Справа № 462/5810/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/783/6623/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря Куцика І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 листопада 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2014 року ПАТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 без надання іншого житла з квартири №9 на вул. Голубовича, 42 у м. Львові.

ПАТ «Універсал Банк» обґрунтовувало свої вимоги тим, що 13.11.2007р. між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 укладено договір про надання банківського кредиту № BL433 і для забезпечення виконання цього договору між ВАТ «Універсал Банк», ОСОБА_2 (іпотекодавець -боржник) та ОСОБА_3 (іпотекодавець майновий поручитель) укладено іпотечний договір, який зареєстрований в реєстрі № 3435 від 13.11.2007 року та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського округу ОСОБА_4 Відповідно до умов іпотечного договору відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали в іпотеку квартиру №9 на вул. Голубовича, 42 у м. Львові.

ПАТ «Універсал Банк» зазначає, що з метою задоволення вимог за кредитним договором воно звернуло стягнення на зазначену вище квартиру та під час виконавчого провадження квартира була передана на прилюдні торги, а оскільки прилюдні торги не відбулися, ПАТ «Універсал Банк» використав своє право залишити за собою непродане майно та 11.04.2011 року зареєстрував право власності на квартиру в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

ПАТ «Універсал Банк» стверджує, що відповідно до довідки ЛКП «Привокзальне» про склад сім'ї і прописку від 12.03.2012 року у квартирі №9 на вул. Голубовича, 42 у м. Львові проживають відповідачі - попередні власники квартири, які письмові вимоги ПАТ «Універсал Банк» про добровільне виселення з квартири не виконали, а тому ПАТ «Універсал Банк» просило виселити відповідачів із цього житлового приміщення.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 листопада 2014 року зазначений позов задоволено.

Суд виселив із зняттям з реєстрації місця проживання ОСОБА_2, ОСОБА_3 з квартири №9 на вул. Голубовича, 42 у м. Львові.

Суд стягнув в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 243,60 грн. судових витрат.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11 червня 2015 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд зазначеного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду оскаржив ОСОБА_2 в загальному порядку.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що він жодних вимог від позивача про виселення не отримував і така вимога йому не направлялася. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що в матеріалах справи є копія такої вимоги, в якій не зазначено ні дати, ні вихідного номера, що може свідчити лише про те, що така вимога ніколи не направлялася.

Апелянт стверджує, що у справі є лише незасвідчені копії документів, і суд першої інстанції не перевірив достовірності поданих копій.

Апелянт вважає, що у даній справі в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому підстави, передбачені Законом України «Про іпотеку» для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла не застосовуються і аналогічна позиція зазначена в Постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі №6-39цс15.

Апелянт звертає увагу на те, що право власності на квартиру №9 на вул. Голубовича 42 у м. Львові зареєстровано за ПАТ «Універсал Банк» 11.04.2011 року, а з позовом банк звернувся лише в серпні 2014 року, а тому існує питання щодо пропуску строку позовної давності щодо звернення з захистом порушеного права.

Апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач подав суду письмове заперечення на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Сторони в судове засідання не зявились, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до вимог ст.74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертались, тому розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог частини другої ст.303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи та вирішити спір у межах заявлених позовних вимог та зібраних у справі доказів.

Указаних вимог суд першої інстанції не дотримав та не встановив дійсних обставин справи.

Так, задовольняючи позов ПАТ «Універсал Банк» про виселення відповідачів з квартири №9 на вул. Голубовича, 42 у м. Львові, суд першої інстанції виходив з того, що боржник належним чином не виконує свої вимоги за основним зобов'язанням, а тому на підставі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки, що з урахуванням ст.109 ЖК України є підставою для виселення всіх мешканців.

Однак, суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на таке.

Матеріалами справи встановлено, що 13.11.2007р. між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL433, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні послуги в рамках ліміту, що встановлений у базовій валюті та дорівнює 40 000 дол. США та кінцевим терміном повернення до 01 листопада 2027 року (а.с. 7-10).

З метою забезпечення належного виконання зобовязання за зазначеним договором того ж дня між ВАТ «Банк Універсальний» та відповідачами укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира №9 на вул. Голубовича, 42 у м. Львові. Вартість предмета іпотеки визначена сторонами в розмірі 224 009,00грн. (а.с. 11-12).

Станом на час укладення іпотечного договору зазначена квартира належали на праві власності іпотекодавцям ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №20825, виданого 02 грудня 2005 року (а.с. 11,13).

Пунктом 4.2 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя або за договором між іпотекодавцям та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 5.2 зазначеного вище іпотечного договору у разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя, даний договір є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

У разі застосування права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки як способу задоволення вимог іпотекодержателя, іпотекодержатель реалізує норми Закону України «Про іпотеку» (п. 5.4. іпотечного договору).

Згідно зі свідоцтвом від 31 січня 2011 року, «приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі АКТА державного виконавця про передачу стягувачу нереалізованого предмета іпотеки, затвердженого ОСОБА_6 начальником Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції «28» грудня 2010 року, посвідчила, що Публічному акціонерному товариству «Універсал Банк»… належить на праві власності майно, що складається з квартири АДРЕСА_1 С. в м. Львові… оскільки торги не відбулися і стягувач Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» виявило бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі Свідоцтво про право власності на квартиру №20825-З, видане Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради «02» грудня 2005 року на підставі розпорядження голови Залізничної районної адміністрації від «02» грудня 2005 року № 1255, зареєстроване в Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від «10» січня 2006 року, реєстраційний номер 13501255.» (а.с.13).

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 11.04.2011 року право власності на квартиру №9 на вул. ОСОБА_7, 42 у м. Львові зареєстровано за ПАТ «Універсал Банк» на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні з реалізації заставленого майна (а.с. 14).

Матеріалами справи встановлено, що під час укладення іпотечного договору ОСОБА_2 надав довідку від 12 листопада 2007 року про те, що в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та він ОСОБА_2 (а.с. 15).

На час вирішення спору відповідачі залишилися зареєстрованими в спірній квартирі, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сімї та реєстрацію від 12.03.2012 року (а. с. 16).

Матеріалами справи підтверджується, що банк звернувся до відповідачів з письмовими вимогами про добровільне виселення з квартири, що є предметом іпотеки (а.с. 17-20), однак, такі вимоги виконані не були.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Саме до цього зводиться висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень Закону України «Про іпотеку», викладений у постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) та у постанові від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1484цс15), який згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що Верховний Суд України, переглядаючи ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року, ухвалив означену постанову від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1484цс15), в якій вказав: «Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, послався на статті 317, 321 та 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та дійшов висновку, що право власності позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом виселення відповідачів мешканців будинку.» За результатами розгляду означеної справи Верховний Суд України заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 2 липня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 2 грудня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року в частині виселення відповідачів без надання іншого постійного жилого приміщення скасував, у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Укргазпромбанк» в цій частині відмовив.

З урахуванням наведеного, доводи позивача, зазначені в позовній заяві та запереченні на апеляційну скаргу про застосування до правовідносин у справі статей 317, 321, та 391 ЦК України не заслуговують на увагу.

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що в іпотеку передано квартиру, яка була одержана відповідачами у власність не за рахунок кредитних коштів, дійшов висновку, що суд першої інстанції помилково вважав, що у цій справі є передбачені законом підстави для задоволення позову банку та виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції з урахуванням зазначеного доходить висновку про те, що заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 листопада 2014 року в законній силі залишитися не може, а тому його належить скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення відмовити.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_8