АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/7422/15 Головуючий 1-ої інстанції Зелінській В.Г.
Справа № 623/1815/15-ц Доповідач Макаров Г.О.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «СТАРТ» - ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «СТАРТ» про розірвання договору оренди, треті особи: Реєстраційна служба Ізюмського МРУЮ Харківської області, міськрайонне управління Держземагенства у м. Ізюмі і Ізюмському районі Харківської області, -

встановила:

20.04.2015 року ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «СТАРТ», у якому просила розірвати договір оренди землі від 01.07.2007 року, укладений між нею та відповідачем про оренду земельної ділянки площею 8, 1380 га, розташованої на території Вірнопільської сільської ради, контур № 18, ділянка 3 203, на землях КСП ім. Петровського Ізюмського району Харківської області. В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що 01.07.2007 року вона уклала договір оренди земельної ділянки загальною площею 8,1380 га з СТОВ "Старт"(далі Договір). Згідно п. 36 Договору сторони домовились про можливість розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку, за умови письмового попередження зацікавленої сторони за 2 місяці до початку польових робіт, але не пізніше 10 січня поточного року. У кінці 2014 року вона неодноразово зверталася до орендаря із заявою про розірвання договору оренди, але відповіді не отримала. 23.12.2014 року вона подала письмову заяву про розірвання договору оренди, однак відповіді на її адресу так і не надійшло.

У судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав, та пояснив, що підприємство не одержувало заяви ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі, а тому вимоги позивача необґрунтовані.

Представники третіх осіб у судове засідання не зявилися, повідомлялися про дату та час розгляду справи своєчасно та належним чином. Про поважність причин неявки суд не сповістили.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 вересня 2015 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «СТАРТ» - ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд безпідставно вважав, що позивач зверталася до СТОВ «Старт» з письмовою заявою про розірвання договору оренди, так як зазначене не підтверджено належними доказами, та прийшов до висновку, що ОСОБА_2 23.12.2014 року такою заявою попередила відповідача про намір розірвати Договір в односторонньому порядку, що відповідає вимогам п. 39 Договору. Суд без встановлення дійсних обставин справи, задовольнив позов, зробивши передчасними висновки про порушене право орендодавця з боку СТОВ «Старт» , без належного зясування дотримання з боку позивача договірних умов.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «СТАРТ» - ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 64, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Письмовими доказами є будь які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно з п. 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до розяснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Як зазначено у Рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.08.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Статею 203 ч.1 Цивільного кодексу України, встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 792 Цивільного кодексу України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ч. 1, ч. 8 ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Відповідно до ст. ст. 13, 15, 31 Закону України "Про оренду землі" від 06.10.1998 № 161-XIV (з відповідними змінами та доповненнями), договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотними умовами договору оренди землі є: обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку їх внесення і перегляду та відповідальності за їх несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану обєкту оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення обєкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 34 вказаного Закону, у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

01.07.2007 року між ОСОБА_2 та СТОВ "Старт" був укладений договір оренди землі загальною площею 8,1380 га, яка розташована на території Вірнопільсьскої сільської ради, контур № 18 ділянка 203. Договір укладено на 49 років.

Пунктом 39 Договору передбачена можливість розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку за умови письмового попередження заінтересованої в цьому сторони, за два місяці до початку польових робіт, але не пізніше 10 січня поточного року.

Із заяви ОСОБА_2 від 23.12.2014 року вбачається, що остання попередила відповідача про намір розірвати договір оренди землі. ( а.с. 11).

На вказаній заяві міститься відмітка про реєстрацію заяви за вхідним номером 42.

Судом було оглянуто у судовому засіданні оригінал журналу СТОВ "Старт" вхідних листів за 2014 рік та встановлено наступне. За номером 42 зареєстрована заява від 13.05.2014 року ОСОБА_3 про прийняття на роботу. На відміну від інших заяв по-батькові його не вказано. Записи в журналі за рік, який не пронумерований, не прошнурований та не скріплений печаткою, виконані однією особою, одним почерком, на журналі, який не був у вжитку протягом року. Крім того, факт відсутності реєстрації заяви ОСОБА_2 про розірвання договору оренди земельної ділянки не свідчить про доведення відповідачем «поза розумним сумнівом» того факту, що позивач з вказаною заявою до відповідача не зверталася , за наявності на копії заяви підпису із зазначенням дати про прийняття заяви та не спростування цього факту відповідачем належними і допустимими доказами згідно вимог ст. ст. 57-59 ЦПК України.

Тому суд критично оцінив наданий доказ, вважаючи, що відповідачем не надано належних доказів, які б могли спростувати обставини на які посилалася позивач.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний звязок наявних у справі доказів в їх сукупності, прийшов до висновку про задоволення позову.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «СТАРТ» - ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Г.О. Макаров

Судді: О.А. Кружиліна

ОСОБА_4