Справа №461/7918/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

26 листопада 2015 року Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Фролової Л.Д.,

при секретарі Думичі Р.М.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що він в період з 27 вересня 1997 року по 16 липня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 Під час шлюбу, 11 серпня 1999 року ними була придбана квартира АДРЕСА_1. Просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити.

Представник відповідача визнала позовні вимоги ОСОБА_3, проти їх задоволення не заперечувала.

Вислухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з рекомендаціями Верховного Суду України, викладеними в п. 24 постанови Пленуму № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», визнання відповідачем позову повинно бути безумовним. В такому випадку суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до положень ст. 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Оскільки майно, квартира АДРЕСА_1, було придбано сторонами 11 серпня 1999 року, суд застосовує до спірних правовідносин чинний на момент набуття права власності норми Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 28 цього ж Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України).

В судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1, було придбано сторонами 11 серпня 1999 року набута позивачем та відповідачем за час шлюбу. На час придбання квартири позивачка і відповідач проживали сумісно однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Таким чином вказана квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 В судовому засіданні не здобуто відомостей про наявність договору між подружжям або наявність шлюбного контракту про розмір часток майна кожного з них; документи оформлені тільки на відповідача, через що іншими особами не визнається право власності позивача на його частину квартири. Тому, суд вважає, що визнання представником відповідача позову не суперечить вимогам закону. З урахуванням викладеного позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Оскільки позивачем не заявлено вимоги щодо розподілу судових витрат, судом дане питання не вирішується.

Керуючись ст.ст. 212-215, 233 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину квартири, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті, проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 26 листопада 2015 року. Повний текст рішення виготовлений 30 листопада 2015 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Галицький районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. У разі якщо судове рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.Д.Фролова