У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В., Іваненко Ю.Г., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі представника Іванюк Тетяни Миколаївни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 грудня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на його користь заборгованість за кредитним договором від 20 лютого 2007 року у розмірі 779 971,64 грн; в рахунок погашення заборгованості, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 62,7 кв. м, житловою площею 37,3 кв. м, що належить на праві приватної власності ОСОБА_7, шляхом продажу предмету іпотеки спеціалізованими організаціями з аукціону (публічних торгів) для задоволення грошових вимог позивача, за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оцінюючої діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позов мотивовано тим, що 20 лютого 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, згідно умов якого, остання отримала кредит у розмірі 45 000 доларів США, зі сплатою 12,3 % річних на строк до 19 лютого 2018 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 було укладено договір поруки № 1 від 20 лютого 2007 року, згідно з яким, останній поручився перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором. Крім того, зобов'язання за кредитним договором забезпечені іпотекою, відповідно до укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_7, іпотечного договору від 20 лютого 2007 року, предметом якого є нерухоме майно, а саме: трикімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 62,7 кв. м, житловою площею 37,3 кв. м. В порушення умов кредитного договору відповідачі свої зобов'язання належним чином не виконували, внаслідок чого утворилась заборгованість. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого, АТ «УкрСиббанк» передало (відступило) АТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 26 березня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 20 лютого 2007 року у розмірі 779 971,64 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалу апеляційного суду та змінити рішення місцевого суду в частині вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, в іншій частині рішення судів залишити без змін.

В іншій частині рішення судів сторонами не оскаржуються, тому колегією суддів на предмет законності і обґрунтованості в касаційному порядку не переглядаються.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, керуючись положеннями ст. ст. 1046, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, виходив з того, що позичальник не виконав свої зобов'язання, не повернув позивачу отримані в кредит кошти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, місцевий суд дійшов висновку, що оскільки Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» введено тимчасову заборону на примусове звернення стягнення на нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки, а закон, який врегульовуватиме питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості, не прийнятий. Це унеможливлює визначення суми, на яку слід звернути стягнення, тому підстав для задоволення заявлених позовних вимог в частині звернення стягнення на іпотечне майно немає.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру, апеляційний суд, посилаючись на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» виходив з того, що вказана квартира є місцем постійного проживання ОСОБА_7, загальна площа квартири не перевищує 140 кв. м, докази наявності у іпотекодавців іншого житлового майна відсутні.

Згідно висновків апеляційного суду, заборона звернення стягнення на житло, що є предметом іпотеки, введена в дію вищевказаним законом є підставою для відмови у задоволенні таких позовних вимог.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» (у подальшому ПАТ «УкрСиббанк») та відповідачем ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_5 отримала кредит у розмірі 45000 США зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 12,3 % річних на строк до 19 лютого 2018 року.

8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого позивач став кредитором у зазначених зобов'язаннях.

У якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_6 укладено договір поруки № 1 від 20 лютого 2007 року, а також між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_7 іпотечний договір від 20 лютого 2007 року.

Згідно із п. 1.1 іпотечного договору іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру по АДРЕСА_1, загальною площею 62,7 м кв, житловою - 37,3 м кв.

На момент звернення з даним позовом, заборгованість ОСОБА_5 становила 779971,64 грн., з яких: 446 994,02 грн. - тіло кредиту; 332977,62 грн. - відсотки за користування коштами.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на ст. 3 вказаного Закону України він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6 - 58 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, чинність Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання, зокрема вказівка на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності вказаного Закону.

Апеляційний суд, вказаного вище не врахував та, пославшись на наведений вище Закон, як підставу для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з наявністю умов для його застосування, у порушення вимог ст. ст.60, 212-214, 316 ЦПК України не послався на докази, які підтверджують ці обставини, а рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи в частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, неповноту перевірки законності і обґрунтованості рішення місцевого суду, порушення норм процесуального права, що в свою чергу, призвело до поспішних висновків у справі у вказаній частині.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.ст. 336, 338 ЦПК України його слід скасувати у цій частині з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі представника Іванюк Тетяни Миколаївни задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 26 березня 2015 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати.

Справу у цій частині передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька
судді О.В. Кафідова
Ю.Г. Іваненко
О.В. Умнова
І.М. Фаловська