У Х В А Л А

17 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 74 тис. доларів США 54 центи, що еквівалентно 959 тис. 512 грн 82 коп., вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 червня 2015 року рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 66 тис. 733 доларів США 70 центів, що еквівалентно 864 тис. 868 грн 75 коп., вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

У жовтні 2015 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, а саме статей 257, 261, 264 ЦК України та пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявник надав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року та постанову Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року (справа № 21-460а11).

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 2 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 22 липня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо необхідності витребування матеріалів справи та їх перевірки. При цьому суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки внаслідок вчинення ОСОБА_4 дій, які свідчить про визнання ним боргу, зокрема сплата 30 липня 2012 року 20 доларів 68 центів у рахунок погашення заборгованості, відбулося переривання строку позовної давності, після чого перебіг позовної давності почався заново.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року суд касаційної інстанції керуючись положеннями статті 338 ЦПК України скасував судове рішення суду апеляційної інстанції, а справу направив на новий апеляційний розгляд, зазначивши, що у порушення норм процесуального права суд належним чином не перевірив доводи позивача щодо дотримання ним строку позовної давності, не з'ясував якими доказами підтверджено внесення позичальником платежів на погашення заборгованості та не встановив, хто саме вносив кошти, не дав оцінки розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого позивачем, в якому міститься інформація про сплату боржником частини заборгованості, що свідчить про визнання ним боргу у зв'язку з чим відбулося переривання строку позовної давності.

Порівняння судового рішення, наданого заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У постанові від 27 лютого 2012 року, прийнятій у справі про визнання дій протиправними та стягнення грошової допомоги, Верховний Суд України висловив правову позицію, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на час нарахування і виплати позивачу у квітні 2007 року передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічної грошової допомоги, положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» були чинними, тому оскаржувані дії Управління щодо її нарахування і виплати були правомірними та узгоджувалися з положеннями частини другої статті 19 Конституції України.

Порівняння змісту постанови Верховного Суду України 27 лютого 2012 року (справа № 21-460а11) зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права. Крім того, зазначена постанова прийнята в справі з іншим предметом спору, підставою позову, змістом позовних вимог та встановленими судом фактичними обставинами справи, а також з іншим матеріально-правовим регулюванням правовідносин, ніж у справі, яку просить переглянути заявник.

Ухвала суду касаційної інстанції від 22 липня 2015 року, про перегляд якої подана заява, постановлена відповідно пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Проте така ухвала не може бути предметом перегляду з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, оскільки вона не відноситься до судових рішень, перегляд яких передбачений пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Я.М. Романюк

Ю.Л.Сенін