АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

12 листопада 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

при секретарі - Сірій О.Г..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання окремих положень кредитного договору недійсними та зобов'язання повернути сплачені за договором кошти,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року,

встановила:

у червні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійними окремий п. 2.8 кредитного договору, укладеного між нею та відповідачем, посилаючись на те, що те, при укладенні договору відповідачем було порушено її права, як споживача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що 05 березня 2013 року між нею та ПАТ «Альфа банк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 10 000 грн. строком до 06 вересня 2016 року зі сплатою 0,01% річних. Позивач зазначала, що згідно п.2.8 укладеного договору, банк встановив комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 2,3 % від суми кредиту за період 1 по 42 місяць користування, вказувала на те, що вказаний пункт договору є недійсним, оскільки встановлюючи платіж, який вона має сплатити банку за дії, які він здійснює на власну користь, є порушенням прав позивача, як споживача. Крім того, позивач просила зарахувати грошові кошти, перераховані на оплату вказаної комісії в розмірі 46 000 грн. в рахунок погашення тіла кредиту та відсотків.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було наведено підстав для визнання пункту договору недійсним. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст.203, 215, 524, 533, 626, 627, 638, 1049, 1054 ЦК України, ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 05 березня 2013 року між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит в розмірі 100 000 грн. строком до 06 вересня 2016 року зі сплатою 0,01% річних. Пунктом 2.8 вказаного договору було встановлено комісійну винагороду банку в розмірі 2,3% від суми кредиту, яка підлягає сплаті за кожен місяць користування кредитом.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що оспорюваним пунктом договору було порушено права ОСОБА_1 як споживача, оскільки кредитним договором було встановлено, що позичальник зобов'язується повернути кредит та проценти, однак не сплачувати комісії. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ст. 215 ЦК України. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

В даному випадку, доводи, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для визнання недійсним пункту кредитного договору. З матеріалів справи вбачається, що згідно п. 5 кредитного договору позивач, підписавши кредитний договір, засвідчила те, що всі умови договору їй цілком зрозумілі і вона вважає їх справедливими по відношенню до неї. Крім того, матеріали справи свідчать про те, що у Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору, було передбачено щомісячну сплату грошових коштів за інші послуги банку - 2 300 грн., визначені оспорюваним пунктом договору. Позивач була ознайомлена з вказаним додатком до кредитного договору та погодилась з його змістом, про що свідчить її підпис.

Як видно з умов договору, він є фактично безпроцентним, оскільки відсоткова ставка становить лише 0,01%, а тому банк визначаючи розмір комісії в п.2.8 передбачив включення до її розміру оплату всіх своїх послуг.

Апелянтом не наведено інших підстав, за яких вказаний пункт кредитного договір може бути визнано недійсним.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 761/15787/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14033/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.