Справа № 363/953/15-ц Головуючий у І інстанції Скарлат О. І.
Провадження № 22-ц/780/6352/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 26 23.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

23 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Березовенко Р.В., Приходька К.П.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним та визнання зобов'язання виконаними,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 11 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 23-353/07-А (з додатковою угодою до нього від 20 серпня 2012 року), за умовами якого ОСОБА_2 отримав в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, платності кредитні ресурси в сумі 19 539 доларів США зі сплатою по процентній ставці, встановленій у пункті 4.1 кредитного договору, з кінцевим строком повернення до 10 вересня 2015 року. Того ж дня у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Оскільки позичальник зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, а поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки та відшкодування збитків, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь заборгованість, що утворилась станом на 06 лютого 2015 року у розмірі 254 059 грн. 78 коп., з яких: строкова заборгованість за основним боргом у розмірі 3 126,76 доларів США, що в гривневому еквівалентні за курсом Національного банку України складає 72 323 грн. 83 коп., прострочена заборгованість за основним боргом у розмірі 3 255,02 доларів США, що в гривневому еквівалентні за курсом Національного банку України складає 75 290 грн. 57 коп., строкова заборгованість по відсотках у розмірі 98,38 доларів США, що в гривневому еквівалентні за курсом Національного банку України складає 2 275 грн. 59 коп., прострочена заборгованість по відсотках у розмірі 190,82 доларів США, що в гривневому еквівалентні за курсом Національного банку України складає 4 413 грн. 78 коп. та пеня у розмірі 99 756 грн. 01 коп.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на те, що кредитний договір укладено з метою приховання іншого правочину у зв'язку з наданням йому кредиту в національній валюті - гривні, а не в іноземній валюті - доларах США, як передбачено умовами договору. При укладенні кредитного договору його волевиявлення було направлено на отримання кредиту у гривні і не відображало у його свідомості валютних правовідносин. Вважає, що зміст кредитного договору, зокрема вираження та виконання зобов'язання в іноземній валюті, суперечить вимогам ст.ст.524, 533 ЦК України, ст.ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Зазначає, що умовами кредитного договору не передбачено покладання валютних ризиків на позичальника та про їх настання при укладанні кредитного договору позивач його не попередив. ОСОБА_2 вважає, що зобов'язання перед банком він виконав, оскільки сплатив кредитні кошти у сумі 186 437 грн. 41 коп. З ураховуючи наведеного, ОСОБА_2 просив визнати правочин удаваним та визнати виконаними його зобов'язання перед банком.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 23-353/07-А від 11 вересня 2007 року у розмірі 174 303 грн. 77 коп., яка складається із: строкової заборгованості за основним боргом у розмірі 3 126,76 доларів США, що в гривневому еквівалентні за курсом Національного банку України складає 72 323 грн. 83 коп., простроченої заборгованості за основним боргом у розмірі 3 255,02 доларів США, що в гривневому еквівалентні за курсом Національного банку України складає 75 290 грн. 57 коп., строкової заборгованості по відсотках у розмірі 98,38 доларів США, що в гривневому еквівалентні за курсом Національного банку України складає 2 275 грн. 59 коп., простроченої заборгованості по відсотках у розмірі 190,82 доларів США, що в гривневому еквівалентні за курсом Національного банку України складає 4 413 грн. 78 коп. та пені у розмірі 20 000 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що судом не взято до уваги те, що розрахунки за придбаний автомобіль, який ним передано в заставу банку, здійснювались в національній валюті. Підтвердженням того, що він планував отримати кредит в національній валюті є гарантійний лист банку на адресу автосалону ТОВ «Касан». Апелянт вказує, що кредит в доларах США не отримував, оскільки кредитні кошти у сумі 19 539 доларів США банком були переведені в гривневий еквівалент, що склало 98 085 грн. 78 коп., які в подальшому були зараховані на поточний рахунок автосалону. Крім того, апелянт зазначає, що за вісім років він сплатив кредит у розмірі 186 437 грн. 41 коп., а тому вважає, що виконав зобов'язання за кредитним договором повністю.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні зустрічної вимоги ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник, уклавши спірний кредитний договір, погодився на його умови, його волевиявлення при укладенні договору було вільним, відповідало його внутрішній волі і він усвідомлював умови, на яких укладався кредитний договір, що підтверджується його власноручним підписом, позичальник частково виконував умови спірного кредитного договору та у встановленому порядку не відмовився від одержання кредиту. Будь-яких доказів укладення оспорюваного кредитного договору з метою приховання іншого правочину, ОСОБА_2 не надав.

Оскільки вимога про визнання виконаними зобов'язання перед банком є похідною від вимоги про визнання правочину удаваним, у задоволенні якої відмовлено, то суд відмовив у задоволенні цієї вимоги.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

По справі встановлено, що 11 вересня 2007 року ОСОБА_2 звернувся до відкритого акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»із заявою, в якій просив банк надати йому кредит для придбання автомобіля у сумі 19 539 доларів США на строк до 84 місяців під заставу автомобіля SKODA Oktavia TOUR, 2007 року випуску (а.с. 25).

11 вересня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 23-353/07-А (для придбання автомобіля SKODA Oktavia TOUR, 2007 року випуску), за умовами якого позичальник отримав в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, платності кредитні ресурси в сумі 19 539 доларів США зі сплатою по процентній ставці, встановленій у пункті 4.1 кредитного договору, з кінцевим строком повернення до 10 вересня 2014 року (а.с. 8-12).

Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту.

20 серпня 2012 року між ПАТ «Банк«Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за умовами якої в період з 11 вересня 2007 року по 19 серпня 2012 року позичальник зобов'язався з 1 по 10 число кожного місяця здійснювати погашення заборгованості за кредитними ресурсами в розмірі 233 доларів США та нарахованими процентами відповідно до графіку зниження розміру заборгованості; протягом п'ятого фактичного року кредитування, починаючи з 20 серпня 2012 року та закінчуючи 10 вересня 2012 року, розмір щомісячного ануїтетного платежу становить 325,85 доларів США; протягом шостого фактичного року кредитування, починаючи з 11 вересня 2012 року та закінчуючи 10 вересня 2013 року, розмір щомісячного ануїтетного платежу становить 324,92 доларів США; протягом сьомого фактичного року кредитування, починаючи з 11 вересня 2013 року та закінчуючи 10 вересня 2014 року, розмір щомісячного ануїтетного платежу становить 324,50 доларів США; протягом восьмого фактичного року кредитування, починаючи з 11 вересня 2014 року та закінчуючи 10 вересня 2015 року, розмір щомісячного ануїтетного платежу становить 324,43 доларів США (а.с.6-7).

Також встановлено, що 11 вересня 2007 року у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Банк«Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений договір застави автомобіля, за умовами якого позичальник передав в заставу банку легковий автомобіль марки SKODA, модель Oktavia TOUR, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.144).

20 серпня 2012 року між ПАТ «Банк«Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору застави автомобіля, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надав згоду на зміну умов основного зобов'язання. Інші умови договору застави автомобіля залишено незмінними (а.с.145).

Зі змісту зустрічного позову ОСОБА_2 вбачається, що він просить визнати кредитний договір удаваним правочином на підставі ст.235 ЦК України, посилаючись на те, що спірний кредитний договір укладено з метою приховання іншого правочину у зв'язку з наданням йому кредиту в національній валюті - гривні, а не в іноземній валюті - доларах США, як передбачено умовами договору. При укладенні кредитного договору його волевиявлення було направлено на отримання кредиту у гривні і не відображало у його свідомості валютних правовідносин. Вважає, що зміст кредитного договору, зокрема вираження та виконання зобов'язання в іноземній валюті, суперечить вимогам ст.ст.524, 533 ЦК України, ст.ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Зазначає, що умовами кредитного договору не передбачено покладання валютних ризиків на позичальника та про їх настання при укладанні кредитного договору позивач його не попередив.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності зі ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Умовами кредитного договору визначено права та обов'язки сторін, які не суперечать положенням ст.ст. 627, 1050 ЦК України, якими встановлено принцип свободи договору.

Відповідно до ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки здійснюють, зокрема кредитні операції з грошовими коштами в національній та іноземній валюті чи їх еквіваленті та операції з валютними цінностями.

Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні його зустрічних вимог, вірно зазначив, що він, як позичальник, уклавши спірний кредитний договір, погодився на його умови, в тому числі і на отримання кредиту та його погашення в доларах США, йому було відомо про надання банком та отримання ним кредиту у доларах, а не у гривнях, його волевиявлення при укладенні договору було вільним, відповідало його внутрішній волі і він усвідомлював умови, на яких укладався кредитний договір, що підтверджується його власноручним підписом, він частково виконував умови спірного кредитного договору та у встановленому порядку не відмовився від одержання кредиту. Будь-яких доказів укладення оспорюваного кредитного договору з метою приховання іншого правочину, ОСОБА_2 не надав.

Оскільки зустрічна вимога про визнання виконаними зобов'язання ОСОБА_2 перед банком є похідною від вимоги про визнання правочину удаваним, у задоволенні якої судом відмовлено, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні цієї вимоги .

Таким чином висновки суду відповідають вимогам матеріального й процесуального права, рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Наведені в апеляційній скарзі доводи стосується лише незгоди з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову, які є необґрунтованими та висновків суду не спростовують.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, дав їм належну оцінку і ухвалив рішення в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Рішення судув частині задоволення позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не оскаржується, тому відповідно до положень ст.303 ЦПК України судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 жовтня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді