Справа №592/4268/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Алфьоров А. М.
Номер провадження 22-ц/788/1930/15 Суддя-доповідач - Дубровна В. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Лузан Л. В. , Сибільової Л. О.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 серпня 2014 року

у цивільній справі за позовом Кредитної спілки «Сумська кредитна спілка» до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6

про стягнення суми боргу,

В С Т А Н О В И Л А:

29 квітня 2014 року КС «Сумська кредитна спілка» звернулася до суду, мотивуючи вимоги тим, що згідно договору про надання кредиту № 7263 від 03 квітня 2012 року ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 10 000 грн., строком на 24 місяці з повернення його рівними частинами згідно спеціального доданого графіку, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 поручилися за повне та своєчасне повернення кредиту. До цього часу ОСОБА_3 умови договору не виконала, до КС «Сумська кредитна спілка» не з'являється, заборгованість не погашає. Станом на 23 квітня 2014 року заборгованість становить 34 624 грн.11 коп. з яких: 10 000 грн. заборгованість по тілу кредиту; залишок нарахованих відсотків на 21 вересня 2012 року - 2 373 грн. 15 коп.; відсоток за користування кредитом з 21 вересня 2012 року по 21 жовтня 2012 року згідно п.2.1 договору кредиту 591 грн. 78 грн.; підвищений відсоток за користування кредитом з 21 жовтня 2012 року до 23 квітня 2014 року згідно п.2.5 договору кредиту 21 659 грн. 18 коп. З урахуванням частково сплачених ОСОБА_3 під час розгляду справи коштів у сумі 4000 грн., порзивач просив стягнути 30624 грн. 11 коп.

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 05 серпня 2014 року позов КС «Сумська кредитна спілка» задоволений.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь КС «Сумська кредитна спілка» заборгованість за договором № 7263 про надання кредиту від 03 квітня 2012 року у розмірі 30 624 грн. 11 коп.

Вирішене питання судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову КС «Сумська кредитна спілка» відмовити, стягнути з позивача судові витрати.

При цьому вважає, що п.2.5. кредитного договору є недійсним, оскільки суперечить вимогам п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та встановлює непропорційно великий розмір відповідальності за неналежне виконання відповідачем ОСОБА_3 умов договору (144 % річних), а отже суд безпідставно стягнув з відповідачів підвищені відсотки. Крім того, не погоджується з висновком суду про стягнення суми боргу також і з поручителів, оскільки останній не врахував того, що згідно вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, отже, якщо кредитним договором не визначені інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобов'язання згідно з такими умовами або у зв'язку із застосуванням банком права на вимогу про повернення кредиту достроково порушення встановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту. Останній платіж перед подачею позовної заяви до суду був зроблений ОСОБА_3 21 вересня 2012 року Даний платіж був здійснений не в повному обсязі, а отже у позивача виникло право на дострокове стягнення заборгованості в порядку ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України, а отже і розпочав свій перебіг шестимісячний строк визначений ч.4 ст. 559 ЦК України. Позивач звернувся до суду з позовом лише 29 квітня 2014 року, тобто вже після спливу шестимісячного строку, встановленого законодавством. Враховуючи, що кредитним договором, укладеним між КС «Сумська кредитна спілка» та ОСОБА_3 було передбачене погашення кредиту частинами, зобов'язання виконувалось неналежним чином, останній платіж в неповному обсязі був здійснений 21 вересня 2012 року, тобто КС «Сумська кредитна спілка» отримала право на дострокове стягнення боргу, яким скористалась лише 29 квітня 2014 року, тобто після спливу 6 місяців, строк дії договорів поруки не встановлений, вважає, що на момент подачі позовної заяви договори поруки припинили свою дію, а отже суд першої інстанції безпідставно стягнув борг з поручителів. Крім того, зазначає про те, що суд невірно стягнув заборгованість за кредитним договором солідарно з поручителів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3, ОСОБА_6 - ОСОБА_4, який апеляційну скаргу підтримує з мотивів у ній викладених, пояснення представника КС «Сумська кредитна спілка» - Замани В., який проти скарги заперечує, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали справи, перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позов КС «Сумська кредитна спілка», суд першої інстанції, з урахуванням положень ч.1 ст.554 та ст.1054 ЦК України виходив з того, що боржник не виконує умов договору, забезпеченого порукою, а тому, боржник та поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком суду першої інстанції погодитися не може.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначених вимог суд не дотримався.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі заяви ОСОБА_3 від 03 квітня 2012 року про надання позики, 03 квітня 2012 року між Кредитною спілкою «Сумська кредитна спілка» та ОСОБА_3 укладений договір №7263 про надання кредиту (а.с. 4).

Згідно умов договору, кредитор у відповідності з Положенням про надання кредитів надає позичальнику на умовах строковості, повернення, цільового характеру використання, платності та забезпечення кредит в сумі 10 000 грн., а позичальник зобов'язується погашати кредит та сплачувати плату за її користування в строки, вказані у графіку оплати та повернути кредит до 24 березня 2014 року.

ОСОБА_3 свої договірні зобов'язання за кредитним договором перед позивачем не виконала. Станом на 23 квітня 2014 року заборгованість за кредитом складала 34 624,11 грн., з яких:

10 000 грн. - заборгованість по тілу кредиту;

2 373,15 грн. - залишок нарахованих відсотків на 21.09.2012 року;

591,78 грн. - відсоток за користування кредитом з 21.09.2012 року по 21.10.2012 року;

21 659,18 грн. - підвищений відсоток за користування кредитом.

З урахуванням сплачених під розгляду справи ОСОБА_3 коштів у сумі 4000 грн., заборгованість становить 30624 грн. 11 коп.

Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша кредитна установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема припинення зобов'язання, сплата неустойки, що передбачено ст. ст. 549,611 ЦК України. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Звертаючись до суду, позивач просив стягнути заборгованість у сумі 30624 грн. 11 коп., з чим колегія суддів погодитись не може, з урахуванням доводів апеляційної скарги щодо нікчемності умов укладеного договору.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов?язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:

1) такі положення також підлягають зміні; або

2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Зі змісту ст. 1056-1 ЦК України вбачається, що відсотки є платою за користування кредитними коштами.

Згідно п.2.1 договору, укладеного між сторонами, відсоток за користування кредитом є змінним. Його розмір розраховується згідно з умовами договору виходячи з базової ставки 72,00 % річних. Відсоток нараховується на непогашену суму кредиту за кожний день її використання, але не менше чим за 30 днів. Зміна розміру відсотку відбувається у разі виникнення умов викладених в п.2.5 договору.

Відповідно до умов п. 2.5 кредитного договору при перевищенні вказаних у графіку строків оплати більш, ніж на 15 днів, або неповного погашення суми кредиту і відсотків, встановленої графіком, позичальник за кожний день прострочення, до моменту погашення кредиту відповідно до графіку сплачує відсоток у розмірі 144% річних, який нараховується на непогашену суму кредиту (а.с.4).

Тобто, підвищені проценти, про які йдеться у Договорі, нараховуються у разі прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором і за своєю правовою природою не являються процентами за користування кредитним коштами, а виступають неустойкою, тобто, компенсацією, яка відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» не може становити більше 50% вартості продукції у разі невиконання позичальником зобов'язань за договором.

З огляду на викладене, положення п. 2.5 Кредитного договору є нікчемними.

Згідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав,

визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки

недійсності нікчемного правочину.

Тобто, наслідком визнання нікчемним п. 2.5 Договору про надання кредиту №7263 від 03 квітня 2012 року щодо підвищених відсотків у розмірі 144%, є стягнення на користь позивача: тіла кредиту - 10000 грн. та процентів, нарахованих із процентної ставки 72% відповідно до графіку-зобовязання у сумі 7397 грн. 21 коп. (а.с.8), без стягнення підвищених відсотків у розмірі 144%. З урахуванням виплачених позичальником сум на погашення кредитної заборгованості, які підтверджуються наданою позивачем апеляційному суду довідкою, визнані ОСОБА_3, у сумі 9300 грн., сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів, становить 8097 грн. 21 коп.(10000 + 7397,21 - 9300).

Заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення про солідарне стягнення з поручителів кредитної заборгованості.

В забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором, між позивачем і відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були укладені договори поруки від 03 квітня 2012 року: №7263/1 та 7263/2 (а.с.5,6).

Відповідно до п. 3.2 договорів поруки поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Поручитель відповідає по зобов'язаннях позичальника в повному обсязі, тобто: повернення кредиту виплату відсотків за його користування, сплату додаткових відсотків, відшкодування збитків, завданих кредитору внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов договору про надання кредиту (а.с.5,6).

У відповідності до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Із матеріалів справи вбачається, що кожен з поручителів окремо поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник. Умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлено солідарної відповідальності поручителів, у суду першої інстанції не було підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про припинення поруки, колегія суддів вважає, що вони не заслуговують на увагу.

Як вбачається з п.4.1.Договорів поруки № 7263/1 та № 7263/2 від 03 квітня 2012 року договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами умов цього договору (а.с.6,7).

Згідно з ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.24 постанови № 5 від 30 березня 2012 року у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Як вбачається з п.1.4 кредитного договору, позичальник зобов'язується повністю повернути кредит та сплатити відсотки за її використання в строк до 24 березня 2014 року (а.с.4).

Договорами поруки не встановлений строк, після закінчення якого припиняється порука. Оскільки такий строк не встановлено, то порука, як про це зазначено у ч.4 ст. 559 ЦК України, припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

З позовом до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором Кредитна спілка звернулася 29 квітня 2014 року, тобто до спливу шестимісячного строку після закінчення строку виконання основного зобов'язання. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що Кредитна спілка протягом строку дії кредитного договору, не зважаючи на те, що ОСОБА_3 не сплачувала коштів за договором, не зверталась з вимогою ні до позичальника, ні до поручителів про дострокове стягнення заборгованості.

З огляду на викладене відсутні підстави вважати, що порука припинилась.

З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України щодо розподілу судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, приймаючи до уваги те, що судом задоволені позовні вимоги на 23% (із заявлених до стягнення 34624 грн. 11 коп. стягнуто 8097 грн. 21 коп) з ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 79 грн. 63 коп., по 26 грн. 55 коп. з кожного.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_3 сплатила 336 грн. 86 коп. З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги та позовних вимог, з Кредитної спілки на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 249 грн. 28 коп.(336,86 грн. х (100% - (8097,21 грн. х 100% : 30624,11 грн)). Шляхом взаємозаліку, на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню з позивача судовий збір у розмірі 222 грн. 73 коп. (249,28 - 26,55 грн.)

У відповідності до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.1,2 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першоїінстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1,2,3,4, ч.2, ч.3, 313, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05 серпня 2014 року .

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Кредитної спілки «Сумська кредитна спілка» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь Кредитної спілки «Сумська кредитна спілка» заборгованість за договором № 7263 про надання кредиту від 03 квітня 2012 року у розмірі 8097 грн. 21 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь Кредитної спілки «Сумська кредитна спілка» заборгованість за договором № 7263 про надання кредиту від 03 квітня 2012 року у розмірі 8097 грн. 21 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь Кредитної спілки «Сумська кредитна спілка» судовий збір з ОСОБА_5, ОСОБА_6, з кожної по 26 грн. 55 коп.

Стягнути з Кредитної спілки «Сумська кредитна спілка» на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 222 грн. 73 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: