Номер провадження: 22-ц/785/7824/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А., Суворова В.О.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Одеської державної нотаріальної контори «Про визнання постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії неправомірною та зобовязання вчинити нотаріальні дії» за апеляційною скаргою ОСОБА_4 Одеської державної нотаріальної контори на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

27.03.2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, по якому просив визнати постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.03.2015 року державного нотаріуса ОСОБА_4 Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 неправомірною, а також зобовязати державного нотаріуса ОСОБА_4 Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 видати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири № 64, за адресою: м. Одеса, вулиця Левітана,119, після смерті ОСОБА_5, померлого 22.06.2013 року та стягнути судові витрати.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що нотаріус ОСОБА_4 Одеської державної нотаріальної контори неправомірно відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 Одеської державної нотаріальної контори до суду надали заяву про розгляд справи за відсутністю представника ОСОБА_4 Одеської державної нотаріальної контори та розгляд справи залишають на розсуд суду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.07.2015 року позов задоволено: визнано постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.03.2015 року державного нотаріуса ОСОБА_4 Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 неправомірною, а також зобовязано державного нотаріуса ОСОБА_4 Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 видати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири № 64, за адресою: м. Одеса, вул. Левітана, 119, після смерті ОСОБА_5, померлого 22.06.2013 року; стягнути на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4 Одеської державної нотаріальної контори судові витрати у розмірі 1165,40 грн.

26.08.2015 року Третя Одеська державна нотаріальна контора подали апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просять рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5, який помер 22.06.2013 року, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини квартир №64 у будинку № 119 по вул. Левітана у м.Одесі, яка належала йому на праві спільної часткової власності з дружиною ОСОБА_6.

До спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_5 відноситься й позивач, який разом з іншими спадкоємцями звернувся до нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, що підтверджено витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 35744958 від 14.11.2013 року. ( а.с.11)

Державним нотаріусом ОСОБА_4 Одеської нотаріальної контори ОСОБА_2 заведено спадкову справу № 1100/2013. Однак постановою від 23.03.2015 року державного нотаріуса ОСОБА_4 Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 ОСОБА_3 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5, померлого 22.06.2013 року, з посиланням на відсутність правовстановлюючих документів на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що померлому 22.06.2013 року ОСОБА_5 та члену його сімї ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на жило від 27.09.2010 року на праві спільної часткової власності в рівних частках належить квартира АДРЕСА_1.

Приймаючи постанову про відмову в чинення нотаріальної дії, а саме у видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частку квартиру АДРЕСА_2, державний нотаріус посилалась на відсутність правоустановчих документів на 1/6 частину зазначеної квартири, однак таких документів взагалі немає, оскільки у свідоцтві про справо власності на житло зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності в рівних частках кожному.

Тому, районний суд правильно виходив із положень ст. 357 ЦК України, якою визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважається рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Оскільки частка померлого складала 1/2 частку квартири АДРЕСА_2, відповідно і спадщина відкрилась на дану частку квартири.

Крім того, розмір часток кожного з співвласників зазначеної квартири відображений у ОСОБА_7 підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» про державну реєстрацію прав, з якого вбачається , що розмір часток кожного з співвласників становить 1/2 частина (а.с.56).

Оскільки із заявами про отримання свідоцтва про право на спадщину до нотаріальної контори звернулись дружина покійного (мати позивача), сам позивач та онука померлого: ОСОБА_8 ( мати якої ОСОБА_9, дочка померлого, померла 04.07.2010 року), тому частки у спадковому майні на які вони претендують становлять по 1/6 ( 1/2:3).

Відповідно до ст. 1216 ч.3 та ст.1223ЦК України, спадкування є перехід прав та обовязків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця) до інших осіб ( спадкоємців). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини..

Спадкоємець який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність ; свідоцтва про право на спадщину не позбавляє ; спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець який прийняв спадщину, в складі якого є нерухоме майно, зобовязаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно ( ч.ч.1,3 ст. 1296, ч.1 ст. 1297 ЦК України).

Відповідно до розяснень, наданих у п.23. Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року « Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

Таким чином діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України « Про нотаріат» покладено на нотаріальний округ.

Частиною 1 ст. 1 Закону «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Частиною 2 ст. 1 Закону України « Про нотаріат» передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Статтею 50 Закону України « Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Як зазначено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ із посиланням на Постанову Пленуму ВССУ «Про узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року № 2 можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

Суд першої інстанції правильно керувався положеннями Закону України «Про нотаріат», визнаючи дії нотаріуса неправомірними.

Обов'язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 Закону України «Про нотаріат», підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом.

За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону України « Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 цього Закону право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Предметом судової діяльності у справах про оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні є перевірка законності дії нотаріусів або відповідних посадових осіб, які вчиняють нотаріальні дії чи які відмовили в їх вчиненні.

Перевіряючи законність дій нотаріуса, суд першої інстанції застосував закон, на підставі якого діяв нотаріус, дослідив всі докази і з'ясував обставини, що мають значення для справи. Наведене надало суду можливість винести законне й обґрунтоване рішення.

Предметом доказування під час судового розгляду у справах про оскарження нотаріальних дій або про відмову в їх вчиненні згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами у справах щодо оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні можуть бути документи, що стосуються вчиненої нотаріальної дії (оригінали нотаріально посвідченого договору, заповіту, свідоцтва про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя, довіреності, інші документи, видані нотаріусами; документи, що підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника, тощо); постанова нотаріуса або відповідний акт посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, про відмову вчинити дану нотаріальну дію; документи, які заявник просив засвідчити або посвідчити.

Досліджуючи обставини справи на підставі зібраних доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що постанова державного нотаріуса ОСОБА_4 одеської нотаріальної контори ОСОБА_2про відмову у вчинені нотаріальної дії видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 березня 2015 року, є необґрунтованою, і підлягає скасуванню.

Задовольняючи позов в частині скасування постанови Державного нотаріуса ОСОБА_4 Одеської нотаріальної контори ОСОБА_2 від 25.03.2015р., враховуючи положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», районний суд правильно вважав за необхідне поновити порушене право позивача шляхом зобов'язання відповідача вчинити нотаріальну дію - видати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири під номером 64, за адресою м. Одеса, вулиця Левітана, будинок №119, після смерті ОСОБА_5, померлого 22.06.2013 року.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Таким чином, наведені доводи апеляційної скарги є такими, що не відповідають фактичним обставинам у справі, тому не заслуговують на увагу.

Право на захист є складовою частиною самого субєктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобовязаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 Одеської державної нотаріальної контори відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_10

ОСОБА_11

ОСОБА_12

02.12.2015 року м. Одеса