Справа № 639/3799/15-ц
25 листопада 2015 року Жовтневий районний суд м. Харкова
у складі: головуючого судді - Іванової І.В.,
за участю секретаря - Тущенко Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, встановлення нікчемності договору фінансово лізингу та застосування наслідків його недійсності, суд
22 квітня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, про встановлення нікчемності договору фінансового лізингу та застосування наслідків його недійсності.
У обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 27 червня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №010573 з додатками. Відповідно до умов договору лізингодавець /відповідач/ бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу /автомобіль BYDS96 , зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком №3 до договору/ у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу /позивачу/ на строк та умовах , передбачених договором . Після підписання договору , представником відповідача йому було надано рахунки до сплати в розмірі 21 599 грн. та 25 400 грн. , вказуючи на те, що після сплати він отримає предмет лізингу впродовж декілька днів. В той же день ним було сплачено рахунки на суму 21 599 грн. з зазначенням призначення платежу комісії за організацію згідно договору №010573 та 25 400 грн. з зазначенням платежу авансовий платіж. Але виконання договору відповідачем не відбулось. Компанія відмовилась передавати йому предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу предмету договору в користування лізингоодержувачеві протягом строку , який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу , комісії за організацію та оформлення договору та комісії за передачу предмета лізингу , про що представник відповідача його не повідомив. Після вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть , та можливість розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізінгоодержувача, що є порушенням його прав як споживача. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено його в оману щодо умов виконання договірних зобовязань, що є порушенням його прав як споживача . Надання послуг при придбанні товару за оспорюваним договором фінансового лізингу , який укладений на умовах ТОВ «Лізинговая компанія «Автофінанс» та умовами якого передбачена сплата коштів авансом від фізичної особи протягом року, а також адміністративного платежу, комісії за передачу предмета лізингу , містить ознаки фінансової послуги, повязаної з прямим та опосередкованим залученням фінансових активів від фізичних осіб. Із інформації ресурсу «єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців йому стало відомо ,що у відповідача відсутня ліцензія на здійснення діяльності з надання фінансових послуг у відповідності до ст. 34 та 37 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» . Таким чином, на думку позивача договір фінансового лізингу №010573 з додатками укладений відповідачем з порушенням Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», є нікчемним. Окрім того , як вбачається з договору та додатків до нього він не містить жодних умов , які б безсумнівно передбачали захист прав та його інтересів у разі не отримання ним бажаної послуги і не містять жодних гарантій лізингоодержувачу на придбання ним обладнання чи устаткування. Аналіз як самого договору , так і Додатків №1 та Додатку №2 до нього свідчить про нечесну підприємницьку діяльність , яку проводить відповідач , метою якої є залучення сторонніх фінансових ресурсів для власних потреб та небажання продавати визначений видом діяльності товар і надавати фінансові послуги, а якщо вони і будуть надаватись , то лише на розсуд відповідача. Договір лізингу не містить конкретних визначень щодо розміру щомісячних лізингових платежів, не вказано в кого саме лизингодавець придбає автомобіль BYDS96, не визначено конкретний порядок та місце отримання лізингоодержувачем предмета договору, яким чином буде відбуватися страхування транспортного засобу, строк виконання зобовязань відповідача, що порушує право споживача. Вище вказані умови є обовязковими, але в самому договорі вони відсутні. В специфікації, що є додатком №3 до даного Договору визначена вартість автомобіля BYDS96, що становить 215 990 , 00 грн.. Але в п. 1.6 договору зазначено, що вартість предмета лізингу може змінитися , внаслідок чого лізингоодержувач не має вибору , окрім як доплатити різницю вартості до вже сплачених авансових платежів. Ця умова є несправедливою відносно лізингоодержувача. Системне тлумачення ч. 1,3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1,2 ст. 806 ЦК України , п.п.1,2 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» приводить до висновку , що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма проте, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі. Проте окремою спеціальною нормою передбачено , що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст. 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п. 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України , затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року , договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму /оренди/ та з урахуванням особливостей, установлених ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг».Умовою досягнення мети договору фінансового лізингу сторонами ,є сплата лізингоодержувачем лізингових платежів та отримання предмету фінансового лізингу у власність. Така процедура може бути реалізована лізингоодержувачем лише після державної реєстрації /перереєстрації/ транспортного засобу на підставі заяви власника у порядку , визначеному Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року №1388, тобто на підстав угоди , до форми укладення якої розповсюджується вимога щодо її нотаріального посвідчення. З посиланням на вимоги ч. 1 ст. 220 ЦК України позивач просить визнати вищевказаний договір нікчемним.
Окрім наведеного вище , відповідно до ст. 3 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. 10 ЦК України, ст. 26 Віденської конвенції «Про право міжнародних договорів» , внесення відповідачем до договору умов щодо неповернення /часткового повернення/, відсутності порядку та строків повернення коштів споживачів , внесених ними на рахунки відповідача за лізинговими договорами, прямими чином порушує ст.1 Першого Протоколу до Конвенції прав людини та основоположні свобод, згідно якої - кожан фізична або юридична особа має правомірно володіти своїм майном . Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги та надав пояснення відповідні вищенаведеному.
Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» у судове засідання не зявися , належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надав письмові заперечення , в яких заперечував проти задоволення позову.
Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Суд, вислухав пояснення позивача , прийнявши до уваги письмові заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Як встановлено судом та підтверджується документально , 27.06.2014 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №010573 з відповідними додатками до нього , а саме графіку сплати першого лізингового платежу , графіку сплати другого лізингового платежу та специфікації обраного транспортного засобу, які є його невідємною частиною.
Відповідно до умов договору ТОВ «Лізинговая компанія «АвтоФінанс» придбає у свою власність бажаний предмет договору і надає його ОСОБА_2 за плату у тимчасове володіння та користування на умовах даного правочину. Найменування предмета лізингу і його технічні характеристики вказані у додатках та специфікації.
Згідно з п. 1.4 договору , лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості , комплектності , справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку , своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог , монтажу тощо .За вищенаведені зобовязання відповідає продавець.
Пунктом 1.7 визначено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку , який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу /50% від вартості предмета лізингу/, комісії за організацію оформлення даного договору /10% від вартості предмета лізингу/, та комісії за передачу предмета лізингу /3% від вартості предмета лізингу/. На підставі п. 2.1 договору він вступає з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобовязань сторонами, але не більше 78 календарних місяців з моменту підписання даного договору.
Відповідно до п. 2.2 договору , строк лізингу починається з дати передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу і в останню дату платежу у додатку 2 до цього договору , якщо інше не передбачено умовами даного договору.
Пунктом 8.2.1 договору визначено , що перший лізинговий платіж складається із:а/ комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи , повязані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як: Комісія за організацію, яка визначена у додатку 1 до даного договору та становить 10% від вартості предмету лізингу,б/ авансу ціни предмета лізингу , який розраховується : авансовий платіж,який визначений у додатку 1 до даного договору та становить 50% від вартості предмета лізингу,в/ комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу , як платіж , що покриває витрати лізингодавця, повязані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатку 1 до даного договору та становить 3% від вартості предмета лізингу.
Згідно з п. 8.2.3 договору позивач зобовязаний сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з : відшкодування вартості предмета лізингу ;сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу;плати комісії за супроводження договору. Пунктом 9.1 договору передбачено право лізингоодежувача при обовязковій умові сплатити в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків придбати у власність /викупити/ предмет лізингу по його залишковій вартості за окремо складеним Договором купівлі-продажу.
Розділом 10 /пункти 10.1-10.12 договору встановлена відповідальність лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь - яких умов договору. А саме , у вигляді штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків , повернення предмета лізингу. Згідно з п. 10.11 Договору , у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 30% від сплаченою суми авансових платежів . В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.
Відповідно до норм ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини , які виникають у звязку з договором фінансового лізингу , регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, купівлю продаж, поставку з урахуванням особливостей , що встановлюються Законом.
Звертаючись до суду з позовом про повернення сплаченого платежу комісії за організацію згідно договору в сумі 21 599 грн., комісію за прийом платежів згідно тарифів в сумі 215 грн. , авансового платежу в сумі 25 400 грн. та комісію за прийом платежів в сумі 254 грн., позивач вважає договір фінансового лізингу нікчемним, так як не було додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» не має ліцензії на право здійснення фінансових послуг і займається нечесною підприємницькою діяльністю.
Відповідно до п. 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.
Згідно ч. частинами 2,5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно- правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг.
Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами ,які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначають ся законами та нормативно-правовими актами державних органів , що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.
ТОВ «Лізинговая компанія «АвтоФінанс» має право на надання послуг фінансового лізингу , так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг , її було взято на облік як юридичну особу , що має право надавати послуги з фінансового лізингу, що підтверджується довідкою від 11.09.2012 року серія ФЛ №486 /а.с.66,67/.
Чинним законодавством України не передбачено необхідності отримання ліцензії на надання послуг з фінансового лізингу відповідними субєктами .
За змістом ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоотримувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоотримувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізиног), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч.3 ст.6 цього Кодексу сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати свої відносини на власний розсуд, за виключенням, коли в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту або із суті відносин між сторонами.
Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
За змістом частини 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності ( п.6.ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.
Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Як убачається з укладеного між сторонами договору лізингу, він містить всі істотні його умови щодо предмету лізингу, строку, розміру платежів, та інші умови, які сторонами погоджені, що підтверджується їх підписами на кожній сторінці договору.Зазначене спростовує доводи позивача про те, що йому не було надано достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, та що він детально не ознайомлювався з його умовами
Посилання позивача на несправедливість та невідповідність інших умов, укладеного між ним та відповідачем договору фінансового лізингу, що на його думку є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним також безпідставні, оскільки такі умови не є істотними. Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що наведені ним умови оскаржуваного договору містять істотний дисбаланс прав та обов'язків його сторони.
Вказаний договір був спрямований на набуття цивільних прав та обов'язків сторін, і їх волевиявлення було вільним.
Згідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог , які встановлені частинами 1-3,5,6 статі 203 ЦК України . Недійсним є правочин , якщо його недійсність встановлена законом /нікчемний правочин/. У цьому випадку визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору , такий договір є нікчемним /ст. 220 ч. 1 ЦК України/.
Цивільний Кодекс України та закон України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обовязкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.
Аналізуючи вищенаведене , суд дійшов до висновку про недоведеність позивачем своїх позовних вимог, а тому відмовляє у задоволенні позову.
Керуючись ст. 3,4, 8,10,15,60,209,212-215,218,224-226 ЦПК України, суд
У задоволені позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-тиденний термін з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Іванова І.В.