Номер провадження: 22-ц/785/5430/15
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі головуючого Гончаренко В.М.

суддів Короткова В.Д., Калараш А.А.,

з участю секретаря Абалдової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування майнової та моральної шкоди за апеляційними скаргами Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2015 року,-

встановила:

23.09.2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 17.06.2014 року їй стало відомо про ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 17.06.2014 року про проведення обшуку у її помешканні в будинку АДРЕСА_1.

У зв'язку з проведенням слідчим ОВС першого ВКР СУ ФР ГУ Міндоходів Гобалток К.В. незаконного обшуку, нею понесені витрати, пов'язані зі сплатою послуг за надання юридичної допомоги, оскарженням дій слідчого та проведенням заходів щодо повернення вилучених в неї в ході обшуку особистих речей, які жодним чином до кримінального провадження відношення не мають.

Дані витрати відповідно до договору про надання правової допомоги з адвокатом Осіпенко І.В. складають 8 000 гривень.

Також їй завдано моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., яка полягає в тому, що під час недопуску її адвоката для надання їй кваліфікованої юридичної допомоги в момент проведення слідчої дії на неї психологічно тиснули та заподіяли моральної шкоди.

В момент обмеження слідчим її права на захист в її психіці відбулися непоправні зміни, оскільки вона втратила довіру до людей, сама стала роздратованою, через що різко погіршились її відносини з друзями та знайомими, страждає на безсоння та повинна витрачати додаткові зусилля на організацію свого життя.

Представник відповідача Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області позов не визнав.

Справа озглянута у відсутність представника Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, вважаючи ухвалу незаконною та такою, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, надав до суду апеляційну скаргу про скасування ухвали з постановленням нової про відмову у задоволенні позову.

Представник Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, вважаючи ухвалу незаконною та такою, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, надав до суду апеляційну скаргу про скасування ухвали з постановленням нової про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, заперечення на доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність i обґрунтованість рішення суду першої iнстанцiї та доводiв апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне її задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2014 року по справі 522/11011/14-к. старшим слідчим з ОВС першого ВКР СУ ФР ГУ Міндоходів в Одеській області Тобалток К.В., 17.06.2014 року проведено слідчу дію - обшук за місцем проживання головного бухгалтера ТОВ «Південний електротехнічний завод» - ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1, в межах кримінального провадження № 0000060, порушеного за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Стягуючи з Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на користь ОСОБА_2 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на доведеність її заподіяння.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції та вважає його помилковим з наступних підстав.

Пред'явивши вимогу про стягнення з відповідачів компенсації за заподіяну моральну шкоду, позивач ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів в обгрунтування її наявності та розміру. Позивачем не наведено обгрунтованих розрахунків, з яких вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди, які негативні наслідки настали у зв'язку з спричиненням моральної шкоди та якими належними та допустимими доказами підтверджується факт заподіяння їй моральних страждань.

У відповідності до ч.І ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як передбачено ч.З ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

П. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Крім того, в п. 9 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного суду України передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Натомість позивач не надала в суд жодних доказів, які б свідчили про реальне заподіяння такої шкоди, настання для неї чи інших членів її сім'ї негативних наслідків у вигляді матеріальної чи моральної шкоди. В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які підтверджують її право на відшкодування моральної шкоди.

Судом першої інстанції до спірних правовідносин застосовано спеціальний закон - Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність. органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року N 266/94-ВР.

Так, ч. 1 ст. 1 цього Закону встановлено вичерпний перелік випадків, настання яких передбачає відшкодування шкоди, а саме: незаконне засудження, незаконне притягнення як обвинуваченого, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконне накладення арешту на майно, незаконне відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

При цьому необхідно звернути увагу на положення ч. 4 вищевказаної статті, в якій зазначається, що у випадках, зазначених у ч. 1 ст. 1 Закону, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, а це означає, що дії вже визнані незаконними і не потребують додатково визнання вини за вищевказаними органами.

Стаття 2 Закону встановлює випадки, на підставі яких виникає право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. При цьому, норми ст. 2 повинні застосовуватися у сукупності з нормами ст. 1 вищевказаного Закону, а саме право на відшкодування шкоди є наслідком незаконності у діях органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, про що зазначається у ч. 1-1 ст. 2 Закону, а саме право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій. що обмежують права громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Але, всупереч нормам вищевказаного Закону, незаконність у діях органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, яка повинна виражатися у недотриманні чи порушення цими органами встановлених законодавством певних правил і норм, не була встановлена, та не має жодних підстав відповідно до ст. 2 вищезазначеного Закону, яка надає право позивачу на відшкодування шкоди.

Ст. 9 Закону України «Про оперативно розшукову діяльність» передбачено, що громадяни України та інші особи мають право у встановленому законом порядку одержати від органів, на які покладено здійснення оперативно-розшукової діяльності, письмове пояснення з приводу обмеження їх прав і свобод та оскаржити ці дії.

Проте, позивачем не надавалося до суду жодного судового рішення, яким би дії Головного управління державної фіскальної служби в Одеській області визнавалися незаконними.

З огляду, на зазначення посилання суду першої інстанції на норми вищевказаного Закону є хибними та не відповідають нормами чинного законодавства України та відсутні необхідні докази в матеріалах справи.

Також, заслуговують на увагу доводи апеляційних скарг, що позивачем взагалі не надаються будь-які документи, які підтверджують її право на відшкодування моральної шкоди, та які необхідні для дослідження у судовому засіданні за процесуальними нормами.

Позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між діями заподіювача та шкодою, на які посилається позивач, так як позивачем не надано жодних доказів того, що ця моральна шкода виникла внаслідок дій відповідачів і взагалі існування такої шкоди, а також не доведено незаконності цих дій - жодного рішення суду або іншого акта, передбаченого законодавством України, якими б визналась незаконність дій Головного управління державної фіскальної служби в Одеській області позивачем представлено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у достатньому обсязі не перевірив вказаних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, наданим доказам не дав належної правової оцінки в сукупності та їх взаємному зв»язку, належним чином не перевірив протиріччя та суперечності наданих сторонами доказів у справі, та ухвалив помилкове рішення про часткове задоволення позову, у зв'язку з чим судове рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 3, 4 ст. 309, ч.2 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 243, 60 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М.Гончаренко Судді В.Д.Коротков

А.А.Калараш