Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Житлорембудсервіс» про встановлення порядку користування приміщенням магазину та розподіл особових рахунків та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна в натурі, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 29 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому з урахуванням уточнень просив встановити порядок користування приміщенням магазину по АДРЕСА_1.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що спірне приміщення магазину належить йому і його дружині ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності згідно з рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 травня 2013 року, але у Державній реєстраційній службі йому відмовляють у реєстрації права власності за відсутності ОСОБА_4, а остання цього робити не бажає. Встановлення порядку користування спірним приміщенням також потрібно і для розподілу особових рахунків з оплати комунальних послуг та можливості вільно користуватися та розпоряджатися своєю часткою у спільній сумісній власності.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 подала зустрічний позов, у якому з урахуванням уточнень просила провести поділ в натурі вбудовано-прибудованого приміщення магазину, розташованого на першому поверсі будинку АДРЕСА_1, за першим варіантом, визначеним у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 12/8-14 (додатки 1, 2 до висновку експертизи), посилаючись на те, що до початку спільного проживання з ОСОБА_3 вона за власні кошти придбала квартиру АДРЕСА_2 за ціною 185 487 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 лютого 2015 року у задоволенні первинного позову ОСОБА_3 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Проведено поділ в натурі вбудовано-прибудованого приміщення магазину в будинку АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_4 у власність приміщення, що розташовані на першому поверсі: тамбур «1», площею 4,4 кв. м, торговий зал «2», площею 109,5 кв. м, торговий зал «З», площею 7,5 кв. м, вбиральня «4», площею 1 кв. м, підсобне приміщення «5», площею 2,6 кв. м, коридор «6», площею 7,1 кв. м, торговий зал «7», площею 35,8 кв. м, кабінет «8», площею 4,8 кв. м. Виділено у власність ОСОБА_3 приміщення, що розташовані в підвальному поверсі: вхід до підвалу «9», площею 8,3 кв. м, торговий зал «10», площею 95,3 кв. м, підсобне приміщення «11», площею 13 кв. м, вхід до підвалу «12», площею 8,6 кв. м. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у відшкодування сплаченого судового збору 243 грн 60 коп., витрати з оплати за проведення судової будівельно-технічної експертизи в сумі 2 500 грн та витрати на правову допомогу - 2 тис. грн.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 29 липня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено, доповнено його резолютивну частину новим абзацом наступного змісту: «Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 11 925 грн компенсації різниці вартості часток».

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами під час розгляду справи встановлено, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 серпня 2013 року, встановлено факт проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квітня 2006 року до травня 2011 року.

Вказаним рішенням також визнано спільною сумісною власністю сторін 1921/2500 частки приміщення магазину, що знаходиться на першому поверсі в будинку АДРЕСА_1 та складається з тумби площею 4,4 кв. м, торговельного залу № 1 площею 109,5 кв. м, торговельного залу № 2 площею 7,5 кв. м, вбиральні площею 1,0 кв. м, підсобного приміщення площею 16 кв. м, коридору площею 7,1 м, торговельного залу № 3 площею 35,8 кв. м, кабінету площею 4,8 кв. м, всього загальною площею 172,7 кв. м, із яких основна 1523,8 кв. м та допоміжна 19,9 кв. м, приміщення підвалу, що складається із входу площею 8,3 кв. м, торгового залу площею 95,3 кв. м, підсобного приміщення площею 13,0 кв. м, другого входу у підвал площею 8,6 кв. м, всього загальною площею 125,2 кв. м, із яких основна 95,3 кв. м, допоміжна 25,9 кв. м. (а.с.6-8).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 09 січня 2007 року ОСОБА_4 за власні кошти придбала за ціною 185 487 грн квартиру АДРЕСА_1. Зазначений факт встановлено рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 травня 2013 року.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 16 січня 2015 року дійсна ринкова вартість приміщення магазину, розташованого по АДРЕСА_1, складає 696 290 грн.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що сторони у добровільному порядку не дійшли згоди щодо здійснення права спільної сумісної власності, а перший варіант поділу приміщення за висновком згаданої вище судової будівельно-технічної експертизи забезпечує справедливий баланс інтересів обох співвласників.

Відмовляючи у задоволенні первинного позову ОСОБА_3, суд виходив із його необґрунтованості.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вирішив питання про компенсацію різниці вартості часток співвласників на користь ОСОБА_3

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 травня 2013 року визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 1921/2500 частки приміщення магазину, що знаходиться на першому поверсі в АДРЕСА_1

Одна ціла частка була зменшена з урахуванням особистого вкладу ОСОБА_4 на суму 185 487 грн.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, визнав за ОСОБА_3 право власності на частину підвалу та частину приміщення магазину, що є меншою частиною, ніж було визнано за ним вищевказаним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 27 травня 2013 року, та є порушенням його частки у спільній сумісній власності.

Проводячи поділ в натурі вбудовано-прибудованого приміщення магазину, суд залишив поза увагою ту обставину, що у ОСОБА_3 відсутній доступ до комунікацій, що є порушенням його прав як співвласника.

Крім того, судом не було вирішено питання щодо спільного приміщення з визначенням пожежного виходу, щодо оціночної вартості спільного приміщення магазину на час ухвалення рішення, щодо надання сторонам спільних приміщень для обслуговування та проведення поточного ремонту приміщення магазину, щодо доступу сторін до систем комунікації, водовідведення та каналізації, щодо входу в приміщення магазину, так як він є спільним, але не визначений судом для спільного користування.

З матеріалів справи вбачається, що уточнюючи 27 січня 2015 року зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_4 просила залишити без розгляду її вимоги в частині визнання за нею права власності на ѕ ідеальних часток у праві спільної сумісної власності на спірне приміщення магазину та про визнання на ОСОБА_3 права власності на ј частини цього приміщення.

Відповідно до ч. 5 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду.

Проте вказана вище заява ОСОБА_4 судом не вирішена, відповідна ухвала з цього приводу в матеріалах справи відсутня.

Водночас, вирішуючи спір по суті, суд на це уваги не звернув і провів поділ спірного майна, виходячи з того, що частка ОСОБА_4 є більшою, що на її частку припадає майно на суму 428 775 грн, а на частку ОСОБА_3 - на суму 267 515 грн.

При цьому, суд не врахував вимоги ст. 372 ЦК України, згідно з якою у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Таке рішення в матеріалах справи відсутнє.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та змінюючи його лише в частині вирішення вимог про компенсацію різниці вартості часток співвласників, апеляційний суд на зазначене також уваги не звернув, на порушення вимог статей 315, 316 ЦПК України не усунув допущені порушення суду першої інстанції.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 29 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик