Києво-Святошинський районний суд Київської області
провадження 2/369//4429/15
РІШЕННЯ

Іменем України

17.11.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Дуплій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2015 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить садовий будинок за адресою: ОК «СТ «Берізка», с. Ходосівка, вул. Верхні сади, буд. 92. Відповідач по справі є її колишнім чоловіком, шлюб з яким розірвано в 1994 році. Після розірвання шлюбу, відповідач поселився в садовому будинку та проживає там. На її неодноразові звернення звільнити помешкання не бажає та чинить постійно перешкоди їй в користуванні даним будинком. Вона є людиною похилого віку, має захворювання, тому має бажання проживати в будинку. Відповідач є агресивною людиною та погрожує їй фізичною розправою.

Просила суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 з садового будинку та зобовязати відповідача звільнити господарські будівлі та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Ходосівка, ОК «СТ «Берізка», вул. Верхні сади, буд. 92.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що вона та відповідач були одружені з 1993 по 1994 роки. В даному будинку почали проживати разом, бо відповідач бажав проживати на свіжому повітрі, а не в квартирі. Зважаючи на неможливість спільного проживання вона виїхала з будинку, а відповідач продовжував там проживати. Тому за рішенням суді відповідач був визнаний таким, що втратив право користуватись квартирою в смт Чабани. Спочатку вона не заперечувала проти його проживання. В даний час вона є людиною похилого віку, має численні захворювання та задихається в кватирі. Але відповідач чинить перешкоди в користуванні власністю. Просили задоволити позов.

У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував. Суду пояснив, що поселився в будинку за згодою позивачки. Після розірвання шлюбу позивачка поїхала з будинку та перевезла його речі, які залишились в квартирі, до садового будинку. Іншого житла не має. Він є людною похилого віку та не має де більше проживати. Договір оренди не укладали. Просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що 21 жовтня 1997 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на садовий будинок, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Ходосівка, ОК «СТ «Берізка», вул. Верхні сади, буд. 92.

Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Захист права власності встановлений ст. 321 ЦК України, а саме право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку

Згідно положень ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 156 ЦПК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 ЖУ України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 158 ЖК України визначає, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Встановлено, що з 30 квітня 1993 року по 11 жовтня 1994 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами при розгляді справи.

З пояснень сторін встановлено, що відповідач ОСОБА_2 посилився в даному будинку за згоди ОСОБА_1 в період перебування в зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу позивачка переїхала до квартири в смт Чабани, а ОСОБА_2 залишився проживати в садовому будинку.

З довідок ОК «Садівниче товариство «Берізка» №102 від 29 травня 2015 року, №103 від 29 травня 2015 року вбачається, що ОСОБА_2 проживає в садовому будинку з 1994 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Таким чином, відповідач на момент вселення був членом сім'ї та мав право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з наймачем будинку не позбавляє колишніх членів сімї права користування займаним приміщенням.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2002 року ОСОБА_3 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Посилання позивачки, що відповідач не сплачує за комунальні послуги, суд до уваги не бере, оскільки це є підставою для стягнення відповідних коштів в судовому порядку.

Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.

Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 був вселений в будинок за згоди його дружини, в період перебування в зареєстрованому шлюбі, та має право на користування займаним житлом, тому в задоволенні позову суд відмовляє.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні шляхом виселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич