У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до компанії «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД», ОСОБА_4, акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Ресталіно Венчерз ЛТД», треті особи: комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві, про визнання недійсними договору купівлі-продажу та іпотечного договору, витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційними скаргами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, компанії «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД», акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Ресталіно Венчерз ЛТД» на рішення апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 24 листопада 2012 року він придбав квартиру АДРЕСА_1. Зазначав, що його незаконно було позбавлено права власності на зазначену квартиру, оскільки за підробленим підписом, що встановлено висновком судової експертизи, заявою до комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна»(далі - КП КМБТІ) було скасовано його право власності на спірну квартиру. Також на підставі підробленого рішення суду право власності на належну йому квартиру зареєстровано за ОСОБА_4, який відчужив зазначену квартиру компанії «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД», яку остання передала в іпотеку акціонерної компаніі з обмеженою відповідальністю «Ресталіно Венчерз ЛТД» (далі - АКОВ «Ресталіно Венчерз ЛТД»).

Посилаючись на викладені обставини та з урахування заяви про збільшення позовних вимог, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та компанією «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 1338; визнати недійсним іпотечний договір від 5 лютого 2013 року №101 щодо квартири АДРЕСА_1, укладений між компанією «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» та АКОВ «Ресталіно Венчерз ЛТД», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 101; витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння компанії «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» на користь ОСОБА_3 та стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та компанією «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 1338. Визнано недійсним іпотечний договір від 5 лютого 2013 року № 101 щодо квартири АДРЕСА_1, укладений між компанією «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» та АКОВ «Ресталіно Венчерз ЛТД», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 101. Витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння компанії «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» на користь ОСОБА_3

У касаційних скаргах представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, компанія «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД», АКОВ «Ресталіно Венчерз ЛТД», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що право власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 визнано на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 8 листопада 2012 року, копія якого засвідчена відповідно до Інструкції з діловодства в місцевому загальному суді, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 27 червня 2006 року №68, на підставі якого й відбулася державна реєстрації права власності на це майно.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що ОСОБА_3 незаконно позбавлено права власності на спірну квартиру, заяву про відмову від реєстрації права власності позивач не підписував, у провадженні Шевченківського та Оболонського районних управлінь ГУ МВС України в м. Києві знаходяться кримінальні провадження за фактом вчинення шахрайських дій, що призвели до позбавлення права власності позивача та фактом підробки судового рішення, на підставі якого зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_4

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 24 листопада 2012 року між Соранто Холдінгз ЛТД та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким позивач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до листа начальника комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна» від 29 травня 2013 року № 11586 (И-2013) право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 зареєстровано на підставі заяви. 10 грудня 2012 року така реєстрація була скасована на підставі заяви позивача, й у подальшому - 12 грудня 2012 року, на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 8 листопада 2012 року, право власності зареєстровано за ОСОБА_4

12 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та Компанією «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за № 1338.

Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу квартири від 12 грудня 2012 року, квартира належить продавцю на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 8 листопада 2012 року, зареєстрованого в комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна» 12 грудня 2012 року, записано в реєстрову книгу за № 604-189 та зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 12 грудня 2012 року.

Також 5 лютого 2013 року компанією «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» передано в іпотеку АКОВ «Ресталіно Венчерз ЛТД» спірну квартиру у рахунок забезпечення грошових зобов'язань про надання безвідсоткової зворотної фінансової допомоги.

Судом апеляційної інстанції установлено, що у матеріалах цивільної справи № 761/5823/13-ц Шевченківського районного суду м. Києва знаходиться оригінал висновку судової почеркознавчої експертизи від 3 січня 2014 року № 13085/13086/13-32, проведеної експертами КНДІСЕ, про те, що підпис від імені ОСОБА_3 у заяві від 10 грудня 2012 року виконаний рукописним способом, кульковою ручкою, без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_3, а іншою особою.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

За нормами ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень ч. 2 ст. 13 цього Кодексу, де зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушувати права інших осіб.

Згідно з вимогами ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною, так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Положеннями ст. 215 ЦК України встановлено загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 поза його волею було позбавлено права власності на спірну квартиру, тому наявні підстави для застосування положень ч. 1 ст. 388 ЦК України та витребування зазначеного майна на його користь з незаконного володіння компанії «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД», а також визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотеки.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Судами не було звернуто уваги, що позивач звернувся до суду з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. 388 ЦК України, а також про визнання недійсними правочинів, укладених надалі на підставі ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Крім того, спірна квартира знаходиться у іпотеці у рахунок забезпечення грошових зобов'язань про надання безвідсоткової зворотної фінансової допомоги, а визнання недійсним договору іпотеки може позбавити АКОВ «Ресталіно Венчерз ЛТД» права задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі порушення компанією «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» взятих на себе грошових зобов'язань.

Також обов'язок щодо перевірки відповідності рішення суду вимогам законодавства відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно покладається на державних реєстраторів. Факт реєстрації права власності на спірну квартиру свідчить про те, що усі подані документи відповідали вимогам, встановленим для судового рішення, яке не викликало сумнівів у державного реєстратора. Висновок суду апеляційної інстанції про те, що суд першої інстанції за своїми повноваженнями зобов'язаний перевірити не лише відповідність складеної копії судового рішення вимогам Інструкції, а й наявність такого рішення, є передчасним, оскільки судом зазначено, що втрата справи, нездійснення правильного обліку та реєстрації свідчить про порушення працівниками своїх обов'язків, проте жодним чином не свідчить про те, що такого рішення суду не існувало. На дату реєстрації права власності зазначене судове рішення відповідало вимогам Інструкції з діловодства в місцевому загальному суді, було підписане та скріплене гербовою печаткою. Крім того, на даний час порушено кримінальні справи, за якими відсутній відповідний правовий висновок.

Також є передчасним висновок суду апеляційної інстанції про те, що районний суд фактично узаконив злочинні дії невстановлених слідством осіб, оскільки матеріали справи містять беззаперечні докази того, що Оболонським районним судом м. Києва рішення про визнання права власності за ОСОБА_4 не ухвалювалося. Разом з тим судом апеляційної інстанції не було звернуто уваги, що рішенням суду першої інстанції було відмовлено у задоволенні позову, сторін у справі не зобов'язано вчинити за рішенням суду жодних дій, обов'язків, а також рішення суду про відмову у задоволенні позову не підлягає зверненню до примусового виконання. Крім того, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції фактично визнав право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3, оскільки застосував норми ст. 392 ЦК України, яка зазначає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Разом з тим позивачем вимог на підставі ст. 392 ЦК України заявлено не було.

Отже, суди не дотрималися встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Таким чином, відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, компанії «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД», акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Ресталіно Венчерз ЛТД» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко