Номер провадження: 22-ц/785/7693/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі головуючого Гончаренко В.М.,

суддів Калараш А.А., Короткова В.Д.

з участю секретаря Абалдової О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року,-

встановила:

27.12.2013 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, посилаючись на те, що рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 11 вересня 2009 року за ним, ОСОБА_2 визнано в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_6право власності на 3/8 частини житлового будинку №8 по вул. Лавочній в м. Одесі.

27 жовтня 2013 року ОСОБА_3 оскаржив вищезазначене рішення суду, подавши апеляційну скаргу до апеляційного суду Одеської області. В доданих до апеляційної скарги документах міститься договір купівлі-продажу 1/8 житлового будинку N 8 по вул. Кооперативній (на цей час Лавочна) в м. Одесі нібито укладений 19.07.1982 року ним, ОСОБА_3 та дядьком позивача ОСОБА_4.

За твердженням позивача, він дізнався про вищевказаний договір в листопаді 2013р., та за його думкою, даний договір має певні ознаки недостовірності та підробки з таких підстав.

Його дядько - ОСОБА_4 мав певні права на нерухоме майно по вул. Кооперативній, які були закріплені в договорі про порядок користування житловим будинком від 16.11.1956 року.

Однак, це майно істотно відрізняється від майна, яке визначено в предметі договору купівлі-продажу від 19.07.1982 року. При цьому, ОСОБА_4 ніколи нічого не добудовував та не перебудовував, що можуть підтвердити свідки.

Крім цього, від імені ОСОБА_4, діяла ОСОБА_7, яка нікому з його родичів невідома. В будь-якому разі належних доказів про те, що ОСОБА_8 мала повноваження розпоряджатися майном ОСОБА_4 у ОСОБА_3 не має.

Навіть якщо уявити, що у ОСОБА_8 була належними чином оформлена довіреність від ОСОБА_4, то майно за цим договором вона продавала, яке належало ОСОБА_9 про що прямо зазначено у тексті договору.

Позивач вважає, що вищевказаний договір повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. 48 Цивільного кодексу Української PCP , як угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до приписів ст. 225 Цивільного кодексу Української PCP право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові, якими ані ОСОБА_7, ані ОСОБА_9 ніколи не були.

Він, тобто позивач по справі, є єдиним законним спадкоємцем спадщини своєї родини (до кола якої входить й ОСОБА_4), що підтверджується як вищезазначеним рішенням суду, так і свідоцтвом про право на спадщину по закону від 27.02.1992 року.

Таким чином, він має певні права на нерухоме майно, частиною з якого протиправно на підставі сфабрикованого договору користується його сусід - ОСОБА_3.

На підставі викладеного, просить суд позов задовольнити.

Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 17.08.2015 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 надав до суду апеляційну скаргу про скасування оскаржуваного рішення з постановленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на них, перевіривши матеріали справи, законність i обґрунтованість рішення суду першої iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне їх відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач є спадкоємцем померлого ОСОБА_6, а тому в силу ст.ст. 524,548,549, 556 ЦК України в редакції 1963р., ст. 1216 ЦК України до нього перейшли права та обовязки від фізичної особи, яка померла.

Батько позивача ОСОБА_2 ОСОБА_6 є спадкоємцем ОСОБА_10 та ОСОБА_11, який успадкував 3/8 частини житлового будинку №8 по вул. Лавочній в м. Одесі. Вищевказаний будинок складався з одного камяного жилого будинку, 163,2 кв.м жилої площі, що позначений на технічному плані під літ. «А», з надвірними спорудами, що позначені літерами «Б,И» - сараї, літ. «Л» - літня кухня, «К,Е» - вбиральні, «З-гараж», № 1-4 огородження.

Самочинно збудовані будівлі «В»-гараж, «М»-л.кухня, «а3» -веранда, «аА» - тамбур, в зазначене свідоцтво не включені, гараж «3» збільшений (а.с. 9).

З договору купівлі-продажу від 19.07.1982 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вбачається, що, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив 1/8 частину житлового будинку за вищезазначеною адресою, який складється з будинку 163,2 кв.м жилої площі, що позначений на технічному плані під літ. «А», з надвірними спорудами, що позначені літерами «Б,И» - сараї, літ. «Л» - літня кухня, «К,Е» - вбиральні, «З-гараж», № 1-4 огородження, розташованих на земельній ділянці розміром 482 кв.м.

Але, з вищезазначеного договору неможливо встановити, яке саме майно належало на праві власносі продавцю та яке, після продажу цього майна буде належати ОСОБА_3

Нотаріус обмежився лише зазначенням в договорі про те, що в користування покупця відійшов, крім зазначених в договорі приміщень та споруд, гараж «З».

Таким чином, з вищезазначених правовстановлюючих документів вбачається, що гараж «З» самочинно збільшений. Питання про його узаконення сторонами не вирішувалось.

Колегія суддів вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивач не надав суду доказів про належність гаражу «З» на праві власності його батьку ОСОБА_6 та дідові з бабусею ОСОБА_10 та ОСОБА_11, за якими за рішенням народного суду 2 уч. Ленінського району м. Одеси від 11.12.1945 року визнано право власності на ? долю будівлі № 8 по Лавочній в м. Одесі в рівних долях (а.с.105).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не надав достатніх доказів порушення його прав відповідачем, а також доказів належності йому гаражу літ. «З», доказів його будівництва, у звязку з чим, позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення.

Крім того, доказів недійсності договору купівлі-продажу продажу -1/8 частини жилого будинку № 8 по вул. Кооперативна (Лавочна) в м. Одесі, укладеного 19 липня 1982 року, за ст. 48 ЦК України в редакції 1963р. ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Виходячи з викладеного, висновок суду відповідає обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального і процесуального права, які ним правильно застосовані.

При цьому, доводи скарги та матеріали справи не дають підстав вважати, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені статтями 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Скаржникне надав жодних доказів, які б обґрунтовували та підтверджували ті обставини, на які він посилається в апеляційній скарзі.

Таким чином, приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення скаржниками норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий В.М.Гончаренко

Судді В.Д.Коротков

ОСОБА_12