АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Лознян О.С.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (правонаступником якого є ОСОБА_3), ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, -

УСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року позивач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (правонаступником якого є ОСОБА_3.), посилаючись на те, що 01.02.2008 р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та відповідачкою ОСОБА_1 (дошлюбне ОСОБА_1. був укладений кредитний договір за № 138-08-И/09, відповідно до якого останній був наданий кредит в розмірі 90 000 доларів США на строк до 31.01.2028 р. з оплатою по процентній ставці 10,2 % річних. Також між позивачем та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 01.02.2008р. були укладені договори поруки, відповідно до умов яких, останні зобов'язались солідарно відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання відповідачкою ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором. Позивачем вимоги договору виконані в повному обсязі. Оскільки відповідачами договірні зобов'язання не виконуються належним чином, виникла заборгованість по кредиту, яка станом на 03.11.2014 р. становить 1 240 537,46 грн. та складається з суми строкової заборгованості по основному боргу - 1 010 461,53 грн.; суми простроченої заборгованості по основному боргу кредиту - 21 596,07 грн.; суми строкової заборгованості по відсоткам - 9 942,12грн.; суми простроченої заборгованості по відсоткам - 70 747,21 грн.; суми строкової заборгованості по щомісячній комісії - 863,55 грн.; суми простроченої заборгованості по щомісячній комісії - 6 908,40 грн. ; пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам - 120 018,58 грн., яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів, та судовий збір.

Унікальний номер справи: 759/3642/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13185/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Шум Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (правонаступником якого є ОСОБА_3), ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (правонаступником якого є ОСОБА_3), ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитними договорами в сумі 1 240 537 грн. 46 коп., та судовий збір в сумі 3654 грн. 00 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що ухвалюючи рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що до позовної заяви не додано касових ордерів про видачу готівки та/або квитанцій про перерахування кредитних ресурсів на цільове призначення кредиту, виписок з рахунку, копій квитанцій про оплату кредитних ресурсів, а відтак сам факт та розмір їх надання банком, а також валюта (гривня чи долар США), в якій фактично кредит надано, а той факт, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01.02.2008р., продаж квартири вчинено у національній валюті - гривні в сумі 565600 грн. та в той же день, одночасно з укладенням кредитного договору, свідчить про надання коштів не в доларах США, а в національній валюті - гривні.

Апелянт вказує, що розрахунки заборгованості, надані в матеріали справи позивачем, свідчать про завищення розміру розрахованого щомісячного платежу, завищення розмірів нарахованих процентів за користування банківським кредитом та неврахування всіх платежів.

Посилається, що підписання кредитного договору стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав Відповідача-1, як споживача кредитної послуги, з боку Банку, а саме вимог п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Зазначає, що позбавлення представника відповідача - 1 (ОСОБА_1.) можливості взяти участь у судовому засіданні призвела до неправильного вирішення справи, оскільки позбавило представника подати клопотання до суду про витребування оригіналів документів, надати суду свої пояснення та докази, що мають істотне значення для вирішення справи, а також права подати суду заперечення проти позову та права подати зустрічний позов.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.02.2008 р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та відповідачкою ОСОБА_1 (дошлюбне ОСОБА_1. був укладений кредитний договір за № 138-08-И/09, відповідно до якого останній був наданий кредит в розмірі 90 000 доларів США на строк до 31.01.2028 р. зі сплатою 10,2 % річних (а.с. 4-9).

Також встановлено, що відповідно до договорів поруки за № 138-08-П1-09, № 138-08-П2-09 та № 138-08-П3-09 від 01.02.2008 р. укладених між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, останні зобов'язались солідарно відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання відповідачкою ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором (а.с. 16-21).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. помер (а.с. 50). На запит суду, Макарівська районна державна нотаріальна контора Київської області повідомила, що спадкоємцем спадкового майна після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_4 є дружина спадкодавця - ОСОБА_3, відповідачка по справі (а.с. 65).

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. 3.2. Кредитного Договору, відповідачка ОСОБА_1 зобов'язалась щомісяця, в термін з 01 по 10 число кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного Ануїтетного платежу, розмір якого становить 891,48 доларів США.

Крім того, враховано судом першої інстанції, що відповідно до п. 4.7. Кредитного Договору, відповідачка ОСОБА_6, зобов'язалась щомісяця, в термін з 01 по 10 число (включно) кожного місяця сплачувати комісійну винагороду за падання кредитних ресурсів у розмірі 863,55 грн.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, що підтверджується відповідною заявою про видачу готівки (а.с. 10), однак, відповідно до розрахунку наданого позивачем, відповідачка ОСОБА_1 неналежним чином виконує свої зобов'язання за кредитним договором, в результаті прострочення внесення щомісячних чергових платежів по Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 03.11.2014 р. становить 1240 537,46 грн. та складається з суми строкової заборгованості по основному боргу - 1 010 461,53 грн.; суми простроченої заборгованості по основному боргу кредиту - 21 596,07 грн.; суми строкової заборгованості по відсоткам - 9 942,12грн.; суми простроченої заборгованості по відсоткам - 70 747,21 гри.; суми строкової заборгованості по щомісячній комісії - 863,55 грн.; суми простроченої заборгованості по щомісячній комісії - 6 908,40 грн.; пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам - 120 018,58 грн. (а.с. 11-15).

Також враховано судом першої інстанції, що даний розрахунок відповідачами, які повідомлялись судом належним чином, не спростований, жодних заперечень з цього приводу від відповідачів до суду не надходило, у зв'язку з чим, суд прийняв до уваги наданий представником позивача розрахунок заборгованості та поклав його в основу рішення.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною другою статті 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та розмір процентів встановлений договором.

Також враховано судом першої інстанції, що відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель іоповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до п. 2.1.Договорів поруки, у випадку невиконання відповідачкою ОСОБА_1 зобов'язань за редитним договором, відповідачі ОСОБА_3.. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідають перед кредитором - позивачем по справі, як солідарні боржники.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі речі, визначені родовими ознаками, у такі самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Нормами ч.2 ст.1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, у разі прострочення повернення чергової частини.

Відповідно до п. 3.4. Кредитного договору, Банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати врахованих процентів по них, неустойки у випадку порушення Позичальником - відповідачкою ОСОБА_1 будь-яких умов Договору, у тому числі, несвоєчасного або не в повному обсязі здійснення зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом та/або на сплату процентів. При цьому, виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 10 банківських днів з моменту отримання вимоги Банку.

Достеменно встановлено, що позивач письмовою вимогою від 20.01.2015 р. повідомив відповідачів, що у зв'язку з порушенням умов кредитного договору їм слід достроково та в повному обсязі повернути кредитні ресурси (а.с. 22-24).

Як вбачається з матеріалів справи, зазначені досудові повідомлення були залишені відповідачами без реагування, кредитні ресурси достроково та в повному обсязі відповідачами Банку не повернуті.

Не надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

З огляду на фактичні обставини справи, вірним є висновок суду першої інстанції, що оскільки відповідачі, як солідарні боржники не належним чином виконували умови Кредитного договору та договори поруки, прострочили внесення щомісячних чергових платежів по договору, у зв'язку з чим позивач скористався своїм законним правом на дострокове повернення кредитних ресурсів на загальну суму 1 240 537.46 грн., тому позовні вимоги є доведені і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки у зв'язку з смертю одного з боржників відповідача ОСОБА_4 (а.с 50), після смерті якого спадкоємцем майна є його дружина ОСОБА_3, відповідачка по справі, коло солідарних боржників поданій справі є: ОСОБА_1, ОСОБА_3 ОСОБА_5

Також вірним є, у відповідності до ст. 88 ЦПК України стягнення з відповідачів суми сплаченого судового збору.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони необґрунтовані та не доведені належними доказами, оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини справи.

Зокрема доводи апелянта про те, що внаслідок позбавлення представника ОСОБА_1 можливості взяти участь у судовому засіданні судом неправильно вирішено справу, він не змігнадати суду свої пояснення та докази, що мають істотне значення для вирішення справи, а також права подати суду заперечення проти позову та права подати зустрічний позов, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що всі відповідачі, в т.ч. і відповідач ОСОБА_1 та її представник, були належним чином повідомлені про всі судові засідання в справі. При цьому в першому з засідань відповідач-1 була присутня особисто, інші відповідачі отримали повістки, однак в подальшому представник ОСОБА_1 подав заяву про відкладення судового розгляду до 29 червня 2015 року (а.с. 68), яка була задоволена судом і наступне судове засідання в справі призначено на 13 серпня 2015 року, однак судові повістки у вказане засідання, направлені рекомендованою кореспонденцією відповідачам, повернуто на адресу суду за закінченням терміну зберігання, що свідчить про зловживання відповідачів своїми процесуальними правами.

Згідно ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, алe не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - протягом одного місяця.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що відповідачі в порушення норм ст. 157 ЦПК України тривалий час не з'являлися в судові засідання особисто, заяву про відкладення розгляду направив до суду лише представник відповідача-1, що свідчить про те, що зі сторони відповідачів не вбачається зацікавленості в розгляді справи, оскільки доказів, що відповідачі ОСОБА_1, та ОСОБА_3, яка також є правонаступником ОСОБА_4, не можуть самостійно прибути в судове засідання, суду не надано.

Інші доводи апеляційної скарги відносно того, що розрахунки заборгованості, надані в матеріали справи позивачем, свідчать про завищення розміру розрахованого щомісячного платежу, завищення розмірів нарахованих процентів за користування банківським кредитом та неврахування всіх платежів, також спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що унормовано ч.1 ст.628 ЦК України.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як то визначено ч. 1 ст.638 ЦК України.

Таким чином, цивільне законодавство базується на принципі свободи договору, волевиявлення сторін та їх добровільності при його укладенні, обов'язкового виконання сторонами умов договору та зобов'язань за договором.

Як вбачається з матеріалів справи, наданий до суду розрахунок банку базується на умовах кредитного договору, належним чином укладеного між сторонами, при цьому протягом тривалого часу відповідач сплачувала належні платежі та не оспорювала факт укладення договору чи його окремі пункти.

Відносно інших доводів апеляційної скарги, що сам факт та розмір надання банком кредитних коштів є спірним, а також валюта (гривня чи долар США), в якій фактично кредит надано, оскільки кошти надані не в доларах США, а в національній валюті - гривні, колегія суддів зазначає таке.

Судом першої інстанції встановлено, та не спростовано відповідачем -1, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, що підтверджується відповідною заявою про видачу готівки (а.с. 10).

Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

Крім того, згідно з п.7 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9, «Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом».

Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 92 Конституції України статус національної валюти та статус іноземних валют на території України встановлюються виключно законами України.

Згідно з ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань.

Отже, чинні законодавчі акти передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони встановлення грошових зобов'язань в іноземній валюті.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: