Справа № 595/1619/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2015

Бучацький районний суд Тернопільської області

Одноособово суддею Гордєєв В.О.

при секретарі Мартинюк М.В.,

з участю позивачки -відповідачки ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

відповідача - позивача ОСОБА_3М

його представника ОСОБА_4,

представника третіх осіб -позивачів ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бучач цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3, третіх осіб ОСОБА_6, ОСОБА_7 про поділ майна подружжя та визнання солідарним обовязку за договором позики, позовом ОСОБА_7, ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 стягнення боргу за договором позики та позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 та третьої особи ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва житлового будинку площею 143,46 м.кв., підвалу під житловим будинком , гаражу, та колонки питної, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Жизномир Бучацького району Тернопільської області, яка належить на праві власності ОСОБА_3, а також визнати солідарним обовязок її та ОСОБА_9 перед ОСОБА_10 та ОСОБА_11 по поверненню грошових коштів за договором позики від 15.05.2013 року, мотивуючи тим, що вона зверталася до Бучацького районного суду Тернопільської області з позовом до відповідача про розподіл майна спільно нажитого подружжям та визначення порядку користування ним. 14.05.2015 року рішенням Бучацького районного суду в задоаволенні позовних вимог їй було відмовлено, у звязку з тим, що у них за час перебування у шлюбі, не виникло у встановленому законом порядку право власності на спірний житловий будинок, а виключно право на матеріали та обладнання, які використані в процесі його будівництва.

За час їх спільного проживання ними за спільні кошти здійснювалося будівництво житлового будинку, який не був добудований. 25.11.2009 року відповідачу ОСОБА_3 на підставі рішенням Жизномирської сільської ради № 397 від 22.07.2009 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га в с. Жизномир Бучацького району та розпочато будівництво у період коли сторони перебували у шлюбі. Отримані позивачкою грошові кошти за договором позики від 15.05.2013р. були використані в інтересах сімї, а саме для будівництва спірного житлового будинку, який є спільним майном подружжя, і обовязок їх повернення солідарно покладається на них обох.

Враховуючи, що рішенням Бучацького районного суду спірний об'єкт незавершеного будівництва визнаний спільною сумісною власністю, просить визнати за кожною стороною право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані при будівництві об'єкту незавершеного будівництва розташованого в с. Жизномир Бучацького району.

Представник третіх осіб із самостійними вимогами ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ОСОБА_5 02.09.2015 року звернуввся з позовом до ОСОБА_12 та ОСОБА_8 про стягнення в солідарному порядку боргу за договором позики в сумі 28000 євро в гривневому еквіваленті на на день ухвалення рішення.

В обґрунтування позову вказував на те, що у період з 2008 року по 2013 рік ОСОБА_7 та ОСОБА_6 передали у позику за допомогою міжнародної системи «Вестерн Юніон» ОСОБА_12 грошові кошти в сумі 28 000 євро на придбання матеріалів та обладнання для будівництва житлового будинку в с. Жизномир Бучацького району, які вона використала в інтересах сімї. На підтвердження цього 15 травня 2013 року відповідачка видала їм розписку, згідно якої вона зобовязувалась повернути кошти до 01 вересня 2013 року. Факт передачі грошових коштів у вказаній сумі підтверджується банківськими переводами і розпискою, укладеною відповідачкою , якою вона підтверджує факт отримання коштів у позику.

Вказуючи на те, що з 15 листопада 2007 року по 31 грудня 2013 року відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі та надані нею за договором позики кошти були використані саме для будівництва будинку, який є спільною сумісною власністю відповідачів та розташований в с. Жизномир Бучацького району Тернопільської області й відповідно позика використана ними в інтересах сімї, вважає, що обов'язок по поверненню коштів, використаних в інтересах сім'ї має бути розподілений між відповідачами, у зв'язку з чим просив стягнути з них на підставі ст.ст. 60, 65 СК України, ст.ст. 1049, 1050 ЦК України та ст. 541 ЦК України в солідарному порядку суму боргу за договором позики в розмірі 28000 євро в гривневому еквіваленті, відповідно до встановленого Національним Банком України офіційного курсу гривні до іноземної валюти на день ухвалення рішення у справі, а також суму сплаченого судового збору.

Не погоджуючи із вказаним позовом, 15.10.2013 року ОСОБА_8М звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про визнання усного договору позики недійсним в частині стягнення боргу з нього у звязку з його безпідставністю та стягнути судові витрати по справі, посилаючись на те, що про отримання його колишньою дружиною ОСОБА_12 грошових коштів в розмірі 28000 євро йому нічого не було відомо. Про даний договір він дізнався лише після отримання позову ОСОБА_12 про поділ спільного майна подружжя. Також вказував на те, що він із ОСОБА_13 будівництво будинку, розташованого у с. Жизномир Бучацького району здійснювали виключно за власні кошти та будь-яких коштів на будівництво будинку не позичали. Отримана колишньою дружиною позика була використана нею на інші цілі, а не на будівництво будинку й відповідно не була використана в інтересах сімї. Також вказував, що спірний договір позики був укладений без його згоди та виходить за межі дрібного побутового правочину й відповідно підлягає визнанню недійсним. Просив суд стягнути з відповідачів за позовом понесені ним витрати по сплаті судового збору.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просять позов задоволити з підстав викладених у позовній заяві. Позов ОСОБА_7 та ОСОБА_6 визнають. Крім того, заперечували позов ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник згідно поданого заперечення позов ОСОБА_1 визнав частково, позовну вимогу щодо задоволення позову про стягнення з нього в солідарному порядку суми боргу за договором позики заперечив, оскільки отримані за даним договором позики кошти його колишньою дружиною не були використані в інтересах сімї, й відповідно не були використані на будівництво будинку, будівництво проводилось виключно за заощаджені кошти його та колишньої дружини. Тому, посилаючись на те, що йому не було відомо про отримані ОСОБА_1 кошти від ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за усним договором позики, які були витрачені на інші потреби, а не в інтересах сімї, підстави для покладення на нього солідарного обов'язку по поверненню цих коштів відсутні. Також вказував на те, що про укладення даного договору йому відповідачка не повідомляла, його згоди не отримувала та ураховуючи те, що даний договір виходить за межі дрібного побутового правочину, просив його позов задоволити та визнати вказаний договір позики недійсним.

Представник третіх осіб - позивачів ОСОБА_11 та ОСОБА_14 ОСОБА_5, згідно поданої заяви просив задоволити заявлені позовні вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та судових витрат. Позовні вимоги ОСОБА_3 не визнав з підстав викладених у поданій заяві .

Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_12 підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 61 ч.1 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Крім того, згідно із ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що з 15 листопада 2007 року по 31 грудня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням № 213 від 23 березня 2008 року Жизномирська сільська рада дала дозвіл відповідачу ОСОБА_3 на будівництво житлового і господарського будинків в с.Жизномир Бучацького району.

22 липня 2009 року Жизномирська сільська рада рішенням № 397 затвердила відповідачу ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,3265 га. З них 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,0765 га для ведення особистого селянського господарства.

25 листопада 2009 року відповідачу ОСОБА_3 на підставі рішення Жизномирської сільської ради №397 від 22.07.2009 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №484105, площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в с. Жизномир Бучацького району.

На вказаній земельній ділянці за час шлюбу, починаючи з 2008 року, подружжя здійснювало будівництво спірного житлового будинку.

Згідно із технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок №1 по вул. Дружби с. Жизномир, виготовленого КП «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» 31.03.2014 року побудований житловий будинок складається з підвалу, першого поверху та гаражу, мансардного поверху.

Згідно ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно /житлові будинки, будівлі, споруди, тощо/ виникає з моменту завершення будівництва /створення майна/ та з моменту його прийняття до експлуатації і з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва /створення майна/ особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва /створення майна/.

Згідно ст. 372 ч. 2 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно оцінки загальна вартість будівельних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані при здійсненні будівництва об'єкта незавершеного будівництва розташованого в с. Жизномир Бучацького району складає 1329846 грн.

Оскільки судовим рішенням від 14 травня 2015 року об'єкт незавершеного будівництва визнаний спільною сумісною власністю подружжя суд прийшов до висновку, що ця обставина не підлягає доказуванню і визнає, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому вимоги позивачки про визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також судом встановлено, що в період з 2008 по 2013 рік ОСОБА_7 та ОСОБА_6 передали у позику ОСОБА_1 за допомогою міднародної платіжної системи «Вестерн Юніон» грошові кошти в загальній сумі 28000 євро на будівництво житлового будинку сімї в с. Жизномир Бучацького району, які позичальник зобов'язалась повернути до 15 вересня 2013 року. Факт передачі грошових коштів у вказаній сумі підтверджується борговою розпискою, складеною ОСОБА_1, якою вона підтверджує факт отримання коштів у позику та банківськими переводами.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вказували на те, що отримані ОСОБА_1 кошти за договором позики були використані в інтересах сімї, а саме на будівництво житлового будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя та на даний час є об'єктом поділу між подружжям, у зв'язку з чим сума боргу за договором позики має бути стягнута з відповідачів саме в солідарному порядку, оскільки кожен з відповідачів повинен нести солідарну відповідальність за невиконання за договором зобов'язань (за неповернення суми боргу ).

Так, статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші та інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позичальник, як передбачено ч.1 ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Таким чином, дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_7 та ОСОБА_6 щодо повернення простроченого боргу за договором позики в розмірі 28000 євро в гривневому еквіваленті на момент подання позовної заяви становило 685720 грн. (28000 євро х 24,49 грн.) в солідарному порядку, оскільки судом достовірно встановлено, що кошти, отримані відповідачкою ОСОБА_1 за договором позики, укладеним між нею та позивачами, були використані в інтересах сімї, а саме для будівництва будинку, будівництво якого проводилось сторонами у період їх перебування у шлюбі з 2008 по 2013 рік й відповідно стягнення боргу з відповідачів підлягає в солідарному порядку.

При цьому, суд вважає, що відповідачем ОСОБА_3 у розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та достовірних доказів на підтвердження того, що будинок був побудований на заощадження сімї й відповідно позичені його дружиною кошти не були використані на його будівництво, а на інші цілі, й відповідно не спростовано доводів позивачів та умов укладеної позики щодо цільового призначення позики. Посилання ОСОБА_3 на те, що грошові кошти, взяті у борг його дружиною, витрачались не на зведення будинку, не знаходять свого відображення в матеріалах справи, докази на такі посилання відсутні.

Тому, виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що поданий ОСОБА_7 та ОСОБА_6Ю позов підлягає частковому задоволенню в гривневому еквівалені на момент подання позовної заяви в сумі 685720 грн. (28000 євро х 24,49 грн.) та борг за договором позики підлягає стягненню на їх користь солідарно з відповідачів.

Щодо позову ОСОБА_3 про визнання недійсним усного договору позики, то суд зазначає наступне.

Так, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказував на те, що укладений між ОСОБА_1П та ОСОБА_7 і ОСОБА_6 договір позики виходить за межі дрібного побутового й відповідно повинен був бути укладений за його письмової згоди, а оскільки він такої згоди на його укладення не давав, то він підлягає визнанню недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Перелік вказаних норм включає в себе вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Так, змістом права спільної сумісної власності, як і будь-якого права власності, є право володіння, користування та розпорядження спільною річчю (статті 63 і 65 СК).

