Провадження № 2/537/1010/2015
Справа № 537/3084/15-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.11.2015 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Хіневич В.І., при секретарі Гавриш А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Візит-Сервіс» про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Візит-Сервіс» згідно якого прохав суд стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з січня по квітень 2014 року в сумі 13 138,00 грн., вихідну допомогу в сумі 4 519,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2 109,00 грн., моральну шкоду в сумі 70 000 грн.; витрати за надану юридичну допомогу в сумі 3 000 грн. а також покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позову вказав, що наказом № 12 о/с від 31 січня 2003 року по переводу він був прийнятий на роботу на Приватне підприємство «Візит-Сервіс» на посаду майстра по ремонту КТБ. 19 квітня 2013 року о 10 год. 50 хв. у робочий час він одержав виробничу травму, а саме під час переходу автодороги 40 років Жовтня в м. Кременчуці був травмований легковим автомобілем під керуванням водія ОСОБА_2. В результаті наїзду легкового автомобіля йому були спричинені тілесні ушкодження, які за ступеням тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров'я.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02.04.2014 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 за ст. 286 ч.1 КК України закрито, ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України звільнено у зв'язку з дійовим каяттям, провадження за його цивільним позовом про стягнення моральної шкоди закрито.

За фактом травмування за місцем роботи були складені акти форми Н-1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом № 1, затверджений директором підприємства 20.02.2014 року, в якому зазначено що до 03.03.2014 року він має бути направлений на позачерговий медичний огляд, та акт № 2, затверджений 16 травня 2014 року, згідно якого в результаті проведеного розслідування, комісія дійшла до висновку, що нещасний випадок стався під час виконання ОСОБА_1 трудових обовязків, повязаних з виробництвом, підлягає обліку в ПП «Візин-Сервіс», має бути складений акт за формою Н-1.

У зв'язку з травмуванням він проходив лікування з 19.04.2013 року по 22.11.2013 року, до роботи мав приступити 23 листопада 2013 року. За станом здоров'я він потребував переводу на легку працю, про що лікар зазначив у медичній картці своїм записом від 22.11.2013 року, однак у листку тимчасової непрацездатності не був зроблений запис про необхідність переведення на легку працю, тому, він написав заяву про надання йому тарифної відпуски, яка була надана на 28 календарних днів. По закінченню відпустки він приступив до роботи 23 грудня 2013 року. У лютому 2014 року видана довідка ЛКК поліклініки № 1 м. Кременчука № 26/3 від 10.02.2014 року, згідно якої він за станом здоров'я потребував легкої праці, з 10.02 по 11.03.2014 року, але вона не була взята відповідачем до уваги.

У зв'язку з погіршенням стану здоров'я та з метою визначення можливості його подальшої праці на посаді майстра по ремонту КТБ 24.02. та 28.02.2014 року відповідач письмово звертався до головного лікаря Кременчуцької міської лікарні № 1 з клопотанням провести позачерговий медичний огляд на придатність виконання трудового процесу на посаді майстра по ремонту КТБ. З 01.04.2014 року медико-соціальна експертна комісія встановила, що внаслідок трудового каліцтва він втратив 25% професійної працездатності, проходження чергового огляду було визначено у квітні 2015 року.

23.04.2015 року відповідач видав наказ № 12 про переведення його з 24.04.2014 року з ремонтної дільниці на дільницю підключення, обслуговування та відключення систем кабельного телебачення за його згодою, хоча заяви про переведення на цю посаду він не подавав. 24.04.2014 року під час ознайомлення з цим наказом, він відмовився підписувати та виконувати цей наказ, зазначивши письмово про це на наказі, з посиланням на те, що дану роботу виконувати не зможе за станом здоров'я. Вважає, що видаючи наказ № 12 від 23.04.2014 року відповідач допустив порушення приписів ст. 32 КЗпП України, згідно якої переведення працівника на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника, з ініціативи власника підприємства або уповноваженою особою перевід можливий тільки через два місяця після попередження працівника про перевід, перевід працівника не допускається на роботу яка протипоказана йому за станом здоров'я. Відповідно до частини 2 ст. 6 Закону України «Про охорону праці» працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров'я, зобов'язаний негайно повідомити про це керівника або роботодавця, що позивачем було зроблено. За приписами цієї статті відповідач мав в порядку, визначеному законом, перевірити наявність цього факту. За період простою з причин, передбачених частиною другою цієї статті, які виникли не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток.

З 28 квітня по 7 травня 2014 року позивач хворів, листок непрацездатності № 989677, виданий поліклінікою № 1 м. Кременчука. Згідно справки ВКК поліклініки № 1 м. Кременчука № 79/1 від 07.05.2014 року, за станом здоров'я потребував легкої праці, без тривалої ходьби, без навантаження на праву ногу, з 08.05 по 17.06.2014 року.

12 травня 2014 року та 25 травня 2014 року відповідач звертався до головного лікаря Кременчуцької міської лікарні №1 з клопотаннями № 20 та № 25 надати довідку про відповідність стану його здоров'я посаді майстра по ремонту КТБ.

21 травня 2014 року відповідач видав наказ № 16 про його переведення з посади майстра по ремонту КТБ на посаду охоронця, яка також не відповідала стану його здоров'я, а тому він відмовився підписувати цей наказ.

Одержавши із лікарні довідку від 02.06.2014 року про стан здоров'я, згідно якої він признаний виконувати роботу, не зв'язану з висотою, без тривалої ходьби, без нічних змін, без фізичних навантажень, виконувати роботу майстра по ремонту КТБ протипоказано, відповідач з порушенням правових норм трудового законодавства звільнив його з роботи за п. 2. ст. 40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю за станом здоров'я займаній посаді, про що був виданий наказ № 72 від 02.06.2014 року.

Вважає, що під час розірвання трудового договору з ініціативи власника підприємства та звільнення його з роботи за ч. 2 ст.40 КЗпП України, відповідач порушив його права.

На порушення ст. 44 КЗпП України, яка передбачає, що у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 ст. 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 твого Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідач не здійснив йому виплату допомоги.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ 08.02.1995 року № 100 середня місячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяця роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Оскільки виробничу травму він одержав у квітні 2013 року, середня заробітна плата має бути обчислена з виплат за два місяці до травмування. Згідно довідки відповідача № 18 його заробіток у лютому-березні 2013 року становив відповідно 4627,00 грн. та 4411,00 грн. Заробітна плата за 2 місяці становить 9038 грн., а середній заробіток складає 4519,00 грн. на місяць, а тому вважає, що ця сума має бути стягнута з відповідача на його користь в якості вихідної допомоги.

В наказі № 72 від 02.06.2014 року про звільнення зазначено, що тарифна відпустка була надана за період роботи з 04.01.2013 року по 04.01.2014 рік, з 25.11 по 22.12.2013 року, та не зазначено про нарахування та виплату компенсації за роботу після 04.01.2014 року до моменту звільнення з роботи. Після надання відпуски у 2013 році і до моменту звільнення він працював з 04.01 по 02.06.2014 року, з огляду на це вважає, що відповідач при звільненні мав виплатити компенсацію за невикористану відпустку за 5 місяців роботи.

Відповідно до ст. 75 КЗпП України тривалість щорічної основної відпустки становить 24 календарні дні. Крім того, за колективним договором за особливі умови роботи йому належить додаткова відпустка тривалістю 4 дні.

Таким чином вважає, що відповідач мав виплатити йому компенсацію за невикористану відпустку за 12 днів. Середньоденний заробіток за червень 2013 року по травень 2014 року становить 175,78 грн., тому сума компенсації за невикористану відпустку становить 2109 грн., яка виплачена не була.

У трудовій книжці відсутні записи про переведення його з посади майстра по ремонту КТБ на інші посади, внаслідок чого оплата праці мала здійснюватися відповідно до займаної посади.

Працівники Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості здійснили перевірку обґрунтованості довідки про середню заробітну плату та достовірності зазначених у ній відомостей, що була видана ОСОБА_1 За результатами перевірки складений акт від 19.05.2015 року, в якому зазначено, що дані довідки про середню заробітну плату № 7 від 10.02.2015 року, що видана ОСОБА_1 співпадають з даними бухгалтерських документів.

З довідки № 7 від 10.02.2015 року вбачається, що розмір заробітної плати виплачений йому за період з січня по травень 2014 року значно менший від розміру середньої заробітної плати, яку він мав до травмування. За законом відповідач мав виплачувати заробітну плату у розмірі, яку він мав до травмування, що не зробив. Фонд соціального страхування не здійснював компенсацію втраченого заробітку.

Так, його заробітна плата у з січня по травень 2014 році повинна становити 4519,00 грн. тобто середню з/п, з січня по травень 2014 року йому виплачено з/п - 2000,00 грн., 2300,00 грн., 2000,00 грн., 1472,00 грн., 1685,00 грн. відповідно. Різниця між виплаченими заробітними платами з січня по травень 2014 року та тими які належало б виплачувати, а саме 4519,00 грн. щомісячно становить 13138,00 грн. Вважає, що відповідач з січня по травень 2014 року недоплатив йому заробітної плати 13 138,00 грн., яка має бути стягнута на його користь.

