Суддя Матвієвська Г. В.
Провадження № 2/644/258/15
Провадження № 2/644/258/15
Р І Ш Е ННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2015 року м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого - судді Матвієвської Г.В.,

при секретарі - Нестеренко К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства « САН ОСОБА_2 Україна» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства « САН ОСОБА_2 Україна» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи його тими обставинами, що в серпні 1989 року її було прийнято на посаду інженера-технолога до Харківського виробничого об'єднання пивобезалкогольної промисловості «Пивзавод №3» відповідно до наказу № 31/к від 31.07.1989 року. Позивач зазначає, що 13 жовтня 2014 року наказом № 1/4 від 13.10.2014 р. її було звільнено з займаної посади у зв'язку із скороченням штатів на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП, стверджує, що вказане звільнення з посади інженера з якості є незаконним та безпідставним виходячи з того, що трудовий договір, укладений на визначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, зокрема ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Позивач зауважує, що вона та інші працівники були повідомлені про скорочення штату за 2 місяці до звільнення, але вважає, що вона мала переважне право на залишення на роботі, адже при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами організації виробництва переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, яким вона й була серед інших повідомлених про скорочення. Позивач стверджує, що її така кваліфікація підтверджується дипломом про вищу освіту та щорічним проходженням на підприємстві так званої «оцінки компетенції», відповідно до якої мала лише позитивні оцінки. Позивач зауважує, що стосується продуктивності праці, то вона не мала доган, скарг та претензій зі сторони адміністрації, крім того, серед інших працівників у неї є найбільший трудовий стаж на даному підприємстві, адже працює вона від самого відкриття Пивзаводу, тобто з 1 серпня 1989 року, що підтверджує відповідним записом в трудовій книжці. Крім того, позивач щодо незаконності звільнення пояснює, що роботодавцем не було запропоновано їй іншу роботу на тому ж підприємстві, що вважає грубим порушенням ст. 49-2 КЗпП України. Також, стверджує позивач, вказані дії з боку відповідача є порушенням її законних прав на працю, які завдали їй моральних страждань. Моральну шкоду, завдану їй в результаті незаконного звільнення, з посиланням на ст. 43 Конституції України, якою передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, обґрунтовує тими обставинами, що відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю, можливості заробляти собі на життя. Позивач зазначає, що пропрацювавши на підприємстві 25 років, воно стало їй майже рідним і вона не уявляє себе на іншому підприємстві, крім того вказані незаконні дії відповідача призвели до її моральних переживань, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані; Всі зазначені моральні страждання нанесені їй незаконними діями відповідача негативно відображаються на її здоров'ї. Позивач, посилаючись на ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що відповідач повинен відшкодувати їй моральну шкоду, яку оцінює в 25000 (двадцять пять тисяч) гривень, виходячи з положень ст. 164 Податкового кодексу України. З рахуванням викладених підстав, позивач просить поновити її на попередній роботі. Крім того, посилаючись на ст. 235 КЗпП України, відповідно до якої, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач просить стягнути з відповідача заробітну плату за весь час вимушеного прогулу починаючи з 13.10.2014 року, який згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, відповідно до якого середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана ця виплата та нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів, - 96959,85 грн.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, надали аналогічні пояснення, просили його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав повністю, заперечував проти його задоволення з тих підстав, що звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог закону, скорочувалася лише одна посада інженер з якості, саме цю посаду й займала позивач, бо 8 посад інженерів з якості ( які обіймали працівники у Харківському відділенні ), наказом № 85а від 23.04.2014 року відповідачем було перейменовано з 01.07.2014 року відповідно на посади - інженер з якості ( координація дегустацій) , інженер з якості ( контроль лабораторного обладнання), інженер з якості ( контроль сировини), інженер з якості ( змінний), про що наказом Харківського відділення № 171а від 27.06.2014 року прийнято рішення внести відповідні відомості про зміну названих посад вказаних 8-ми працівників ( інженерів з якості) до трудових книжок відповідно до наказу № 85а від 23.04.2014 року ( окрім Позивача), крім того просив суд в разі задоволення позову відрахувати із середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, що підлягає присудженню, отриману нею допомогу по безробіттю у Харківському міському центрі зайнятості у розмірі 51973,62 грн., що узгоджується з п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів».

Вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків по справі, дослідивши надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, бо все викладене позивачем ( крім оцінки моральної шкоди) знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, повністю доведене наданими доказами. Так, відповідно до трудової книжки позивача та наказів підприємства ( № 31к від 31.07.89 р., № 1/ 4 від 13.10.2014 року), ОСОБА_1 було прийнято на роботу інженером технологом пивзаводу № 3 з 01.08.1989 року до Харківського виробничого обєднання пиво-безалкогольної промисловості, надалі підприємство перейменовано за наказом № 82 від 28.06.94 року на Відкрите акціонерне товариство «Пивзавод «РОГАНЬ», позивач 01.04.2006 року прийнята за переведенням до ВАТ « ОСОБА_3 Україна» ХАРКІВСЬКЕ ВІДДІЛЕННЯ, що за наказом № 141 від 08.09.2010 року перейменовано на ПАТ «САН ОСОБА_2 Україна» Харківське відділення, позивача звільнено 13.10.2014 року у звязку із скороченням штатів, згідно ст. 40 п.1 КЗпП України за наказом № 1 / 4 від 13.10.2014 року. Судом встановлено, що звільнення позивача проведено в порушення діючого законодавства України про працю, внаслідок чого стягненню з відповідача підлягає середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу з часу звільнення та моральна шкода. Так судом встановлено на підставі наданих письмових доказів та показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5А, ОСОБА_6,ОСОБА_7, ОСОБА_8, що на час звільнення позивача у звязку із скороченням саме її посади, на підприємстві згідно штатного розкладу перебувало 9 посад інженера з якості, підтверджується штатними розкладами ХВ ПАТ «ОСОБА_2 Україна) від 09.07.2014; від 13.10.2014 , відповідно до яких по структурному підрозділу Служби менеджера з якості є посади : інженер з якості ( змінний) - 1 одиниця; інженер з якості ( змінний) - 3 одиниці; інженер з якості 1 одиниця; інженер з якості ( координація дегустацій) 1 одиниця; інженер з якості ( контроль сировини) 1 одиниця; інженер з якості ( контроль сировини) 1 одиниця; інженер з якості ( контроль лабораторного обладнання) 1 одиниця. Щодо тверджень представника відповідача, що це є різні посади, а скороченню підлягала лише посада - інженера з якості, й така посада лише була одна ( займала її ОСОБА_1), суд знаходить їх необґрунтованими, бо відповідно до Національного класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій» та листа Міністрества соціальної політики України від 25.04.2013 року № 336/13/155-13, всі вище перелічені посади є однією й тією ж посадою - «інженер з якості», бо відповідно до норм ДК 003:2010 не допускається створення розширених назв професій через дефіс або із приведенням уточнень у дужках, окрім передбачених у самому Класифікаторі ( у ДК 003:2010 такі назви професії відсутні). Таким чином, при звільненні позивача, не було у встановлений законом порядок розглянуто питання щодо переважного права позивача на залишення на роботі відповідно до ст. 42 КЗпП України, не запропоновано іншої. У звязку з незаконним звільненням позивачки, відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України, вона має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з її середньомісячного заробітку , який помножується на 13 місяців вимушеного прогулу.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає присудженню позивачу суд виходив з наступного: Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі -Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. З п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Крім того, відповідно до п. 5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. З п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розд. III Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулося 13.10.2014 року, суд, застосовуючи зазначені норми права, дійшово висновку про те, що середня заробітна плата позивачки повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за серпень-вересень 2014 року.

Також не можна визнати обґрунтованими посилання відповідача про те, що суду необхідно врахувати виплачену позивачці допомогу по безробіттю при обчисленні заробітної плати, що підлягає стягненню з відповідача, й що це узгоджується з роз'ясненнями, які містяться в п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки цей пункт постанови Пленуму стосувався практики застосування ч. З ст. 117 КЗпП України, якою передбачалось зменшення компенсації на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи( доречі й ця норма права Законом України «Про внесення змін до Кодексу про працю України» від 20 грудня 2005 року виключена з КЗпП України), на спірні правовідносини не поширюється, ця допомога позивачці була виплачена не підприємством, на якому вона працювала, а Харківським міським центром зайнятості, який стороною у справі не був та таких вимог до позивачки не заявляв.

Правові підстави для зменшення суми середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з посиланням відповідача на наведений вище п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України, відсутні.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату від 14.10.2014 року № 529 ПАТ « САН ОСОБА_9 Україна» Харківське відділення, середньоденна заробітна плата ОСОБА_10 становить 267,23 грн., така довідка надавалася для розрахунку виплат на випадок безробіття.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, суди зобовязані з»ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу посаду.

При розгляді зазначеного трудового спору встановлено фактичні обставини, зясовано, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці; встановлено, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівника з роботи за скороченням штату, оскільки скорочувалася лише 1 штатна одиниця, а таких одиниць було 9, не вирішено питання щодо переважного права працівника на залишення на роботі, не запропоновано всі вакантні посади, які він міг займати за своєю професією чи спеціальністю.

Зазначені обставини встановлені судом.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівника з роботи за скороченням штату, чим порушено ст. 40 КЗпП України. Строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, позивачем не пропущений. Представник відповідача не довів правомірності звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу № 1 / 4 від 13.10.2014 року за скороченням штату.

Відповідно до інформаційного листа Вищого спеціалізованного суду України № 10-1389/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» п. 5 захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі).

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Це означає, що факт поновлення на роботі породжує такі права працівника: надання йому попередньої роботи (тобто роботи за тією самою професією, спеціальністю, кваліфікацією, посадою, що й до звільнення), оплату вимушеного прогулу. У рішенні органу, який розглядає спір, зазначає найменування спеціальності чи посади, яка була обумовлена трудовим договором і на яку працівник має бути поновлений.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У пункті 4 інформаційного листа Вищого спеціалізованного суду України № 10-1389/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права» зазначено «Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.»

ОСОБА_1 перебуває у вимушеному прогулі з 13 жовтня 2014 року по 20 листопада 2015 року.

Відповідно до даних довідки про заробітну плату ОСОБА_1 її заробіток склав у серпні 2014 року 8864,50 грн., у вересні 2014 року - 7014,61 грн., За період серпень-вересень 2014 року заробіток позивача склав 15879,11 гривні за 59 робочих днів, тобто середньоденний заробіток за вказаний період складає: 15879,11 грн.: 59 робочих днів = 269,13 грн., середньомісячний ( 269,13 грн. х 29,5 ( 59:2)) = 7939,34 грн.

Таким чином, за період з 13 жовтня 2014 року по 20 листопада 2015 року заробіток за час вимушеного прогулу складає 103 211,4 грн.

Позивач обґрунтовує завдану йому моральну шкоду моральним та фізичним стражданням, внаслідок порушення його законних прав, приниженням честі, гідності, ігноруванням його прав, вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані; зазначені моральні страждання, нанесені їй незаконними діями відповідача, негативно відображаються на її здоров'ї. Вважає, що незаконними діями відповідача їй було нанесено моральну шкоду, яку оцінює в 25000 гривень.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом поновлюються законні права позивача, які порушені відповідачем, у звязку з чим відповідачем повинно бути відшкодовано моральну шкоду працівнику, наявність якої встановлено у судовому засіданні, доведено позивачем ( крім того, позивач був присутній в судовому засіданні, під час якого судом отримано невербальну інформацію щодо факту існування моральних страждань позивача та наявності додаткових зусиль для організації свого життя), й розмір такої шкоди суд визначає у розмірі 5000 грн., виходячи із глибини фізичних та душевних страждань позивача, характеру правопорушення, позбавлення можливості реалізувати позивачем право на працю, враховуючи вимоги розумності і справедливості, відповідно до ст. 23 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає позовні вимоги позивача законними, обґрунтованими ( крім визначення розміру моральної шкоди), підтвердженими належними доказами, а тому такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України , з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у законодавчо визначеному розмірі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 36, 40, 42, 233, 235, 237-1 КЗпП України, ст. 43 Конституції України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства « САН ОСОБА_2 Україна» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді інженера з якості служби менеджера з якості Публічного акціонерного товариства « САН ОСОБА_2 Україна».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства « САН ОСОБА_2 Україна» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 жовтня 2014 року по 20 листопада 2015 року в розмірі 96959,85 ( девяносто шість тисяч девятьсот пятдесят девять гривень вісімдесят пять копійок); у відшкодування моральної шкоди суму 5000 ( пять тисяч ) гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства « САН ОСОБА_2 Україна» на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірах 114 грн.70 коп., 969 грн.60 коп., на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору 229 грн.40 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя