У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

15 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_6, про знесення самочинно збудованого нерухомого майна за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою її представником ОСОБА_7, на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до суду з позовом, в якому просила зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 за власні кошти демонтувати самочинно збудовану прибудову під літерами «а11-1» та тамбур «а111-1» на межі будинків АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 29 квітня 2014 року, позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 демонтувати самочинне будівництво прибудови розміром 2,05х3,80х3,04 на межі будинків АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, поданій її представником ОСОБА_7, порушується питання про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з посиланням на порушення судами норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що прибудова є самочинним будівництвом, що побудована без належного дозволу і затвердженого проекту.

Апеляційний суд, погодившись з такими висновками, вважав, що земельна ділянка, на якій розміщена прибудова, відповідачам у користування чи у власність не передавалася.

Проте такі висновки є передчасними з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 є співвласниками будинку АДРЕСА_1

За повідомленням Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області від 10 листопада 2011 року, ОСОБА_5 разом із іншими співвласниками будинку № 22 на вказаній земельній ділянці без затвердженої документації та без права на виконання будівельних робіт здійснила будівництво прибудови до будинку № 22 під літерами «а11-1» та «а111-1» на межі з будинком № 24 площею 4,7 кв.м.

16 лютого 2012 року Залізничною районною у м. Львові адміністрацією винесено розпорядження № 168, яким ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобов'язано демонтувати самочинну прибудову площею 4,7 кв.м, розташовану на межі будинковолодінь АДРЕСА_1, про що їх було неодноразово повідомлено, але станом на час звернення до суду розпорядження не виконано.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна. не набуває права власності на нього.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

Згідно із ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила будівництво.

Таким чином згідно з вимогами ст. 212-214 ЦПК України у зв'язку з наведеними вище нормами матеріального права, вирішуючи справу щодо самочинного будівництва, суди повинні перевіряти загальні умови, дотримання яких вимагається при будівництві або реконструкції будь-якого об'єкта нерухомості, а також наявність права на земельну ділянку, на якій ведеться будівництво, дотримання будь-яких, санітарно-гігієнічних, протипожежних та інших правил, нормативів.

На підтвердження права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 надано архівний витяг з рішення № 1072 виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 6 червня 1953 року, відхилення якого суд апеляційної інстанції належним чином не обґрунтував.

Крім того, знесенню нерухомого майна за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування на підставі ч. 7 ст. 376 ЦК України має передувати вирішення питання перебудови. Таких обставин суди попередніх інстанцій не встановили.

Отже, фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи з урахуванням підстав позову, суди належним чином не встановили, не дали оцінки доказам, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення, і ухвалили рішення з такими порушеннями норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану її представником ОСОБА_7, задовольнити частково.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 серпня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 квітня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: Т.П.Дербенцева В.П.Гончар С.О.Карпенко Д.О.Остапчук