У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Житомирської міської ради про визнання права постійного користування житловим приміщенням та видачу ордера; за зустрічним позовом Житомирської міської ради до ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про витребування житлового приміщення з чужого незаконного володіння та зняття з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 11 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся з позовом до Житомирської міської ради, в якому просив визнати за ним право постійного користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1. В обґрунтування позову вказав, що в 1992 році він разом з дружиною за усним дозволом керівництва КВЖРЕП-16 вселився у квартиру за договором найму та проживає по даний час, сплачуючи відповідні комунальні послуги та інші платежі.

У жовтні 2014 року Житомирська міська рада звернулася із зустрічним позовом, в якому просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 та ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 спірну квартиру та зобов'язати даних осіб знятися з реєстраційного обліку.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 31 березня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право постійного користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.

У задоволенні позову Житомирської міської ради до ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про витребування житлового приміщення з чужого незаконного володіння та зняття з реєстраційного обліку відмовлено за безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 11 серпня 2015 року скасовано рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 31 березня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та задоволено зустрічні позовні вимоги Житомирської міської ради.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 знятися з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частково задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст.324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що факт тривалого проживання у спірній квартирі свідчить про те, що позивач з родиною поселилися у неї не самоуправно, а заселені розпорядженням відповідних посадових осіб, позивач здійснює оплату за надані житлово-комунальні послуги, у 2012 році його дружиною ОСОБА_7 укладено договір про надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій із КВЖРЕП №6 м. Житомира, тому ОСОБА_6 з родиною має право користуватися цим жилим приміщенням, а відтак підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

Апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні основного позову та задоволення зустрічного позову, виходив з того, що право Житомирської міської ради, як власника спірної квартири, підлягає захисту відповідно до вимог статті 387 ЦК України шляхом витребування спірного майна у відповідачів за зустрічним позовом.

Проте погодитись із таким висновком суду апеляційної інстанції не можна тому, що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_7 з усного дозволу керівництва КВЖРЕП-16 в 1992 році вселилися в квартиру АДРЕСА_1. Ордер на вселення позивача у дану квартиру не видавався.

Спірна квартира перебуває у комунальній власності Житомирської міської ради та знаходиться на балансі КВЖРЕП-16. За вказаною адресою зареєстровані основний квартиронаймач ОСОБА_7 та ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які здійснюють оплату житлово-комунальних послуг.

Правовідносини які виникли між сторонами регулюються Житловим кодексом України.

Разом з тим, звертаючись до суду з зустрічним позовом Житомирська міська рада обґрунтувала свої вимоги положеннями Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто позивач - власник - зобов'язаний довести ряд обставин, наявність яких є підставами для витребування майна з чужого незаконного володіння.

Такими обставинами є наявність права власності позивача на майно, факт вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача, факти, які доводять незаконність володіння відповідачем майном позивача.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Матеріали справи не містять доказів того, що Житомирська міська рада є власником спірного майна.

Крім того, задовольняючи зустрічний позов у спосіб обраний позивачем, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на таке.

Відповідачі за зустрічним позовом, заперечуючи позовні вимоги просили суд застосувати строки позовної давності, про що свідчить наявна в матеріалах справи заява ( а.с.90).

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, у порушення вимог ст.ст.212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначене вище уваги не звернув, зазначених вимог закону не врахував, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог та дійшов передчасного висновку про задоволення зустрічного позову та про відмову у задоволенні основного позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.336,338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 11 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик