Справа № 128/5/15-ц Провадження № 22-ц/772/3162/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого: Берегового О.Ю.,

суддів: Іванюка М. В., Панасюка О. С.,

за участю секретаря: Топольської В. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором ,

встановила:

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на те, що 18.09.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», права вимоги якого за кредитними договорами у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 10.12.2010 року передано ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та відповідачем ОСОБА_3 було укладено відповідний кредитний договір № ML-B00/154/2008, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 49 980,00 доларів США та прийняв на себе відповідні зобов'язання щодо порядку повернення коштів банку.

В забезпечення своєчасності виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором 18.09.2008 року між банком та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки № SR-B00/154/2008.

В порушення своїх зобов'язань за зазначеним вище кредитним договором, станом на 26.08.2014 року, ОСОБА_3 заборгував позивачу 31 968,13 доларів США, що станом на 26.08.2014 року відповідно до офіційного курсу НБУ еквівалентно 427 266,84 грн. Крім того, нараховано пеню за порушення строків погашення кредиту в розмірі 1 599 527,89 грн.

Погашати заборгованість відповідачі в добровільному порядку відмовляються, тому позивач звернувся до суду з даним позовом, яким просив стягнути з відповідачів солідарно вищевказану суму боргу.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23 вересня 2015 року в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неналежне дослідження судом першої інстанції обставин справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропуіцення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 18.09.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ML-B00/154/2008, згідно якого останній отримав кредит на придбання нерухомого майна в сумі 49 980,00 доларів США, який зобов'язався повернути в строк до 15.09.2023 року, зі сплатою плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотку 5% річних + FIDR, та прийняв на себе відповідні зобов'язання щодо порядку повернення коштів банку у розмірі та в строки, визначені кредитним договором (а.с.3-6).

В забезпечення своєчасності виконання зобов'язань ОСОБА_3 за вищезазначеним кредитним договором 18.09.2008 року між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки за № SR-B00/154/2008 (а.с.7) та договір іпотеки №PML-BOO/154/2008 (а.с. 119-122).

Пунктом 4.1 договору поруки встановлено, що договір діє до повного виконання боргових зобовязань за кредитним договором.

Поряд з цим, 10.12.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за умовами якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором за всіма платежами, в тому числі за основним боргом, процентами та пенею.

Отже, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором № ML-B00/154/2008 від 18.09.2008 року, укладеного між останнім та ПАТ «ОТП Банк», що відповідає вимогам ст.514 ЦК України.

ПАТ «ОТП Банк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надав ОСОБА_3 кредит у визначеному договором розмірі.

Кредитні кошти надавались банком на підставі кредитної заявки позичальника від 18.09.2008 року (а.с.8) шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок позичальника, відкритий у банку.

Згідно з умовами кредитного договору повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником платежів, що зменшуються (тобто щомісячне погашення кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту) (п. 4 частини № 1 кредитного договору).

Відповідно до частини № 2 кредитного договору погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено Договором (п.1.5.1); нараховані в порядку передбаченому цим договором проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, передбачений в графіку платежів (п.1.5.1.1).

Умовами договору передбачено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових зобовязань за цим договором. При цьому, зобовязання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобовязань в цілому настає з дати направлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дня одержання позичальником відповідної вимоги.

Пунктом 4.1.1 кредитного договору передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Згідно розрахунку заборгованість за кредитним договором № ML-B00/154/2008 від 18.09.2008 року станом на 02.04.2015 року становить 3 490 626,70 грн., з яких: 31 968,13 доларів США, що станом на 02.04.2015 року відповідно до офіційного курсу НБУ еквівалентно 750 672,43 грн., - заборгованість по тілу кредиту та сума пені у розмірі 2 739 954,27 грн. (а.с.95).

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову застосував до спірних правовідносин строк позовної давності.

Однак, в поданій апеляційній скарзі апелянт з такими висновками не погодився та зазначив, що строки позовної давності пропущені не були, так як вчиненням виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки не було змінено строк виконання основного зобовязання, при цьому згідно умов як кредитного договору так і договору поруки строк повернення кредитних коштів встановлений до 15.09.2023 року.

Колегія суддів не погоджується з такими посиланнями апелянта з огляду на наступне:

З матеріалів справи вбачається, що в звязку з невиконанням ОСОБА_3 своїх зобовязань за кредитним договором, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру, що розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Ленінградська, буд. 16, кв.№3, що належала ОСОБА_3 та на підставі іпотечного договору було передане в іпотеку ПАТ «ОТП Банк», строк платежу за яким настав 07.08.2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитом, в сумі 51171,36 доларів США. (а.с. 123).

Зазначене свідчить про те, що банк скористався своїм правом, передбаченим кредитним договором, та вчинив дії направлені на дострокове виконання ОСОБА_3 своїх зобовязань, змінивши їх строк.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, вчинивши дії направлені на дострокове повернення ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, ПАТ «ОТП Банк» змінило строк виконання зобовязання, що в свою чергу зумовило зміну початку перебігу строку позовної давності.

Оскільки ОСОБА_3 перестав виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту з 17.05.2011 року (зарахування останнього платежу в сумі 16844,04 доларів США, який надійшов від продажу заставного майна), а до суду позивач звернувся 05.01.2015 року, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, і стало підставою для відмови у задоволенні позову.

Разом з тим, відповідно до вимог ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п.п.3.2 ст.3 договору поруки у випадку невиконання боржником боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором, поручитель зобов'язаний здійснити виконання боргових зобов'язань в обсязі, заявленому кредитором протягом трьох банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги кредитора.

Пунктом 4.1 договору поруки встановлено, що договір діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 вересня 2014 року (справа № 6-53цс14), виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України необхідно дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Отже, вчинивши дії направленні на виконання основного зобовязання банк змінив строки виконання зобовязань і за договором поруки.

З врахуванням того, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, так як умовами цього договору встановлено, що він діє до повного погашення усіх зобовязань боржника за кредитним договором, а також того, що кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобовязання не предявив позову до поручителя, зобовязання за договором поруки припинились.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, з додержанням норм матеріального та процесуального права, а також з посиланням на правові позиції висловлені Верховним судом України, про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин строків позовної давності. Доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку що апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» слід відхилити, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 вересня 2015 року залишити без змін.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: