Судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Леванчука А.О.
25 листопада 2015 року м. Київ
щодо вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Екостатус С», третя особа - ОСОБА_4, про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 9 вересня 2015 року,
За наслідками розгляду вищезазначеної справи, колегією суддів постановлено ухвалу, якою відхилено касаційну скаргу ОСОБА_3 та залишено без змін рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 9 вересня 2015 року.
Колегія погодилася із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо задоволення позову ОСОБА_2, виходячи із встановлених у справі обставин, які свідчать про те, що 11 листопада 2007 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 розписку, в якій зазначив про отримання у борг грошових коштів у сумі 197 450 доларів США з кінцевим терміном повернення до 20 лютого 2009 року. На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 щодо повернення позичених коштів за вказаною розпискою між позивачем та ТОВ «ОСОБА_1 здоров'я та краси», назву якого було змінено на ТОВ «Екостатус С», 5 квітня 2011 року було укладено договір поруки № 1. Відповідно до умов договору поруки товариство взяло на себе зобов'язання протягом 2 календарних днів від дати отримання письмової вимоги кредитора ОСОБА_2 про невиконання позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за розпискою від 11 листопада 2007 року, виконати його шляхом передачі грошових коштів кредитору.
Суди встановивши, що борг за розпискою повернуто не було, дійшли висновку про наявність підстав для стягнення у солідарному порядку з відповідачів на користь позивача суми боргу за розпискою з урахуванням 3 % річних.
З такими висновком судів не погоджуюсь з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року, якою справу було передано на новий розгляд до суду першої інстанції вказано на те, що при новому розгляді справи судам необхідно визначитися, який саме документ складений ОСОБА_3 - договір позики, чи розписка про отримання грошових коштів, встановити справжню правову природу зазначеного документа, незалежно від його найменування та характер спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при повторному розгляді справи.

У порушення зазначеної норми суди при новому розгляді справи не врахували в достатньому обсязі вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2014 року та так і не визначилися з правовою природою спірного договору (розпискою), характером спірних правовідносин і нормою права, яка підлягає застосуванню.

Крім того, ч. 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи суди належним чином не перевірили заперечень відповідача ОСОБА_3 про те, що розписка від 11 листопада 2007 року не є підтвердженням виникнення зобов'язань та підтвердженням укладення договору позики між ним та ОСОБА_2, оскільки за змістом розписки останній зазначений як особа, яка була присутня під час передачі грошових коштів і їх особисто перерахувала, однак він не зазначений як кредитор, а тому висновок судів у цій частині також слід визнати передчасним.

Отже, судами не враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 18 вересня 2013 року, у справі № 6-63цс13, відповідно до якої за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Також при новому розгляді справи судам слід було б прийняти до уваги висновки, викладені у правовій позиції Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року, у справі № 6-1967цс15, відповідно до якої розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення і дати отримання коштів.

Враховуючи викладене, вважав, що оскаржувані у справі судові рішення ухвалені на основі не повно з'ясованих обставин у справі, а тому підлягали скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суддя А.О. Леванчук