Право кожного зі співвласників на володіння, користування та розпорядження спільною річчю кореспондує обов'язку кожного з них погоджувати свою поведінку, пов'язану з володінням, користуванням та розпорядженням нею, з іншим співвласником, тобто кожен співвласник, у тому числі й подружжя, при здійсненні права спільної сумісної власності зобов'язаний займати не тільки пасивну (не перешкоджати одне одному в здійсненні правомочностей, пов'язаних з цією власністю), а й активну позицію, змістом якої, є право та обов'язок кожного з подружжя узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном з другим із подружжя.

Порядок розпорядження спільним майном подружжя врегульовано у спеціальному законодавчому акті, яким є Сімейний Кодекс України.

Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

У ст.65 СК України закріплено нову оціночну категорію "цінне майно", хоча і не надається її визначення або загальних критеріїв, які б дали змогу в разі спору віднести те чи інше майно подружжя до цінного майна.

Тому, виходячи із суми грошових коштів, які були передані ОСОБА_1, та з урахуванням, що у ч.1 ст.31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість, то договором стосовно цінного майна можна вважати договір, який виходить за межі дрібного побутового правочину .

При цьому, законодавець, виходячи із положень ч.2 ст.65 СК України, та зазначаючи, що при укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого подружжя, передбачає підвищену охорону прав іншого із подружжя-співвласника майна, вимагаючи дотримання письмової форми на надання згоди на укладення договору стосовно цінного майна.

У даному випадку згода другого з подружжя на укладення договору стосовно цінного майна є одностороннім правочином на який поширюється дія відповідних вимог ЦК України щодо наслідків недодержання форми правочину.

Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Разом з тим, ні у ЦК України, ні у СК України прямо не передбачено такого наслідку недотримання простої письмової форми щодо згоди другого з подружжя відносно укладеного договору стосовно цінного майна подружжя, як визнання договору недійсним. Тому лише недодержання письмової форми згоди другого з подружжя на укладення договору іншим із подружжя, не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим із подружжя, недійсним.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 218 ЦК України).

Таким чином, відсутність письмової згоди другого з подружжя на укладення договору стосовно цінного майна може розглядатися лише у контексті недобросовісних дій сторін за угодою.

Тому, виходячи з аналізу вищевказаних норм закону, при укладенні спірного договору позики, згода ОСОБА_3М як чоловіка ОСОБА_1 - позичальника не вимагається, оскільки до спірних правовідносин не можна застосовувати положення ст.65 СК України, у зв'язку з тим, що дана норма регулює правовідносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання позики, оскільки сам по собі договір позики є угодою про отримання у власність грошових коштів, тому правові підстави для визнання договору позики недійсним відсутні.

За таких обставин, суд вважає хибним посилання ОСОБА_3 на відсутність його згоди на укладення договору позики як на підставу для визнання недійсним зазначеного договору, оскільки згода подружжя вимагається лише у разі розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на вказане, суд вважає за необхідне в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про визнання недійсним усного договору позики відмовити за безпідставністю.

Разом з тим, ураховуючи те, що згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь, якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 215, 541, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 65 СК України, ст.ст. 10, 56, 58-61, 88, 212, 213- 215, 295 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва житлового будинку площею 143,46 м.кв., підвалу під житловим будинком площею 143,46 кв.м., гаражу площею 45,14 м.кв. та колонки питної площею 48м., що знаходяться на земельній ділянці площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в с. Жизномир Бучацького району Тернопільської області, яка належить на праві власності ОСОБА_3.

Визнати солідарним обовязок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перед ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по поверненню грошових коштів за договором позики від 15.05.2015 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3654 грн. судових витрат.

Позов ОСОБА_7 та ОСОБА_6 задоволити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в користь ОСОБА_7 та ОСОБА_6 суму боргу за договором позики в розмірі 685720 (шістсот вісімдесят пять тисяч сімсот двадцять) грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в користь ОСОБА_7 та ОСОБА_6 3465 грн. судових витрат.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про визнання недійсним усного договору позики відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається апеляційному суду Тернопільської області через Бучацький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_15