Справа №577/4943/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/2192/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Собини О. І. , Околота Г. М.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 жовтня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 міської ради про зобовязання прийняти до виконання заяву, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне встановлення судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким: визнати, що відповідач ОСОБА_4 міська рада в односторонньому порядку відмовилась виконувати свої зобовязання за договором оренди, передбачені п.п.34, 35; зобовязати цього відповідача передати йому спірну земельну ділянку шляхом придбання ним у власність; а також передати земельну ділянку на підставі розробленої землевпорядної документації; надати позивачу дозвіл на будівництво гаража; стягнути з відповідача на користь позивача заподіяну моральну шкоду в сумі 5000 грн., а також матеріальну шкоду в сумі 1800 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно висновку МСЕК від 30 липня 2007 року позивач є інвалідом 2-ї групи в звязку з трудовим каліцтвом, йому показана автомашина з ручним управлінням 2 руками і однією ногою (а.с.12).

10 вересня 2007 року на засіданні постійно діючої комісії по будівництву, обстеженню житлового фонду, по переведенню його з житлового в нежитловий, по малим архітектурним формам та вибору земельних ділянок було розглянуто звернення позивача з питання надання земельної ділянки для будівництва гаража поряд з будинком № 8 по вул. Лазаревського у м. Конотопі. Комісія погодилась на влаштування металевого гаража, але зазначила, що при можливості його влаштування необхідно влаштувати гаражі, що розташовані хаотично. В той же час, комісія рекомендувала управлінню містобудування та архітектури міської ради попередити власників гаражів, що гаражі розташовані хаотично і їх необхідно впорядкувати (а.с.38).

З приводу зазначеного позивачу письмово повідомило управління містобудування та архітектури у листі від 11 вересня 2007 року (а.с.31).

Рішенням постійно діючої комісії по будівництву, обстеженню житлового фонду, по переведенню його з житлового в нежитловий, по малих архітектурних формах та вибору земельних ділянок від 01 жовтня 2007 року було розглянуто звернення позивача з питання будівництва цегляного гаража поряд з будинком № 8 по вул. Лазаревського в м. Конотопі та встановлено, що рішенням виконкому міської ради від 28 листопада 2005 року № 453 «Про підвищення естетичних, архітектурних вимог щодо розміщення в місті малих архітектурних форм, будівництва балконів, гаражів, розміщення реклами» заборонено надавати нові земельні ділянки в оренду для будівництва і влаштування гаражів на прибудинкових територіях багатоповерхових житлових будинків. Однак, враховуючи те, що заявник є інвалідом другої групи, як виняток, йому було погоджено влаштування металевого гаража на території поряд з будинком № 8 по вул. Лазаревського в м. Конотопі, вважаючи недоцільним розміщення цегляних гаражів на прибудинкових територіях багатоповерхових житлових будинків (а.с.39).

25 грудня 2007 року ОСОБА_4 міська рада прийняла рішення надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування індивідуального гаража (а.с.42).

Відповідно до рішення ОСОБА_4 міськради від 30 грудня 2009 року був затверджений проект землеустрою на спірну земельну ділянку площею 0,0053 га, яка мала бути передана в оренду позивачу (а.с.43).

06 січня 2010 року між ОСОБА_4 міською радою та ОСОБА_3 був укладений договір оренди землі, за яким позивачу була передана в оренду земельна ділянка площею 0,0053 га несільськогосподарського призначення землі індивідуального гаражного будівництва, яка знаходиться по вул. Лазаревського (біля будинку №8) в м. Конотопі, для обслуговування власного індивідуального гаража, строком на пять років до 06 січня 2015 року (а.с.5-7).

З наданого позивачу висновку постійно діючої комісії з розгляду питань, повязаних з погодженням документації із землеустрою від 26 червня 2012 року № 176 вбачається, що побудований ним гараж у м. Конотопі по вул. Лазаревського (в районі житлового будинку № 8, де він мешкає) знаходиться на землі для багатоповерхової багатоквартирної забудови, де Генеральним планом розвитку міста, розробленим на перспективу до 2020 року, передбачено тимчасове розміщення окремо розташованих та зблокованих металевих гаражів для осіб, які мають спеціальні пільги. Таким чином, комісія не погодилась надати дозвіл на приватизацію земельної ділянки для обслуговування існуючого індивідуального гаража, а вважала за доцільне залишити земельну ділянку на умовах оренди. Висновок комісії передано міській раді для подальшого реагування (а.с.28).

Також у відповіді від 21 листопада 2012 року управління Держкомзему у м. Конотоп повідомило заступника міського голови про те, що фактів надання земельних ділянок у власність або в оренду під гаражами в районі житлового будинку № 8 по вул. Лазаревського у м. Конотопі не встановлено, крім позивача, якому земельна ділянка для гаражного будівництва надана на умовах оренди (а.с.10).

Під час засідання постійної комісії з питань архітектури, містобудування, земельних відносин від 22 травня 2014 року було прийнято рішення не виносити на розгляд сесії міськради звернення позивача з питання передачі йому у власність спірної земельної ділянки, що знаходиться у нього в оренді для обслуговування гаража (а.с.44).

27 листопада 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про передачу йому у власність земельної ділянки по вул. Лазаревського біля будинку №8 в м. Конотопі, якою він користується для обслуговування індивідуального гаража, у звязку із закінченням строку дії договору оренди землі від 06 січня 2010 року, на що листом від 16 грудня 2014 року отримав відмову з посиланням на відсутність для цього законних підстав (а.с.8-9, 11).

Про аналогічне йдеться і у відповіді відповідача від 11 червня 2015 року на звернення позивача у 2015 році з питання передачі йому у власність спірної земельної ділянки біля будинку № 8 по вул. Лазаревського у м. Конотопі (а.с.45).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для зобовязання відповідача прийняти рішення про передачу позивачу у власність спірної земельної ділянки, оскільки вимоги позову в зазначеній частині не ґрунтуються на законі та на відповідних доказах.

Щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заподіяної майнової та моральної шкоди, то суд також послався на відсутність для цього законних підстав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки позивач після подачі заяви до суду першої інстанції уточнював свої позовні вимоги і в кінцевому варіанті не заявляв про визнання того, що відповідач ОСОБА_4 міська рада в односторонньому порядку відмовилась виконувати свої зобовязання за договором оренди, передбачені п.п.34, 35, а також про надання йому дозволу на будівництво гаража, тому відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України такі вимоги апеляційної скарги не можуть бути предметом апеляційного перегляду, як вони і не були предметом позовних вимог після їх уточнень, тому апеляційна інстанція не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції з точки зору вирішення вказаних вимог.

Що стосується вимог скарги про зобовязання відповідача передати у власність позивачу спірну земельну ділянку, про що йшлося у відповідній заяві позивача на адресу відповідача, а також про стягнення заподіяної матеріальної та моральної шкоди, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до положень ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Згідно з п. 35 укладеного між сторонами договору оренди землі від 06 січня 2010 року дія договору припиняється у разі, зокрема, придбання орендарем земельної ділянки у власність.

Відповідно до ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

У п. «а» ч.4 ст.83 ЗК України йдеться про те, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Як передбачено ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Зокрема, положеннями п.д) ч.1 ст.121 ЗК України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва індивідуальних гаражів не більше 0,01 гектара.

Таким чином, виходячи зі змісту частини 4 статті 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання.

Разом з тим, у ч.1 ст.9 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що орендар, який відповідно до закону може мати у власності орендовану земельну ділянку, має переважне право на придбання її у власність у разі продажу цієї земельної ділянки, за умови, що він сплачує ціну, за якою вона продається, а в разі продажу на аукціоні якщо його пропозиція є рівною з пропозицією, яка є найбільшою із запропонованих учасниками аукціону.

Таким чином, аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку про те, що передача громадянину права власності на земельну ділянку може відбуватися, в тому числі, і безоплатно шляхом її приватизації або шляхом придбання за цивільно-правовими угодами.

Однак, позивач ні у своїй позовній заяві, ні в письмових зверненнях до відповідача не вказав, яким чином він бажає придбати спірну земельну ділянку (шляхом приватизації чи за цивільно-правовими угодами), враховуючи, що він не вказав про це і у своїй апеляційній скарзі.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зобовязання відповідача прийняти до виконання заяву позивача шляхом вирішення питання про передачу йому у власність земельної ділянки площею 0,0053 га несільськогосподарського призначення землі індивідуального гаражного будівництва, що знаходиться по вул. Лазаревського у м. Конотопі (біля будинку № 8) і перебувала у нього в оренді, так як з матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішень органів місцевого самоврядування гараж позивача розміщений тимчасово на землях загального користування, які не підлягають приватизації.

