Справа № 188/1061/15-ц
Провадження № 2/188/559/2015
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2015 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бурди П.О., при секретарі Хандрига Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

10.08.2015 зареєстрована позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позивачка зазначає в уточненому 01.09.2015 року позові, що 9 вересня 1995 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2, який у цей же день було зареєстровано виконкомом Петропавліської сільскої ради Петропавліського району Дніпропетровської області, актовий запис № 8. Її дошлюбне прізвище Собакар.

У шлюбі у них народилося двоє синів: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить актовий запис за № 11 від 2 липня 1998 року, який зареєстровано у виконкомі Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що свідчить актовий запис № 4 від 12 липня 2006 року, який зареєстровано у виконкомі Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області.

Позивачка стверджує, що шлюб з самого початку склався, як благополучний, але потім з часом взаємовідносини подружжя ускладнилися й стали напружені, а в останні декілька років зовсім загострилися. Причиною вона вказує те, що вони з відповідачем не можуть знайти спільної мови. У них з ним на одні й ті ж життєві проблеми і сімейні цінності різні точки зору. Позивачка заявляє, що вона намагалася знайти з ним порозуміння і налагодити колишні взаємовідносини заради спільних неповнолітніх дітей, однак порозуміння у цьому питанні з відповідачем не досягла.

Позивачка запевняє, що на її спроби налагодити нормальні сімейні стосунки відповідач ніяк не реагував, навпаки ще далі їх загострював, постійно принижуючи її честь та гідність, як жінки та дружини. Все це привело до того, що вона вимушена була в липні 2015 року виїхати з їхнього житла, яке вони з відповідачем спільно створили за час шлюбу й переселитися до будинку її батьків, а потім вона переселилася в найманий будинок у м. Дніпропетровську.

За твердженням позивачки, починаючи з 28 липня 2015 року вона з відповідачем якихось шлюбних відносин не підтримує, проживаємо окремо від нього, спільного господарства не веде.

Вона вважає, що їхня сім'я остаточно розпалася, і вона не має наміру відновлювати шлюбні відносини, та в подальшому жити разом з ОСОБА_2, так як втратила до нього почуття любові та поваги.

Посилаючись на ст. 51 Конституції України, ст. ст. 104, 105, 110 та 112 Сімейного кодексу (далі СК) України позивачка просить суд розірвати шлюб з відповідачем.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала.

Відповідач позов не визнав, подав до суду письмову заяву про надання строку для примирення, у якій зазначає, що вважає за краще, щоб суд надав максимальний строк для примирення подружжя, виходячи з наступного.

Сторони прожили в зареєстрованому шлюбі 20 років. В сім'ї не було сварок та причин, які могли спонукати до розладу та її розпаду. Відповідач щиро кохає свою дружину та бажає, щоб вона повернулася в сім'ю та до дітей.

Від шлюбу подружжя мають двох неповнолітніх дітей : сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Подружжя припинили сімейно-шлюбні відносини на початку серпня 2015 дружина виїхала з іншим чоловіком до м. Дніпропетровська з причини, що відповідач начебто морально та психологічно її пригнічує. Насправді ця заява позивачки, стверджує відповідач не відповідає дійсності та не має під собою будь-якого підґрунтя.

Відповідач бажає зберегти свою сім'ю, не підтримує цивільний позов про розірвання шлюбу.

Посилаючись на ст.111 СК України, ст. 202 п. 7 ч. 1 ст. 201 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України відповідач просив суд провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу зупинити до закінчення строку для примирення протягом шести місяців.

Ухвалою від 15.09.2015 року на підставі ст.ст. 111, 112 СК України, ст. 201 ЦПК України суд надав сторонам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 час на примирення строком на шість місяців, тобто до 15 грудня 2015 року та зупинив провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу до 15 грудня 2015 року (а.с.28-29).

Не погодившись з ухвалою, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій висловлює свою незгоду з наданням строку для примирення сторін (а.с.32-38).

Стаття 293 ЦПК України містить вичерпний перелік ухвал суду, які підлягають апеляційному оскарженню, у якому відсутня ухвала про надання строку для примирення сторін.

Отже, в частині надання строку для примирення сторін ухвала суду від 15.09.2015 року не підлягає оскарженню.

Відповідно до ч.2 ст.293 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню, суд першої інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 293 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Повернути позивачці ОСОБА_1 апеляційну скаргу на ухвалу Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 15.09.2015 року про надання сторонам строку для примирення і зупинення провадження у справі.

Ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Суддя ОСОБА_7