Справа № 388/1681/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

24.11.2015 року Долинський районний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Баранського Д.М.,

за участю секретаря Поліщук Т.І.,

представника ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні, у приміщенні суду м. Долинській цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дійним договору-купівлі продажу та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що 31 січня 2013 року з відповідачем ОСОБА_3 уклали у письмовій формі договір купівлі-продажу гаража № 51 в автогаражному кооперативі «Степовик», що знаходиться за адресою: м. Долинська, Долинський район, Кіровоградська область.

Спірний гараж належить відповідачеві ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності № 95 від 3 березня 2008 року.

Згідно умов договору купівлі-продажу, відповідач продав, а позивач купив вищезазначений гараж. При укладенні цього договору купівлі-продажу було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, згідно ст. 655 ЦК України, зокрема ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 17750 грн, що підтверджується розпискою. У свою чергу ОСОБА_3 передав позивачеві ключі та документи, що стосуються спірного гаража.

Разом із тим, ОСОБА_3 ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вищезазначеного спірного гаража.

Тепер ОСОБА_3 вимагає сплатити за спірний гараж додатково 5000 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позов підтримав за обставин зазначених у ньому, попросив позов задовольнити. Суду пояснив, що при купівлі-продажу спірного гаража питання, що стосується земельної ділянки на якій знаходиться гараж не вирішували.

Представник відповідача ОСОБА_3, адвокат ОСОБА_1 у судовому засіданні при вирішенні позову покладається на розсуд суду. Суду пояснив, що його довіритель дійсно вимагає доплатити за продаж спірного гаража додатково 5000 грн.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності № 95 від 3 березня 2008 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Долинської міської ради Долинського району Кіровоградської області № 35 від 20 лютого 2008 року, зареєстрованого 24 березня 2008 року у бюро технічної інвентаризації, відповідач у справі ОСОБА_3 є власником гаража № 51 у автогаражному кооперативі «Степовик», що знаходиться за адресою: м. Долинська, Долинський район, Кіровоградська область (а. с. 6, 14).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Судом установлено, що відповідно до розписки від 31 січня 2013 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 17750 грн за гараж № 51 у автогаражному кооперативі «Степовик», що знаходиться за адресою: м. Долинська, Долинський район, Кіровоградська область (а. с. 3).

За загальним правилом розписка є документом, що підтверджує передачу й одержання грошей, матеріальних цінностей, документів тощо від юридичної або фізичної особи. У випадках передбачених законом розписка може підтверджувати факт укладення правочину.

За змістом ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. На вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З огляду на вищезазначене правило, можливо стверджувати, що істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до ст. 657 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Таким чином, договір купівлі-продажу спірного у цій справі гаража укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За змістом п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до ч. 6 ст. 122 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що повязане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та обєктів нерухомості, які на ній розташовані.

Таким чином, у договорі купівлі-продажу (або іншому договорі про відчуження) будинку (будівлі, споруди) повинен позначатись кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду.

З огляду на вищезазначене, слід дійти висновку, що у цій справі сторони не домовлялись про кадастровий номер земельної ділянки на якій розміщений спірний гараж, її розмір, тобто не дійшли згоди про ці істотні умови договору купівлі-продажу гаражу, а відтак доводи сторін з приводу досягнення згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, не можна вважати обґрунтованими. Крім цього сторони не дійшли згоди з приводу ціни договору, оскільки відповідач вимагає доплатити за спірний гараж конкретну грошову суму.

Відповідно до вищевикладеного, цей позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину дійсним та визнання права власності, є необґрунтованим, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 203, 204, 207, 209, 215, 220, 377, 655, 657 ЦК України, ч. 6 ст. 122 ЗК України, ст. ст. 10, 11, 15, 57-62, 64, 79, 88, 212-215, 218, 294 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дійним договору-купівлі продажу та визнання права власності.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Кіровоградської області через Долинський районний суд Кіровоградської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 27 листопада 2015 року.

Суддя Долинського районного суду ОСОБА_4