УхвалА

іменем україни

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Артур» про визнання договору іпотеки припиненим та виключення записів про реєстрацію обтяжень за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 30 січня 2008 року між акціонерним банком «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк»), та товариством з обмеженою відповідальністю «Артур» (далі - ТОВ «Артур») було укладено кредитний договір, відповідно до якого останнє отримало кредит у розмірі 1 млн. 600 тис. грн зі сплатою 18 % річних на строк до 10 грудня 2011 року. Цього ж дня у забезпечення виконання кредитних зобов'язань за вказаним договором між нею та банком укладено іпотечний договір, предметом якого є належна їй на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0800 га та розташований на ній житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресую: АДРЕСА_1. Вказувала, що вона як майновий поручитель не давала своєї згоди на укладання між банком та ТОВ «Артур» ряду додаткових угод до кредитного договору, унаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності та термін дії самого договору, що відповідно до ст. 559 ЦК України та ст. ст. 17, 19 Закону України «Про іпотеку» є підставою для визнання договору іпотеки припиненим. Крім того, зазначала, що банк пропустив, передбачений ч. 1 ст. 559 ЦК України, шестимісячний строк пред'явлення вимог до поручителя, оскільки строк виконання кредитного договору настав 10 грудня 2011 року.

З огляду на викладене ОСОБА_4 просила суд визнати, укладений між нею та банком, договір іпотеки від 30 січня 2008 року таким, що припинив свою дію з 9 жовтня 2008 року та виключити з державного реєстру записів про обтяження, переданого нею в іпотеку майна.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди, виконавши вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що підстав, передбачених Законом України «Про іпотеку», на які посилалась позивач в обґрунтування позову, тобто через збільшення її обсягу відповідальності у зв'язку з внесенням змін до кредитного договору - ч. 1 ст. 559 ЦК України, - немає, оскільки правовідносини поруки не поширюються на правовідносини іпотеки.

Інші доводи касаційної скарги, зокрема те, що вирішується питання про ліквідацію юридичної особи - боржника, не було предметом позовних вимог, а суди вирішують спори лише в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції (ст. ст. 11, 303 ЦПК України).

Отже, судові рішення є законними і обґрунтованими й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 21 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник

С.Ф. Хопта