У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Горелкіної Н.А., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 16 березня 2007 року між ним та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № ODMLGK01420068, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 75 тис. доларів США для придбання нерухомого майна, зі сплатою 10,08 % річних з кінцевим терміном повернення 16 березня 2027 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором,

16 березня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки № ODMLGK01420068, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмета іпотеки склала 550 450 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 зобов'язань за договором, станом на 25 серпня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 154 415,25 доларів США, що еквівалентно 1 233 777 грн 82 коп., з якої: заборгованість за кредитом - 106 826,02 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 8 828,52 доларів США; заборгованість з комісії - 1 490,65 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 29 887,15 доларів США; штраф (фіксована частина) - 31,29 доларів США; штраф (процентна складова) - 7351,62 доларів США.

Просило звернути стягнення на предмет іпотеки і виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1 що є предметом іпотеки.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня

2014 року позов задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 березня 2007 року

№ ODMLGK01420068 у розмірі 154 415,25 доларів США, що еквівалентно 1 233 777 грн 82 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 106 826,02 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом -

8 828,52 доларів США; заборгованість з комісії за користуванням кредитом - 1 490,65 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 29 887,15 доларів США; штраф (фіксована частина) -

31,29 доларів США; штраф (процентна складова) - 7 351,62 доларів США; шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

У задоволенні позовних вимог про виселення відмовлено.

Зупинено звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2014 року в частині відмови про виселення скасовано. Виселено ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1. Знято ОСОБА_4 з реєстраційного обліку у територіальному органі ДМС України, до повноваження якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу квартири АДРЕСА_1. У іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 16 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4 укладений кредитний договір № ODMLGK01420068, відповідно до п. 7.1 якого останній отримав кредит у розмірі 75 тис. доларів США для придбання нерухомого майна зі сплатою 10,08 % річних терміном до 16 березня 2027 року (а. с. 18−23).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 16 березня 2007 року (а. с. 24−27).

Згідно з наданим баком розрахунком станом на 25 серпня 2013 року у зв'язку з невиконання ОСОБА_4 умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 154 415,25 доларів США, що еквівалентно 1 233 777 грн 82 коп., з якої: заборгованість за кредитом - 106 826,02 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 8 828,52 доларів США; заборгованість з комісії - 1 490,65 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 29 887,15 доларів США; штраф (фіксована частина) - 31,29 доларів США; штраф (процентна складова) - 7351,62 доларів США (а. с. 10−13).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання − звернути стягнення на предмет іпотеки.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Таким чином, установлений вказаним Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 зазначеного Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Стаття 590 ЦК України передбачає можливість звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», згідно з ч. ч. 1, 2 якої у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення із займаного житлового приміщення передбачений у ст. 109 ЖК Української РСР.

За змістом ч. 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Установивши у справі, що в іпотеку передано квартиру, що була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідача із зазначеної квартири без надання іншого постійного житла.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції у не скасованій апеляційним судом частині залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2014 року у не скасованій апеляційним судом частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Горелкіна Н.А., Іваненко Ю.Г.