АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

26 листопада 2015 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі головуючого Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І.М., Качана В.Я.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» Перкова ГеоргіяОлександровича на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року,

встановила:

03.04.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») на свою користь грошові кошти в сумі 40 924 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 31 січня 2015 р. між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №000210 ( далі - договір лізингу), на виконання якого він сплатив 55000 грн. в якості щомісячного авансового платежу в розмірі 785,05 доларів США, адміністративного платежу в розмірі 1 884,11 доларів США, комісії за передачу в розмірі 565,23 долари США, що підтверджується банківською квитанцією. Пунктом 3.4.3 договору лізингу передбачено, що лізингоодержувач має право відмовитись або розірвати договір у передбачених даним договором або чинним законодавством випадках.

Зважаючи на те, що оплати по договору лізингу були прив'язані до курсу іноземної валюти, а саме долару США, який зріс у півтора рази, що в свою чергу значно збільшило розміри обов'язкових платежів, він скористався своїм правом споживача фінансових послуг та відмовився від договору лізингу на підставі ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Між сторонами було погоджено, що договір лізингу припинив свою дію з 10 лютого 2015 року. У зв'язку з припиненням договору лізингу відповідач повинен повернути всю суму грошових коштів, отриманих в рамках виконання даного договору. При цьому відповідачем повернуто лише частину в розмірі 14 076 грн.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року, з урахуванням внесених виправлень згідно з ухвалою цього суду від 05 серпня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 40 924 грн. суму сплачених та неповернутих платежів. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь держави судовий збір в сумі 409 грн. 24 коп.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 серпня 2015 року у задоволенні заяви ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про перегляд заочного рішення суду відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» - Перков Г.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що у лізингодавця після сплати позивачем 55000 грн. виник обов'язок передати йому предмет лізингу і що в договорі, у зв'язку з цим, існують нечіткі або двозначні положення в розумінні п.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому судом першої інстанції не зазначено, які саме положення договору є нечіткими або двозначними та в чому це полягає.

Зазначив, що пунктом 1.7 договору лізингу чітко передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу. Позивачем було фактично сплачено адміністративний платіж в розмірі 31540 грн. та частину авансового платежу в сумі 23 460 грн., тобто обов'язок лізингодавця щодо надання предмету лізингу протягом строку, зазначеному в п.1.7 договору, виникає після доплати лізингоодержувачем авансового платежу в сумі 134 240 грн. та комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 9 464 грн., чого зроблено не було.

В судовому засіданні представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» Перков Г.О. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу відхилити,а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що за умов сплати лізингоодержувачем грошових коштів в сумі 55 000 грн. у лізингодавця виник обов'язок передати предмет лізингу. Враховуючи те, що позивач вчасно сплатив обумовлені угодою платежі, в односторонньому порядку розірвав укладену угоду, враховуючи вимоги ч.1 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» останній має право на повернення платежів, сплачених відповідачу до такої відмови. У відповідності до п.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом установлено, що 31 січня 2015 року ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Лізингова команія «Автофінанс» договір фінансового лізингу №000210, предметом якого є транспортний засіб марки КІА RIO (п.1.1 договору).

Вартість предмета лізингу на момент укладання договору становить 18 841,10 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 315 400 грн. з ПДВ (п.8.2 договору).

Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; уразі наявності; сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст.9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах , викладених у п. 9.6 ст.9 даного договору.

Відповідно до п.9.7 вказаного договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, незалежно від призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку : адміністративний платіж; авансовий платіж; комісія за передачу предмета лізингу; у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.6 ст.9 даного договору.

Відповідно до додатку №1 до договору лізингу, розмір адміністративного платежу становить 1 884,11 долари США, що за курсом на дату підписання договору (16,74 гривні за 1 долар США) становило 31 540 грн., а розмір авансового платежу - 9 420,55 доларів США, що становило 157700 грн.

Враховуючи ту обставину, що позивачем було сплачено грошові кошти в сумі 55000 грн., з яких 31 540 грн. зараховано в якості адміністративного платежу, а решта - 23 460 грн. - в якості частини авансового платежу, висновок суду першої інстанції про те, що у лізингодавця виник обов'язок передати лізингоодержувачу предмет лізингу є помилковим.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про відмову від договору фінансового лізингу, в якій просив припинити дію договору, повернути сплачений платіж в сумі 55000 грн. шляхом перерахування грошових коштів на його банківський рахунок.

На підставі заяви позивача договір між сторонами розірвано з 10 лютого 2015 року.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 12.1 договору лізингу лізінгоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізінгодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

У відповідності до умов вказаного договору, відповідач повідомив про розірвання договору лізингу, відмову в поверненні адміністративного платежу в розмірі 31 540 грн. та повернення авансового платежу в розмірі 4 076 грн., що свідчить про виконання останнім умов укладеного договору (а.с.14).

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про право позивача суми неповернутих платежів в розмірі 40 924 грн. є необґрунтованим.

При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги.

В своїй заяві від 10.02.2015 р. позивач зазначав, що зважаючи на те, що оплата по договору лізингу прив'язана до курсу іноземної валюти, а долар США зріс у півтора рази, що в свою чергу значно збільшило розміри обов'язкових платежів по договору лізингу, що явно не задовольняє інтереси лізингоодержувача, то останній вирішив скористатися своїм правом споживача та відмовитися від договору лізингу на підставі ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги) зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Спожиавч має право відмовитись від договору про виконання робіт ( надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзаці першому та другому цієї частини.

Як вбачається з матеріалів справи, ціна (вартість) предмету лізингу, визначена в договорі, змінена не була. Підписання договору лізингоодержувач підтвердив, що він повідомлений про валютні ризики під час виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань за цим договором при цьому він прийняв на себе валютні ризики згідно з цим договором (п.8.4).

Отже, суд першої інстанції не врахував, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбаченим чинним законодавством вимог, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з договору фінансового лізингу та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

При цьому суд застосував положення Закону України «Про захист прав споживачів» не у системному зв'язку із спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що є підставою для його скасуванню та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 303, 304, 307-309, 313-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» Перкова Георгія Олександровича задовольнити.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

судді:

Справа №22-ц/796/15018/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Фаркош Ю.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.