Таким чином, безпідставними є доводи позивача в апеляційній скарзі про незаконність відмови відповідача у приватизації спірної земельної ділянки з посиланням на рішення постійно діючої комісії щодо питань, повязаних з погодженням документації із землеустрою.

Також позивач не надав доказів стосовно того, що він звертався до відповідача з пропозицією придбати спірну земельну ділянку за цивільно-правовим договором.

Більше того, позивач не спростував належними і допустимими доказами заперечення відповідача щодо наявності обмежень у приватизації спірної земельної ділянки або іншим шляхом передачі її позивачу у власність, повязаних із тим, що та земельна ділянка, яка йому була виділена тимчасово за договором оренди для розміщення та обслуговування його гаража поблизу місця проживання, знаходиться на землі для багатоповерхової багатоквартирної забудови, на якій відповідно до Генерального плану розвитку міста, розробленого на перспективу до 2020 року, передбачено тимчасове розміщення окремо розташованих та зблокованих металевих гаражів для осіб, які мають спеціальні пільги.

З цього приводу не заслуговують на увагу і інші посилання позивача в апеляційній скарзі, а саме: щодо того, що йому має виділятись земельна ділянка під будівництво гаража для автомобіля з ручним керуванням на довічно; про необхідність проведення відповідачем домовленостей з приводу зміни умов користування земельною ділянкою у звязку із закінченням строку дії договору оренди; про перевищення повноважень комісією з питань, повязаних з погодженням документації із землеустрою; про неврахування судом Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (ч.5 ст.30 Закону), в якому передбачено його гарантоване право на отримання у власність земельної ділянки; про порушення з боку відповідача, повязані з відведенням йому земельної ділянки; про порушення судом процесуального законодавства при вирішенні даної цивільної справи, які стосуються тих порушень, як вважає позивач, що повязані з відмовою відповідача передати йому у власність спірну земельну ділянку, так як вказані посилання не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки органи виконавчої влади та місцевого самоврядування зобовязані виконувати вимоги законів, в тому числі і щодо соціальної захищеності інвалідів, з врахуванням положень Земельного кодексу України стосовно обмежень у приватизації земель комунальної власності з огляду на категорії земель.

Також рішення суду в частині відмови у задоволенні позову щодо зобовязання відповідача вчинити певні дії узгоджується з положенням ч.3 ст.123 ЗК України, згідно чого відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Що стосується висновку суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, то колегія суддів виходить з наступного.

Зокрема, положеннями ч.ч.1, 2 ст.22, ч.ч.1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальними підставами відповідальності за завдану майнову шкоду, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1166 ЦК України, є майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. А підставою відповідальності за завдану моральну шкоду, про що йдеться у ч.1 ст.1167 ЦК України, є моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Виходячи із встановлених судом обставин, відповідач у передбачені законом терміни і спосіб розглянув звернення позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, і надав дозвіл на розроблення землевпорядної документації щодо відведення позивачу земельної ділянки із земель комунальної власності для обслуговування металевого гаража, як інваліду 2-ї групи, якому показаний автомобіль з ручним керуванням, погодив місце розташування земельної ділянки, а в послідуючому затвердив розроблений проект землеустрою про передачу позивачу спірної земельної ділянки, яка знаходиться поблизу місця його проживання, в оренду, результатом чого стало укладення з позивачем договору оренди землі на певний строк.

Отже, позивач не довів, що при наданні йому в оренду земельної ділянки чи дозволу на будівництво металевого гаража з боку відповідача були вчинені неправомірні дії чи бездіяльність або прийняті неправомірні рішення, що б могло завдати йому майнову чи моральну шкоду та ще й у визначених ним розмірах.

В той же час, колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідач у своїх зверненнях на імя позивача пропонував йому продовжити дію договору оренди стосовно користування спірною земельною ділянкою із наданням пільги по оплаті.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для зміни чи скасування рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1; 308; 314 ч.1 п.1; 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 жовтня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -