У х в а л а

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Запоріжзв'язоксервіс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просила:

- визнати незаконним звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПУ за прогул без поважних причин та поновити її на посаді виконавчого директора приватного акціонерного товариства «Запоріжзв'язоксервіс» (далі - ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс», товариство);

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 38 800 грн, 30 000 грн - на відшкодування моральної шкоди та 5 000 грн - витрати на правову допомогу.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 13 лютого 2014 року її звільнено з посади виконавчого директора ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» за прогул без поважних причин з грубим порушенням встановленої законодавством процедури, а саме не відібрано у неї письмові пояснення, не ознайомлено та не повідомлено під підпис з наказом про звільнення, не проведено розрахунку тощо.

Вказувала, що її звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ є незаконним, оскільки вона не мала можливості виконувати трудові обов'язки у зв'язку з нападом на неї та викраденням, що підтверджується зареєстрованим 05 лютого 2014 року кримінальним провадженням, та не може розцінюватись прогулом без поважних причин.

Посилаючись на вказані обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 травня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачка не надала суду поважних причин відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 05 лютого, а також 06 та 07 лютого 2014 року, дійшовши висновку про проведення процедури звільнення ОСОБА_3 із дотриманням вимог, встановлених законодавством про працю, і порушень трудових прав позивачки допущено не було.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html> посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T041618.html>, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з наказом від 20 березня 2001 року № 067к ОСОБА_3 прийнято на роботу на посаду заступника директора з розвитку АТ «Запоріжзв'язоксервіс» (а. с. 56).

Згідно із протоколом загальних зборів акціонерів закритого акціонерного товариства «Запоріжзв'язоксервіс» від 14 вересня 2005 року № 07 ОСОБА_3 обрано генеральним директором товариства (а. с. 57, 58).

Наказом від 24 лютого 2011 року № 0020/2к ОСОБА_3 переведено на посаду директора ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс», а наказом від 30 листопада 2012 року № 0216к переведено на посаду виконавчого директора ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» на неповний робочий день та оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу (а. с. 59, 60).

Наказом від 13 лютого 2014 року № 0015К ОСОБА_3 звільнено з посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а. с. 61).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка 05 лютого 2014 року о 14 год. 06 хв. вибула з офісу підприємства та упродовж цього дня і в подальшому на підприємство не поверталась. На підставу її звільнення відповідачем надано службову записку начальника служби безпеки підприємства від 05 лютого 2014 року про відсутність виконавчого директора ОСОБА_3 на підприємстві 05 лютого 2014 року з 14 год. 06 хв.; службову записку інспектора охорони від 06 лютого 2014 року про її відсутність на роботі 06 лютого 2014 року та службову записку інспектора охорони від 07 лютого 2014 року про її відсутність на роботі 07 лютого 2014 року (а. с. 84, 85, 86, 87).

07 лютого 2014 року на адресу ОСОБА_3 відповідачем цінним листом з описом вкладення направлено лист № 0130, в якому її запрошено до 18 год. 12 лютого 2014 року до офісного приміщення ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» та запропоновано надати пояснення з приводу відсутності на роботі, проте у зв'язку із неявкою позивачки 13 лютого 2014 року її звільнено з роботи з вищезазначених підстав з направленням на її адресу наказу про звільнення (а. с. 78-80, 81-83).

Постановою Жовтневого РВ ЗМУ ГУ МВС України в Запорізькій області про закриття кримінального провадження від 28 березня 2015 року кримінальне провадження, внесене в ЄРДР під № 0000416 від 05 лютого 2014 року, за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, закрито у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення (а. с. 171).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно із ч. 3 ст. 149 КЗпП України, при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст. 57 ЦПК України.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивачка посилалась на те, що вона не мала можливості виконувати трудові обов'язки у зв'язку з нападом на неї та викраденням, що підтверджується зареєстрованим 05 лютого 2014 року кримінальним провадженням та не може розцінюватись прогулом без поважних причин; при цьому як вбачається з відповіді старшого слідчого СВ Жовтневого РВ ЗМУ ГУ МВСД України в Запорізькій області від 28 березня 2015 року № 27/7, постанови про закриття кримінального провадження за фактом викрадення позивачки у зв'язку із відсутністю події злочину тричі скасовувалися, у зв'язку з необхідністю проведення слідчих дій, направлених на з'ясування всіх обставин кримінального правопорушення (а. с. 163, 170).

З огляду на вказане колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій належним чином доводи позивачки не перевірили та не мотивували, чи були підстави за вказаних обставин застосувати таку крайню міру дисциплінарної відповідальності, як звільнення працівника, у тому числі за наявності звернення до правоохоронних органів з приводу нападу на ОСОБА_3 та її викрадення.

Крім того, відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Таким чином, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків, передбачених ст. ст. 43, 43-1 КЗпП України, допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, що є дотриманням гарантій, установлених ст. 252 КЗпП України.

Втім суди попередніх інстанцій на вказані вимоги закону уваги не звернули, наявність виборного органу первинної профспілкової організації у ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс» не перевірили, і матеріали справи таких доказів не містять; відсутній в матеріалах справи також Статут відповідача, з якого має бути встановлено повноваження Голови наглядової ради ОСОБА_6 щодо порядку звільнення працівників товариства, в тому числі і виконавчого директора.

За викладених обставин колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на вказані вище норми трудового законодавства уваги не звернули, не встановили фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не перевірили наявності виборного органу первинної профспілкової організації у ПрАТ «Запоріжзв'язоксервіс», а також не врахували відсутність у матеріалах справи локальних документів товариства, що унеможливлює перевірку додержання відповідачем трудового законодавства під час звільнення позивачки, дійшовши передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, а тому відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська