Справа № 343/780/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2515/2015
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування витрат на будівництво житлового будинку за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Долинського районного суду від 16 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування витрат на будівництво житлового будинку.

Рішенням Долинського районного суду від 16 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в

якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що суд першої інстанції дав неправильну юридичну оцінку експертному висновку №2/03/15 від 06.03.2015 року щодо визначення вартості будівельних матеріалів в цінах станом на 2015 рік. При цьому не врахував, що хоча документально придбання будівельних матеріалів і було оформлено на інших осіб, вони фактично були придбані позивачем та за його кошти. Крім того, в експертному висновку зазначено ряд платіжних документів виданих на імя позивача, що підтверджує придбання ним відповідних будівельних матеріалів, а також проведення розпилювання ділового лісу.

Безпідставно суд прийшов і до переконання щодо неможливості використання для будівництва будинку придбаного ним в 1989-1997 року цементу. Такий висновок ґрунтується на припущеннях суду та не підтверджується будь-якими належними доказами, зокрема висновком спеціаліста.

Також судом неналежно оцінено пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які підтвердили надання позивачем будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку.

З цих підстав просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В засіданні апеляційного суду представники апелянта доводи апеляційної скарги підтримали, а представник ОСОБА_3 визнав, з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася будучи належним чином повідомленою, що не перешкоджає розглядові справи у її відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не доведено, що будівельні матеріали, платіжні документи на придбання яких оцінені під час будівельно-технічного дослідження, були використані для будівництва в 1997-2000 роках спірного житлового будинку, врахувавши при цьому, що частина платіжних документи на придбання дров, цементу та інші матеріали в 1989-1991 роках оформлена не на позивача, а на різних осіб. Аналогічно як і не доведено, що він, як батько відповідача ОСОБА_3 надавав посильну допомогу не безоплатно.

Висновки місцевого суду відповідають вимогам матеріального права та узгоджується з матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (ст.1213 ЦК України).

Як роз'яснено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року №7 відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст. 17 ЗК і ст. 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Виходячи з викладеного для з'ясування наявності підстав відшкодування витрат особі, яка приймала участь у проведенні будівництва належного іншій особі нерухомого майна, доведенню підлягає факт участі цієї особи в таких витратах, обсяг проведених робіт та наявність домовленості з власником, що допомога надавалась не безкоштовно.

Як правильно встановлено судом та вбачається із матеріалів справи 12 червня 1997 року за результатами розгляду заяви відповідача ОСОБА_3 Новошинською сільською радою прийнято рішення про виділення останньому за рахунок земель вільного присадибного фонду земельної ділянки площею 0,20 га для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд (а.с.39).

Рішенням Долинського районного суду від 13 травня 2015 року частково задоволено позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 про поділ майна подружжя. Проведено між сторонами розподіл будинковолодіння, що знаходиться по вул. Січових Стрільців,2 в с. Новишин Долинського району та виділено їм, в тому числі, реальні частки в цьому майні (а.с.73-76). При цьому суд прийшов до висновку, що дане будинковолодіння є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Судове рішення в апеляційному порядку не було оскаржено та набрало законної сили.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 зазначав, що між ним та відповідачами була досягнута згода щодо будівництва житлового будинку за його кошти, а отже, права на проживання в ньому. Саме у звязку із цим ним придбано будівельні матеріали, оплачено виготовлення столярних виробів та будівельні роботи, тощо. Оскільки після розірвання шлюбу відповідачі відмовились відшкодувати йому понесені затрати, просив стягнути витрати на будівництво житлового будинку у розмірі 180 740,00 грн. При цьому, вартість будівельних матеріалів визначена згідно експертного висновку №2/03/15 від 6 березня 2015 року (а.с.3-8,84).

За змістом ст.ст.57,58,60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. ст. 63, 64 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У порядку ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з тим, на підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_2 не представлено переконливих та беззаперечних доказів використання в ході спорудження саме спірного житлового будинку будівельних матеріалів, придбаних за його кошти згідно долучених до справи накладних, квитанцій та чеків. Відповідно як і наявності між сторонами домовленості, що допомога на будівництва цього будинку буде надаватися з боку позивача не безоплатно.

При цьому місцевий суд вірно критично оцінив експертний висновок будівельно-технічного дослідження №2/03/15 від 6 березня 2015 року, оскільки значна частина платіжних документів оформлена не на прізвище ОСОБА_2, а на сторонніх осіб, інша не на придбання будівельних матеріалів (а.с. 3-38). Оригінали та копії цих документів оглянуті в засіданні апеляційного суду.

Крім того, висновком визначено тільки вартість будівельних матеріалів станом на 2015 рік.

Посилання апелянта, що факт використання на будівництво спірного будинку наданих позивачем будівельних матеріалів підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 не заслуговують на увагу.

Як вбачається з їх пояснень такі не містять фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Натомість, свідки підтвердили тільки обставини щодо їх участі у будівництві, що не є вирішальним при розгляді даного спору.

За таких обставин, виходячи із принципу диспозитивності та змагальності сторін, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а відповідно з цих підстав обґрунтовано відмовив у задоволенні його позову.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 відхилити, а рішення Долинського районного суду від 16 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_12