Справа № 145/1249/15-ц Провадження № 22-ц/772/3189/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Шемети Т.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: позивача ОСОБА_2; представника позивачів адвоката ОСОБА_3; представників відповідача ОСОБА_4 і ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Державної інспекції сільського господарства у Вінницькій області

на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 до Державної інспекції сільського господарства у Вінницькій області про визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності,

В с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 звернулися в суд з позовом до Державної інспекції сільського господарства у Вінницькій області про визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 право спільної часткової власності (в рівних долях, тобто по 1/3 частці) на квартиру АДРЕСА_1, яка складається з коридору 2-1 площею 3.3 кв. м., кухні 2-2 площею 12.1 кв. м., вбиральні 2-3 площею 0,9 кв. м., ванної 2-4 площею 2.0 кв. м., кімнати 2-5 площею 8.3 кв. м., кімнати 2-6 площею 10.5 кв. м., кімнати 2-7 площею 8,6 кв. м., коридору 2-8 площею 14.9 кв. м., кімнати 2-9 площею 15,8 кв. м., загальною площею 76, 4 кв. м., житловою площею 43,2 кв. м. та господарські будівлі: сарай означений в техпаспорті літ. «Б» з погребом літ. «п/Б», сарай літ. «Б1» та огорожу № 1-3 в порядку набувальної давності.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_8 інспекція сільського господарства у Вінницькій області просить постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закрити провадження у справі.

Зазначила, що інспекція не погоджується із рішенням суду у звязку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права; суд неповно зясував обставини справи, проігнорував заперечення відповідача, посилання на норми нормативно-правових актів, розяснення і доводи представника інспекції та прийняв незаконне й необґрунтоване рішення на користь позивача з порушенням вимог ст. 213 ЦПК України, а також судом порушено вимоги ч. 9 ст. 6; ч. 3 ст. 208; ч. 1 ст. 209; ч. 1 ст. 218; ч. 2 ст. 222 ЦПК України.

У судовому засіданні представники відповідача підтримали апеляційну скаргу і просять її задовольнити.

Позивач і представник всіх трьох позивачів заперечили апеляційну скаргу, просять її відхилити і залишити без змін рішення суду.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

По справі встановлено, що позивачі проживають і зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_1: ОСОБА_2 з 21 травня 1990 року (а. с. 23-24), ОСОБА_6 з 2 жовтня 1992 року (а. с. 26-27), ОСОБА_7 проживає з дня народження і зареєстрований з 26.06.2008 року (а. с. 29). Це також підтверджується записами у домові книзі для прописки громадян, що проживають у ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 17-19, 59-61).

В іншій половині цього будинку знаходиться Тиврівське відділення Вінницької державної насіннєвої інспекції. Юридична адреса її смт. Тиврів вул. Л. Ратушної, 18.

Виконавчий комітет Тиврівської селищної ради 31.07.2015 року видав довідку № 694 про те, що відповідно до рішення виконавчого комітету № 181 від 17.12.1986 року приміщення Тиврівської районної державної насіннєвої інспекції в звязку з тим, що являється вугловим, присвоєно номери: по вул. Котовського, № 1 та по вул. Л.Ратушної, 18; по вулиці Котовського, 1 знаходиться квартира, в якій проживає сімя в складі: ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а. с. 15, 88).

18 серпня 1988 року приміщення Тиврівської районної державної насіннєвої інспекції прийнято до експлуатації (а. с. 20).

Відповідно до довідки № 10-02/2241/15 від 04.09.2015 року, виданої ОСОБА_8 інспекцією сільського господарства у Вінницькій області та пояснень у судовому засіданні представників відповідача, у звязку із реорганізацією Вінницької обласної державної насіннєвої інспекції (Тиврівської районної насіннєвої інспекції) згідно передавального акту від 23 січня 2013 року будівля, у якій проживають позивачі прийнята на баланс Державної інспекції сільського господарства у Вінницькій області (а.с. 95-98)

Свідоцтво про право власності на квартиру по вул. Котовського, 1 в селищі Тиврові не видавалося.

Відповідач, на чиєму балансі знаходиться на даний час будівля, не укладав із позивачами договору найму (оренди тощо) жилого приміщення.

Також не укладала Вінницька обласна державна насіннєва інспекція (Тиврівська районна насіннєва інспекція) із позивачами договору найму (оренди тощо) жилого приміщення, про що у судовому засіданні підтвердили представники відповідача та позивач.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

У пункті 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачена можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю, яка випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об'єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Отже, набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов, а саме: по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство).

По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до частини 2 ст. 344 ЦК України особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років.

Згідно розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 9 постанови "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року № 5 відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається(частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Тобто, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року.

У пункті 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року розяснено, що ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі з 1 січня 2001 року добросовісно заволоділи квартирою по вулиці Котовського, 1 в смт. Тиврові і продовжують безперервно володіти цією квартирою на даний час.

Крім цього при вирішенні даного спору судом враховано і те, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність особи у її поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Факт добросовісності позивача має враховуватися саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Судом встановлено, що свідоцтво про право власності на квартиру по вул. Котовського, 1 в смт. Тиврові не видавалося, та, відповідно, не проводилася державна реєстрація права власності на цю квартиру.

За правилами частини 1 статті 344 ЦК України право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно розяснень наданих у пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Наведене спростовує доводи відповідача про те, що інспекція не є власником майна, навіть не є його розпорядником, а суд не встановив власника майна. Проте, для цього суд врахував встановлений і доведений письмовими доказами (а. с. 6-14, 15, 20, 21, 88-98) і усними поясненнями сторін, у тому числі представника відповідача, в тому, що спірна будівля перебуває на балансі Державної інспекції сільського господарства (а. с. 98).

За правилами статей 10, 60 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Доказами, згідно правил ст. 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина 1). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2).

Заперечення позовних вимог відповідачем, які містяться в обгрунтуванні апеляційної скарги, не доведені відповідачем згідно зазначених вимог цивільного процесуального закону, належними та допустимими й достовірними доказами.

За таких обставин колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги являються безпідставними, на висновки суду не впливають і спростовуються наведеним вище.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Державної інспекції сільського господарства відхилити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_9

Судді: /підпис/ ОСОБА_10

/підпис/ ОСОБА_11

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська