УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.

суддів:Ізмайлової Т. Л., Кадєтової О.В.,
Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобов'язання звільнити садовий будинок та земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зобов'язання звільнити садовий будинок та земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником земельної ділянки та садового будинку АДРЕСА_2.

З осені 2008 року у вказаному будинку стала тимчасово проживати сім'я її дочки у складі: ОСОБА_7 - дочка, чоловік дочки - ОСОБА_6, їхні діти ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, але відразу з 2009 року між нею та відповідачами почались постійні сварки щодо користування будинком, гаражем, земельною ділянкою АДРЕСА_2. Крім того, відповідачі стали створювати для неї неможливі умови для спільного з ними проживання, у зв'язку з чим вона неодноразово викликала міліцію та зверталась до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві з відповідними заявами.

Також позивачка зазначала, що відповідачі мають де жити, оскільки мають своє житло, а саме: відповідачці ОСОБА_7 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, в якій зареєстрована сама відповідачка з 2004 року та їхні діти: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Також родині ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві власності належить трикімнатна квартира АДРЕСА_3.

На підставі викладеного, позивач просила зобов'язати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 разом із дітьми звільнити садовий будинок АДРЕСА_2 та не чинити їй перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном - садовим будинком з надвірними будівлями та земельною ділянкою.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, не погоджуючись із зазначеними рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій, подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанції виходили із недоведеності позивачем позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів неможливості проживання в одному будинку, а також відсутні допустимі докази на підтвердження застосування до відповідачів заходів запобігання і громадського впливу. При цьому судами зазначено, що у зв'язку з відсутністю правових підстав, передбачених ст. 116 ЖК Української РСР для виселення, позовні вимоги про усунення перешкод шляхом зобов'язання відповідачів звільнити садовий будинок та земельну ділянку є безпідставними.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно свідоцтва про право власності та державного акту на право власності на земельну ділянку, ОСОБА_5 є власником садового будинку АДРЕСА_2 та власницею земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,0596 га.

Під час розгляду справи встановлено та не оспорюється сторонами, що у вказаному будинку зі згоди позивача проживають позивач та відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_6 та їх неповнолітні діти: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, враховуючи положення, передбачені ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України , власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати нежитлове приміщення для власних потреб.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачі не зареєстровані в садовому будинку АДРЕСА_2.

В матеріалах справи відсутні докази укладення договорів між позивачем та відповідачами з приводу користування вказаним садовим будинком.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено та не заперечується сторонами, що між ними виникли неприязні стосунки, постійно виникають конфлікти, у зв'язку з чим позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів.

Вирішуючи даний спір, суди керувались ст. 116 ЖК Української РСР та виходили із того, що позивачкою не надано доказів порушення її прав, а тому відсутні правові підстави, передбачені ст. 116 ЖК Української РСР для виселення із садового будинку.

Однак, суди попередніх інстанцій, на порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України, не визначилися з характером спірних правовідносин, предметом та підставами позову, не звернули уваги на те, що позивачем позовні вимоги про виселення не заявлялись, тому безпідставно застосували до спірних правовідносин норми права, що стосуються виселення. Крім того, поза увагою суду залишилось те, що норми Житлового Кодексу Української РСР застосовуються до житлових будинків, а в даному випадку позивач є власником садового будинку, яким вона не може вільно та відкрито володіти і користуватися. Також судами не перевірено, які відносини склались між сторонами щодо користування вказаним будинком та не з'ясували, які правові підстави для проживання у садовому будинку позивачки мають відповідачі та чи виникло у них таке право.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на наведене та порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, що є безумовною підставою для скасування судового рішення, уваги не звернув, в порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не перевірив доводів апеляційної скарги.

Враховуючи вищезазначене, в порушення норм процесуального закону, суди дійшли передчасного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, у зв'язку з чим ухвалені у справі рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

В.І. Мартинюк

М.І. Наумчук