкритість та безперервність володіння позивачем спірною квартирою, залишив поза увагою, що не дивлячись на сплату позивачем коштів за надані комунальні послуги, такі платежі здійснювались від імені власника ОСОБА_9, інших відомостей, які б свідчили про відкритість та безперервність користування позивачем квартирою матеріли справи не містять. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Крім того, зазначаючи про наявність домовленості між позивачем та відповідачем ОСОБА_7 на користування спірною квартирою, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що лист в якому остання зазначала про такий дозвіл адресований чоловікові позивача, який до участі у справі не залучений.

Суд першої інстанції залишив також поза увагою, що проживання позивача у спірній квартирі з дозволу відповідача ОСОБА_7 не надає їй права визнавати за собою права власності за набувальною давністю.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що спірна квартира будучи спадковою масою після померлої ОСОБА_9, була прийнята її сестрою ОСОБА_7, яка проживає у Естонській Республіці, проте право на спадщину у встановленому законом порядку не оформила. Відповідач ОСОБА_7 прийнявши спадщину після смерті своєї сестри ОСОБА_9, від неї не відмовлялась, те що вона не отримала свідоцтва про право на спадщину не свідчить про те, що вона відмовилась від неї, оскільки законом не передбачено терміну для отримання такого свідоцтва.

Відповідно до ст. 70, 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

15 лютого 1995 року було підписано Договір між Україною та Естонською Республікою про правову допомогу та правові відносини у цивільних та кримінальних справах, який ратифіковано Верховною Радою України 22 листопада 1995 року та який набув чинності 17 травня 1996 року (далі - Договір).

Статтею 4 Договору передбачено, що при здійсненні правової допомоги установи Договірних Сторін зносяться одна з одною через Міністерство юстиції та Генеральну Прокуратуру України і Міністерство юстиції та Державну Прокуратуру Естонської Республіки, якщо даним Договором не передбачено інше.

Вирішуючи спір щодо спірної квартири, суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питання надання правової допомоги у цивільних справах, що стосується вручення документів, отримання доказів, визнання та виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року № 1092/5/54, зареєстрованої Міністерством юстиції України 02 липня 2008 року № 573/15264, Головним управлінням юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим 31 серпня 2009 року, порушення Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 7 ст. 76 ЦПК України щодо порядку вручення судових повісток особам, які проживають за межами України, зокрема, не додержано порядку повідомлення відповідача ОСОБА_7, яка проживає за межами України, про час та місце розгляду справи, не з'ясовано її думку з приводу заявлених позовних вимог, як спадкоємця власника спірної квартири.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин, судові рішення першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу виконавчого комітету Львівської міської ради та Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 04 червня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
В.І. Мартинюк
М.І. Наумчук