У х в а л а

іменем україни

11 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 01 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,1025 га, кадастровий НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач є власником сусідньої земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Під час будівництва паркану між їх земельними ділянками відповідач порушила межі його ділянки внаслідок чого, його земельна ділянка була зменшена на 0,0010 га.

На підставі указаного, позивач просив суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою, демонтувати (знести) паркан, що розташований вздовж межі земельних ділянок сторін від точки Г до точки Д довжиною 39,5 м та від точки Д до точки А довжиною 3,64 м.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 07 липня 2015 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_7 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_6 належної йому земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1, зобов'язавши ОСОБА_7 демонтувати (знести) паркан, що розташований вздовж межі належної ОСОБА_6 земельної ділянки від точки Г до точки Д довжиною 39,5 м та від точки Д до точки А довжиною 3,64 м, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2, та земельною ділянкою відповідачки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Рішенням апеляційного суду Київської області від 01 вересня 2015 року скасовано рішення Баришівського районного суду Київської області від 07 липня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,1025 га, кадастровий НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 є власником земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Судами встановлено та не спростовано сторонами, що в 2013 році на межі спірних земельних ділянок ОСОБА_7 було встановлено паркан, при цьому, маючи мету вирівняти лінію розмежування між земельними ділянками відповідач відступила від встановлених меж, що було визнано ОСОБА_7 в письмовому запереченні поданому нею до суду першої інстанції 25 червня 2015 року, та підтверджено представником відповідача в судовому засідання.

Із листа Баришівської селищної ради Київської області від 02 грудня 2013 року вбачається, що у відповідь на заяву за вх. № М-59-02-38 від 06 серпня 2013 року вивчено питання щодо спірної межі між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 Землевпорядною організацією ТБ «Баришівка Універсальна» зроблено кадастровий план спірної земельної ділянки та показано її межі на місцевості. Згідно кадастрового плану ОСОБА_7 зайнято 0,0010 га земельної ділянки ОСОБА_6 і залишено останньому частину своєї земельної ділянки розміром 0,0001 га. При цьому, заслухавши обидві сторони, комісія рекомендувала вирішити спір мирним шляхом згідно правил добросусідства, а в разі незгоди однієї із сторін комісія рекомендувала встановити межі спірних земельних ділянок згідно даних земельно-кадастрової документації.

Згідно з актом обстеження спільної межі між земельними ділянками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 08 грудня 2014 року, встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо вирішення спору стосовно межі їх земельних ділянок, а тому комісія рекомендувала вирішити даний спір в судовому порядку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів порушення ОСОБА_7 прав власності ОСОБА_6 на належну йому земельну ділянку, а можливість задоволення чи відмови у задоволенні позовних вимог у даній справі слід пов'язувати із встановленням тих обставин, які не з'ясовані судом першої інстанції, а саме чи видано особі, яка здійснила самочинне будівництво припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкта та чи відмовляється така особа від відповідної перебудови.

Проте, вказаний висновок суперечить вимогам закону й матеріалам справи.

Пунктом 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз'яснено, що відповідно до вимог ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 та ст. 391 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 38 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень ч. 7 ст. 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Обґрунтовуючи своє рішення посиланням на указані роз'яснення, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що згідно із таким роз'ясненням невиконання особою, яка здійснила самочинне будівництво, припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил пов'язується із правом на звернення до суду відповідних інспекцій державного архітектурно-будівельного контролю із позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування.

Однак, спір між сторонами виник не з приводу знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування, а з приводу усунення ОСОБА_6 перешкод у користуванні його власністю, які вчинені ОСОБА_7 при зведенні паркану на частині земельної ділянки позивача без належного узгодження з останнім.

При цьому, згідно з положеннями ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 375 ЦК України власнику земельної ділянки належить право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

При цьому, відповідно до ч. 1, 2 ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Зведення ОСОБА_7 спірного паркану, із відступом від встановлених меж земельних ділянок сторін визнано відповідачем та встановлено Баришівською селищною радою Київської області, про що вказано у відповідному листі від 02 грудня 2013 року, який містить рекомендацію відновити межі спірних земельних ділянок згідно даних земельно-кадастрової документації.

Апеляційний суд, відмовляючи у позові, в порушення вимог ч. 4 ст. 10, 60, 212-214 ЦПК України на указані положення законодавства та не перевірив належним чином всі надані сторонами докази і не дав їм належної правової оцінки, що призвело до неправильного вирішення спору.

Натомість, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при зведенні спірного паркану відповідач без згоди позивача відступила від межі між їх земельними ділянками, чим порушила права останнього, у зв'язку із чим ОСОБА_7 має усунути ОСОБА_6 перешкоди у користуванні його власністю та демонтувати (знести) спірний паркан.

До таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення районного суду - залишенню в силі.

Керуючись ст.ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 01 вересня 2015 року скасувати, а рішення Баришівського районного суду Київської області від 07 липня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик