АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6717/15 Справа № 201/532/14 Головуючий у 1 й інстанції - Ткаченко Н.В. Доповідач - Гайдук В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Єлізаренко І.А., Калиновського А.Б.,

за участю секретаря Видюкової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - Жовтнева районна у м. Дніпропетровську рада, Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м.Дніпропетровська, Управління-служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, треті особи - Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м. Дніпропетровська, Управління-служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що в січні 1988 року він отримав ордер на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на себе, як основного квартиронаймача, дружину - ОСОБА_4 та доньку ОСОБА_5, однак відповідачі у 1999 році виїхали до Італії і у спірній квартирі не проживають, тому просив визнати їх такими, що втратили право користування з підстав, передбачених ст. 107 ЖК України (т.1 а.с. 2-3, 143-144).

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ОСОБА_4 у листопаді 2014 року звернулась із зустрічною позовною заявою, в якій посилалась на те, що доводи ОСОБА_2 не відповідають дійсності., оскільки вони з донькою тимчасово виїхали з постійного місця проживання до Італії у зв'язку із скрутним матеріальним становищем з метою працевлаштування. Також зазначала, що ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, а тому просила вселити її у спірну квартиру, а також визначити порядок користування квартирою, виділивши їй у користування кімнату площею 10,4 кв.м, ОСОБА_5 та її неповнолітній дитині кімнату площею 11,3 кв.м, ОСОБА_2 кімнату площею 17,3 кв.м, кухню, коридор, ванну, туалет залишити у загальному користуванні (т.1 а.с. 146-150).

Справа судом розглядалась неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1. В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 - відмовлено.

Допущено поворот виконання заочного рішення Жовтневого районного м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року по даній цивільній справі. Наказано ГУ ДМС України в Дніпропетровській області поновити реєстрацію ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Вселено ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1. В задоволені іншої частини зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 - відмовлено.

Вирішено питання судових витрат (т.2 а.с. 105-108).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, у зв'язку з чим ставить питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі (т. 2 а.с. 116-117).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 також посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, у зв'язку з чим ставить питання про його скасування (т. 2 а.с. 155).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 1987 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2012 року (т.1 а.с. 187-189).

20 січня 1988 року виконкомом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська ОСОБА_2 видано ордер № 46 на право заняття житлового приміщення, трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, із сім'єю, яка складалася з ОСОБА_2 (основний квартиронаймач), дружини ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_5 (яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_5) (т.1 а.с. 4).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були зареєстровані в АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 140-141).

У 1999 році ОСОБА_4 виїхала з України до Італії працювати за трудовим контрактом на невизначений термін, у 2004 році ОСОБА_5 також виїхала до Італії, де на той час працювала її мати ОСОБА_4, а згодом також працевлаштувалася та вийшла заміж за громадянина Італії.

Зазначені обставини підтверджуються: копією договору перебування від 27 березня 2000 року (т. 1 а.с. 208-209); копією перекладу трудової угоди ОСОБА_5 (т.1 а.с. 212-213); копією заяви до візового відділення посольства Італії в України про надання візи ОСОБА_4 від 16 грудня 2009 року (т. 1 а.с. 16-17, 18-20); копією дозволу Єдиної служби прийому документів з питань імміграції в м. Вітербо (Італія) від 13 листопада 2009 року, виданого ОСОБА_5 (т.1 а.с. 21-22, 23-25); копією дозволу на тимчасове перебування для іноземних громадян, який виданий на ім'я ОСОБА_4 20 січня 2010 року (т.1 а.с. 206-207).

Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови N 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що на підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Виходячи з цих роз'яснень, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 не подав переконливих доказів про виїзд ОСОБА_4 із спірної квартири в добровільному порядку на постійне проживання до іншого місця мешкання.

Навпаки, наявні в матеріалах справи докази стверджують про тимчасове залишення ОСОБА_4 свого місця проживання з метою заробітку грошових коштів. В окремі періоди ОСОБА_4 приїздила додому і проживала в спірній квартирі.

Крім того, ОСОБА_4 зверталась до суду із позовом про визначення порядку-користування спірною квартирою та зміну договору її найму, який розглядався Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська у 2012 році (т. 2 а.с. 4-7, 66-67).

Також, ОСОБА_4 проводилася оплата комунальних послуг за частину квартири, що підтверджується копіями відповідних квитанцій (т.1 а.с. 94, 95, 192, 193,194).

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що виїзд ОСОБА_4 за межі України з метою тимчасового працевлаштування не тягне втрату нею права на жилу площу в квартирі.

При цьому, не можна погодитись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно того, що ОСОБА_4 укладала трудовий контракт на невизначений термін, що відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України у N 2 від 12 квітня 1985 року є підставою для втрати нею права користування житловим приміщенням з дня вибуття, оскільки, обставини вибуття, які має враховувати суд при визначенні чи вибула особа на інше постійне місце проживання, повинні враховуватись у сукупності з іншими доказами.

Отже, факт укладення ОСОБА_4 трудової угоди на невизначений строк, не може спростувати інші, наявні в матеріалах справи докази на підтвердження тих обставин, що її перебування в Італії носило тимчасовий характер, зокрема, оплата комунальних послуг, переказ коштів ОСОБА_2, звернення з приводу приватизації спірної квартири.

Крім того, в матеріалах справи відсутні документи, стосовно офіційного оформлення постійного місця проживання ОСОБА_4 в Італії.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 також не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення, оскільки стосуються ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2014 року, якою було скасоване заочне рішення від 03 березня 2014 року по даній справі.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, оскільки підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: