Справа № 466/2107/14 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/6604/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 В. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Крайник Н.П., за участю секретаря судового засідання: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсними договору на виготовлення ПВХ конструкцій та кредитного договору,-

в с т а н о в и л а:

у квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 10 лютого 2014 року нею одночасно було укладено два договори на виготовлення склопакету №АХ-4521 з ФОП ОСОБА_3 та кредитний договір №401583804 з ПАТ «Альфа Банк».

Основною метою укладення договорів було виготовлення та встановлення на балконі-лоджії у її квартирі розсувних вікон.

Відповідач ОСОБА_3 22 березня 2014 року доставив ПВХ конструкції у квартиру позивачки, однак, як виявилось, були доставлені конструкції закритого, а не відкритого типу, як вона замовляла. Таку продукцію вона відмовилася приймати, іншу (ту, яку в дійсності вона хотіла) ОСОБА_3 не виготовив і не доставив їй, у той же час, вона змушена сплачувати кошти по кредитному договору №401583804 з ПАТ «Альфа Банк» в сумі 6796 гривень за те, чого не замовляла, що порушує її права як споживача.

Крім того, позивач зазначала, що кредитний договір від 10 лютого 2014 року №401583804 з ПАТ «Альфа Банк» не підписаний від імені юридичної особи Банку, не скріплений печаткою, відтак, не відповідає вимогам цивільного законодавства.

З урахуванням уточнених вимог від червня 2014 року, позивач на підставі ст.203,215,216,236 ЦК України, ст.11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» просила: визнати недійсним договір №АХ 4521 від 10 лютого 2014 року, укладеного між нею та ФОП ОСОБА_3; визнати недійсним кредитний договір №401583804 від 10.02.2014 року, укладений між нею та ПАТ «Альфа Банк».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним договір №АХ 4521 від 10 лютого 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 Визнано недійсним кредитний договір №401583804 від 10.02.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа Банк».

Стягнуто з ПАТ «Альфа Банк» 490 гривень, сплачених ОСОБА_2 згідно з умовами кредитного договору № 401583804 від 10.02.2014 року.

Рішення суду оскаржив відповідач ПАТ «Альфа-Банк», просить таке скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору та стягнення з ПАТ «Альфа-Банк» 490 грн. сплачених ОСОБА_2 згідно з умовою кредитного договору, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Обгрунтовує апеляційну скаргу тим, що при укладенні кредитного договору № 401587018 від 20.02.2014 року сторонами було дотримано усіх вимог законодавства, що стосуються його чинності, тому висновок суду про те, що кредитний договір не підписаний уповноваженою на це особою, не відповідає дійсності і суперечить матеріалам справи. Крім того, для встановлення дійсних обставин справи та перевірки чи міститься на кредитному договорі печатка ПАТ «Альфа-Банк», суд не витребував оригінал кредитного договору. Зазначає, що оскільки кредитний договір підписаний повноважним представником і скріплений печаткою банку, то підстав для визнання його недійсним, передбачених ч.2 ст.207, ч.1 ст. 203 ЦК України немає.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2014 року в частині задоволення вимог ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_3 не оскаржується, тому відповідно до ст.303 ЦПК України в цій частині не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, її представника адвоката ОСОБА_4, які заперечили проти апеляційної скарги, у відсутності представника апелянта, який був належним чином повідомлений про розгляд справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги в частині, яка переглядається.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та відповідачем ФОП ОСОБА_3 був укладений договір №АХ4521, згідно з умовами якого ФОП ОСОБА_3 (виконавець) зобов'язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ОСОБА_2 віконних ПВХ конструкцій, а остання зобов'язалася оплатити їх вартість, що становить 6796,16 грн. (а.с.6).

Також встановлено, що 20 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та відповідачем ПАТ «Альфа-Банк» був укладений кредитний договір №401583804, за умовами якого позивачу було надано кредит в сумі 6 795,56 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,1% річних та остаточною датою повернення кредиту 11 лютого 2016 року. Кредит надавався для оплати/часткової оплати товарів згідно з переліком, що вказаний в специфікації №401583804 від 10 лютого 2014 року або в листі-гарантії до цього Договору в загальній сумі 6116,00 грн., шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок №1430.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивачка пояснила, що 22 березня 2014 року на її адресу було доставлено продукцію, що за своїми властивостями не відповідає замовленій, у зв`язку з чим така відмовилася від її отримання.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у договорі від 10 лютого 2014 року №АХ4521 були відсутні істотні умови, зокрема не деталізовано умови про його предмет, що вказує на порушення вимог ст.ст. 8, 10, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак, даний правочин є недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.2013, ст.ст.215, 216 ЦК України.

Однак, з висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.

Так, згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, наданого в п. 7 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті -кредитного договору.

Згідно з ч.1 ст.638, ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Проаналізувавши зміст кредитного договору №401583804 від 20 лютого 2014 року, судом апеляційної інстанції встановлено, що при його укладенні сторони досягли усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору.

Відповідно до п.3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Досліджуючи матеріали справи, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що укладений Кредитний договір був добровільно підписаний, чого не заперечував позивач, а відтак, останній погодився зі всіма вказаними істотними умовами.

Крім того, на виконання Кредитного договору ОСОБА_2 сплатила 490 грн., що вказує на її обізнаність з умовами відповідного договору та відсутність застережень щодо його чинності.

Щодо доводів позивача про відсутність підпису уповноваженої особи ПАТ «Дельта Банк» на Кредитному договорі, то слід зазначити таке.

Як вбачається зі змісту кредитного договору №401583804 від 20 лютого 2014 року, в преамбулі вказано уповноважену особу, що діє від імені ПАТ «Альфа Банк» на підставі довіреності №493/13 від 25.07.2013 року - ОСОБА_5, та який підписав даний договір (а.с.51).

А тому, висновок суду першої інстанції про те, що кредитний договір не підписаний уповноваженими на це особами банку, не відповідає обставинам справи.

Враховуючи наведене, зміст оспорюваного кредитного договору в повному обсязі відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись.

Тому, підстави для визнання такого договору недійсним відсутні, як і відсутні підстави для стягнення з ПАТ «Альфа Банк» 490 грн., сплачених ОСОБА_2 згідно з умовами Кредитного договору.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які зона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги підтверджені належними та допустимими доказами, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2014 року в частині визнання недійсним кредитного договору №401583804 від 10.02.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа Банк», та стягнення з ПАТ «Альфа Банк» 490 грн., слід скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа Банк» про визнання недійсним кредитного договору №401583804 від 10.02.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа Банк» та стягнення з ПАТ «Альфа Банк» 490 грн. сплачених ОСОБА_2 згідно з умовами Кредитного договору.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2014 року скасувати в частині визнання недійсним кредитного договору №401583804 від 10.02.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа Банк», та стягнення з ПАТ «Альфа Банк» 490 грн. і в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Альфа Банк» про визнання недійсним кредитного договору №401583804 від 10.02.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа Банк» та стягнення з ПАТ «Альфа Банк» 490 грн., сплачених ОСОБА_2 згідно з умовами кредитного договору №401583804 від 10.02.2014 року.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в двадцятиденний строк з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_6