Справа № 463/6190/14 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/5734/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого Федоришина А.В.

суддів : Приколоти Т.І., Тропак О.В.

секретаря Іванової О.О.,

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Ірокс» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2015 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Ірокс» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

ПрАТ «Ірокс» звернувся до суду із зазначеним позовом. Зазначав, що 02.12.2011 року уклав із ОСОБА_3 договір доручення про здійснення пошуку та сприяння перевезення до кордону України на митний пост «Краковець» вантажного автомобіля. За умовами даного договору вартість автомобіля не повинна перевищувати 197661,2 грн. і ці кошти були передані відповідачу в момент підписання договору. Вартість послуг виконавця встановлена в розмірі 21600 грн. Крім того, на виконання договору відповідачу ОСОБА_3 додатково були передані 60000 грн. через його сина ОСОБА_4

Так як вартість автомобіля марки «МАН», модель «ТGА 18.4460», шасі №WMAN05ZZ74G171586, який ОСОБА_3 знайшов для купівлі позивачем, становила меншу суму - 61222,64 грн. і різницю він відмовився повернути, то ПрАТ «Ірокс» просило стягнути ці кошти з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в сумі 172938,56 грн.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення оскаржило ПрАТ «Ірокс». Просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Зазначає, що суд невірно встановив фактичні обставини справи, його висновки не відповідають дійсним обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права. Зокрема посилається на те, що позивач надав суду достатні докази на підтвердження передачі відповідачам грошових коштів на виконання договору, вартість придбаного автомобіля також є доведеною. Отже, суд мав усі підстави для стягнення різниці зазначених грошових коштів як безпідставно набуте відповідачами майно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 на підтримання скарги, відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на їх заперечення, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги колегія суддів не знаходить законних підстав для задоволення її задоволення з огляду на викладені мотиви.

Встановлено, що 02.12.2011 року ПрАТ «Ірокс» уклало із ОСОБА_3 договір доручення про здійснення пошуку та сприяння перевезення до кордону України на митний пост «Краковець» вантажного автомобіля. За умовами даного договору вартість автомобіля не повинна перевищувати 197661,2 грн. Зазначені кошти були передані відповідачу за видатковим касовим ордером 02.12.2011 року.

Зазначені обставини сторони визнали.

Із видаткового касового ордеру від 29.12.2011 року випливає, що ОСОБА_4 одержав від ПрАТ «Ірокс» 60000 грн. за автомобіль згідно договору.

За змістом прибуткового касового ордеру від 12.01.2012 року ОСОБА_4 вніс до каси ПрАТ «Ірокс» 23500 грн.

Як убачається із видаткового касового ордеру від 31.01.2012 року ПрАТ «Ірокс» виплатило ОСОБА_3 21000 грн. як винагороду за виконання договору від 02.12.2011 року.

Частиною першою статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Звернувшись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, позивач посилався на вимоги ст. 1212 ЦК України і вважав безпідставно набутим майном ОСОБА_3 і ОСОБА_4 суми, які були передані їм на виконання договору від 02.12.2011 року.

Відмовляючи у цьому позові, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 діяв у межах договору, свої зобовязання виконав і тому підстави для стягнення відсутні. Стосовно вимог до ОСОБА_4 суд зазначив, що підстав для стягнення спірних сум не має, так як ОСОБА_4 не був стороною договору.

Однак такий висновок суду щодо підстав для відмови у позові не ґрунтується на законі.

Зі змісту ст. ст. 11, 1212 ЦК України випливає висновок, що закон визначає низку правових підстав для набуття, збереження майна учасниками цивільних відносин. Наявність в учасника цивільних відносин будь - якої правової підстави для набуття або збереження майна обумовлює неможливість визначати ці дії як такі, що відбулись без достатніх правових підстав.

Як зазначалося вище, позивач вважав безпідставно набутим відповідачами те майно, яке було передано їм на виконання договору від 02.12.2011 року.

Таким чином, із матеріалів справи убачається спір між ПрАТ «Ірокс» та ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виконання договірних зобовязань. Зміст цих відносин виключає вирішення спору шляхом застосування норм, передбачених главою 83 ЦК України.

Отже, позивач вибрав не належний спосіб для захисту порушеного, на його думку, права.

Суд першої інстанції не звернув уваги на цю обставину і ухвалив рішення, яке не може залишатися в силі.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307,п. 3, 4 ч. 1 ст.. 309, ст. 317 ЦПК України колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Ірокс» задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову приватного акціонерного товариства «Ірокс» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: