ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/6901/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

позивача ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_2;

відповідача ОСОБА_3;

представника відповідача ОСОБА_4;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування майном та вселення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_3) про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні їх спільним сумісним майном та вселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторонами за час спільного подружнього життя набуто у власність квартиру АДРЕСА_1, власником якої є відповідач, яка разом з дітьми проживає у даній квартирі. Позивач також зареєстрований у даній квартирі, проте проживати у ній не має змоги, оскільки відповідач чинить йому відповідні перешкоди, зокрема змінила замки вхідної групи дверей у квартирі, чим повністю позбавила його доступу до неї. У зв'язку з тим, що право власності є абсолютним, а спірна квартира належить позивачу разом з відповідачем на праві спільної сумісної власності, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права та просить зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди у користуванні спірною квартирою та вселити його до неї.

У відбувшихся судових засіданнях позивач та його представник позовні вимоги підтримали, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач та її представник в свою чергу не заперечували проти задоволення позовних вимог, не визнали їх за відсутністю порушеного у позивача права. Також вказали про відсутність перешкод у користуванні позивачем спірною квартирою та його вільний доступ до неї.

Вислухавши у відбувшихся судових засіданнях пояснення позивача, його представника, відповідача та її представника, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. А згідно зі ст. 383 цього Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що під час шлюбних відносин ними набуто у власність квартиру АДРЕСА_1, власником якої у відповідності до свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 11 листопада 2004 року є відповідач, яка разом з дітьми проживає у даній квартирі. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 березня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1.

При цьому, звертаючись до суду з даним позовом, позивач як на підставу для задоволення його вимог посилається не те, що проживати у зазначеній квартирі не має змоги, оскільки відповідачем чиняться перешкоди йому у цьому, зокрема, неможливістю потрапити до квартири у зв'язку зі зміною у ній замків, а також вказане підтверджується зверненням до самої відповідача та до правоохоронних органів відносно врегулювання цього питання.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Тобто, законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою фізичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте як відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Водночас, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду.

Відтак, звертаючись до суду з вимогою про зобов'язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та його вселення до неї, останнім не доведено яким чином порушується його право чи не визнається іншою особою до якої пред'явлено позов у розумінні ст. 15 ЦК України, оскільки належних та допустимих доказів щодо вчинення відповідачем відповідних дій, зокрема перешкод у користуванні спірною квартирою, позивачем не надано.

Посилання позивача на його звернення до відповідача з листом про надання добровільного доступу до місця проживання фізичної особи, а також до правоохоронних органів задля врегулювання цього питання не є належним та допустимим доказом, оскільки як з його листа, так і з висновку про результати звернення позивача до Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві не вбачається вчинення відповідачем неправомірних дій щодо позбавлення його користування жилим приміщенням. Доказів зміни відповідачем замків вхідної групи дверей також не надано. Натомість зазначене спростовується наданими відповідачем у судовому засіданні поясненнями та завіреними приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Якушевою Є.А. для передачі позивачу заявами, у яких відповідач вказує на вільний доступ позивача до спірної квартири.

В судовому засіданні позивачем та його представником інших доказів як на підставу для задоволення позовних вимог не надано, відповідні клопотання щодо їх витребування або ж допиту свідків ними не заявлялось, хоча права і обов'язки було роз'яснено до початку розгляду справи по суті.

При цьому, згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на недоведеність позивачем порушення його права при звернення до суду з заявленими позовними вимогами, суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись стст. 10, 11, 57, 60, 88, 208, 214, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.