Апеляційний суд міста Києва
Доповідач - Кабанченко О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Желепи О.В.,

Рубан С.М.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року в справі за позовом Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю до Товариства з обмеженою відповідальністю «Людмила», ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року задоволено заяву позивача Спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю про вжиття заходів забезпечення позову.

Наклаено арешт на нерухоме майно: нежилі приміщення з № 1 по № 18 (групи приміщень № 5) - магазин та кафе з продажу алкогольних виробів (літера А), загальною площею 462,4 кв. м, які розташовані за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ТОВ «Людмила» на підставі Свідоцтва про право власності (бланк серії НОМЕР_1) від 4 листопада 2010 року, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 4 листопада 2010 року № 1029-В, право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстровано відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 2209440 від 13 травня 2013 року.

Заборонено ТОВ «Людмила», вчиняти будь-які дії з нежилими приміщеннями з № 1 по № 18 (групи приміщень № 5) - магазин та кафе з продажу алкогольних виробів (літера А), загальною площею 462,4 м2, які розташовані за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, в тому числі передавати це нерухоме майно в користування іншим особам.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. Вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою, не відповідає нормам процесуального права та обставинам справи, нею порушено права ОСОБА_2, як іпотекодержателя майна, на яке накладено арешт, зокрема, право на звернення стягнення на предмет іпотеки, отримання іпотеки у власність. Зазначає, що відповідно до витягу з Державного реєстру, майно, щодо якого винесено ухвалу, перебувало в іпотеці з 17 грудня 2010 Суд, накладаючи арешт, мав знати, що майно перебуває в іпотеці, проте, свідомо проігнорував цю обставину та не залучив до участі у справі іпотекодержателя, ухваливши рішення про його права та обов'язки. Також посилається на те, що у заяві позивача про вжиття заходів забезпечення позову відсутні причини та відповідні докази, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов, також позивачем не надано доказів на підтвердження факту порушення його прав та інтересів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

В судове засідання апеляційного суду позивач та відповідачі не з'явилися, про розгляд справи повідомлені в установленому процесуальним законом порядку, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправленнь.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У серпні 2015 року Спільне українсько-німецьке підприємство «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю звернулось до суду з позовом до ТОВ «Людмила», ОСОБА_5 про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідач-1 не виконав взятих на себе договірних зобов'язань, чим фактично допустив порушення умов Договору від 30 грудня 2009 року.

Разом із позовною заявою Спільне українсько-німецьке підприємство «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ТОВ «Людмила», а саме: нежилі приміщення з № 1 по № 18 (групи приміщень № 5) - магазин та кафе з продажу алкогольних виробів (літера А), загальною площею 462,4 м2, які розташовані за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1.

В заяві позивач посилався на те, що ТОВ «Людмила» може продати або іншим чином відчужити вказане майно, що в свою чергу призведе до неможливості виконання рішення суду.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог заяви.

Судова колегія не погоджується з таким висновком суду, вважає, що він не відповідає обставинам справи та положенням ст. 151, ст. 152 ЦПК України.

Так відповідно до ч. 3 ст.152 ЩІК України суд вживає заходів забезпечення позову, якщо це може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 210 ЦПК України у мотивувальній частині ухвали повинно бути зазначено мотиви, якими керувався суд, постановляючи ухвалу.

Наведеним положенням закону ухвала суду не відповідає, оскільки в ній не зазначені мотиви, на підставі яких суд дійшов до висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту унеможливить чи утруднить виконання рішення суду, не встановлена, також співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, яка визначається з врахуванням ціни позову та вартості нерухомого майна відповідача, на яку позивач просив накласти арешт.

Крім того, ухвалою суду від 13 серпня 2015 року забезпечено позов до ТОВ «Людмила» шляхом заборони ТОВ «Людмила» - власнику нерухомого майна вчиняти дії, пов'язані з користуванням цим майном, без врахування тієї обставини, що позивач не просив про забезпечення позову в такий спосіб, без наведення мотивів доцільності такого виду забезпечення позову, який перешкоджає господарюючому суб'єкту у здійсненні господарської діяльності.

За таких обставин, у суду апеляційної інстанції немає підстав вважати ухвалу районного суду про забезпечення позову такою, що постановлена з дотриманням вимог норм процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд: скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду від 13 серпня 2015 року, як постановлена з порушенням вимог процесуального закону, - скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 312 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року скасувати, передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: