ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/6995/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

представника позивача ОСОБА_1;

відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про заборону вчиняти дії та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_3.) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач, ОСОБА_2) про заборону вчиняти дії та зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 28 травня 2015 року укладений між її сином ОСОБА_1 та відповідачем шлюб розірвано, проте остання, тимчасово проживаючи у належній їй квартирі, відмовлялась після розірвання шлюбу виїхати з неї та вивезти свої речі. В подальшому, відповідач, будучи громадянкою Росії, виїхала з спірної квартири тільки після збігу терміну перебування іноземців на території України, при цьому під час її тимчасового повернення до цієї квартири постійно ображає як морально, так і фізично її сина. З урахуванням наведеного позивач просить суд заборонити відповідачу перебувати та відвідувати квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати її вивезти свої особисті речі з цієї квартири.

У судовому засіданні представник позивача - її син ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, при цьому послався на постійні образи від відповідача під час її перебування у спірній квартирі. Відповідач повністю заперечувала проти задоволення позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю, просила відмовити у їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач, будучи власником квартири АДРЕСА_1, проживає у ній разом з її сином - ОСОБА_1 та онукою, що підтверджується довідкою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району м. Києва» від 07.08.2015 року за №781.

За посиланням сина позивача - ОСОБА_1, як її представника, після розірвання рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року укладеного між ним та відповідачем шлюбу, остання під час її тимчасового перебування у зазначеній квартирі як морально, так і фізично ображає його, не дає йому спокійно проживати у ній та влаштовувати своє особисте життя. А відтак вказуючи на ці обставини як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач просить суд заборонити відповідачу перебувати та відвідувати спірну квартиру та зобов'язати її вивезти свої особисті речі з цієї квартири.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Тобто, законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою фізичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте як відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Водночас, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду.

Відтак, звертаючись до суду з вимогою про заборону відповідачу перебувати та відвідувати спірну квартиру, а також про зобов'язання її вивезти свої особисті речі з цієї квартири, позивачем не доведено яким чином порушується саме її право чи не визнається іншою особою до якої пред'явлено позов у розумінні ст. 15 ЦК України, оскільки жодного доказу вчинення відповідачем неправомірних дій або будь-яких дій щодо порушення її прав, позивачем не надано, а твердження її представника щодо порушення відповідачем лише його прав такими не є.

В судовому засіданні позивачем та її представником вказані докази не надано, відповідне клопотання щодо їх витребування не заявлялось, хоча права і обов'язки йому було роз'яснено до початку розгляду справи по суті.

При цьому, згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на недоведеність вимог позивача та їх безпідставністю, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Окрім того, суд вказує на те, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та інтересів в частині заявлених вимог про заборону перебувати у спірній квартирі та її відвідувати, не відповідає за своїм змістом визначеним законом матеріально-правовим способам захисту порушеного права, зокрема ст. 16 ЦК України.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.