Внаслідок виробничої травми протягом тривалого часу він зазнав фізичного болю і страждань. Перебував на стаціонарному лікуванню, за станом здоров'я потребує подальшого хірургічного втручання. Травма повністю змінила його життя, у нього порушена функція опорно-рухового апарату, не можу пересуватися без палиці, при незначному фізичному навантаженні втомлюється, відчуває фізичний біль, який стає нестерпним, за медичними висновками за час роботи потребував переводу на легку працю, без фізичного навантаження та тривалої ходьби. Із-за травми змушений повністю змінити свій спосіб життя.

З ініціативи відповідача з ним розірваний трудовий договір, він втратив роботу, був змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя, підтримки здоров'я; порушені мої нормальні життєві зв'язки, внаслідок чого не має можливості продовжувати вести активне цивільне життя, порушені відносини з оточуючими людьми. У побуті йому необхідна стороння допомога, яку надає дружина, змінився і психічний стан здоров'я, він став роздратованим, неврівноваженим.

З часом стан фізичного здоров'я погіршився, що підтверджується висновками медико-соціальними експертних комісій, згідно яким у 2014 року у нього була втрата 25 % професійного працездатності, 22 квітня 2015 року медико-соціальна експертна комісія встановила, що внаслідок трудового каліцтва він втратив 35% професійної працездатності та визнала його інвалідом 3 групи внаслідок трудового каліцтва безстроково.

Моральна шкода заподіяна йому не тільки за підстав зазначених у статті 237-1 КЗпП України, а і невиплатою відповідачем в повному обсязі заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку.

З врахуванням глибини та тривалості фізичних та душевних страждань, погіршення фізичного стану здоров'я, збільшення розміру втрати професійної працездатності, встановлення безстроково 3 групи інвалідності внаслідок трудового каліцтва, необхідності додаткових зусиль для організації свого життя ним визначено розмір моральної шкоди в сумі 70 000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових зборів.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові та прохав їх задовольнити.

Представник позивача адвокат за угодою ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав, та прохав їх задовольнити.

Представник відповідача - за довіреністю ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, надав суду заперечення згідно яких вважає що позов безпідставний, викладені в позові обставини не відповідають дійсності, перекручені з метою введення суд в оману, а сам позов є зловживанням своїми процесуальними правами направленими на завдання шкоди підприємству шляхом стягнення безпідставних грошових коштів.

Вважає посилання позивача на акти форми Н-5 від 20.02.2014 р. і Н-1 від 20.02.2014 р. є безпідставними так, як на підставі наказу приватного підприємства ПП «ВІЗИТ - СЕРВІС» № 13 від 05.05.2014 року вони вважаються такими, що втратили чинність. При цьому, позивачу достовірно відомо, що на підставі припису головного державного інспектора з охорони праці ОСОБА_5 за формою Н-9 № 53.01/38-2(П) від 28.04.2014 року на підставі наказу підприємства № 13 від 05.05.2014 року була утворена комісія. За результатами розслідування комісія склала за формою Н-1 акт № 2 про нещасний випадок, пов'язаний виробництвом від 16.05.2014 року і за формою Н-5 акт проведення розслідування нещасного випадку, що стався 19.04.2013 року о 10 год.51 хв. від 16.05.2014 року, в якому зазначено про втрату чинності вищевказаних актів від 20.02.2014 року, при цьому члени комісії зустрічалися з потерпілим - позивачем у справі ОСОБА_1 та надали розяснення щодо його прав відповідно до чинного законодавства.

Крім того під час розслідування нещасного випадку згідно акту Н-5 від 16.05.2014 року комісія прийшла до висновків, що ОСОБА_1 порушив вимоги п.1.3 інструкції з охорони праці № 1 -2012 «Общие положение по охране труда для работающих на частном предприятии «ВИЗИТ - СЕРВИС», затвердженої наказом директора ПП « ВІЗИТ -СЕРВІС» 31.05.2012р., вимоги «Правил дорожнього руху України», затверджених Постановю Кабінету міністрів України від 06.03.2013р. № 136 п.4.14(6). а також вимоги п.2.8., розділу 2, підрозділ «Пішоходам забороняється» «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України», затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 р. № 54 із змінами і доповненнями, від 22 листопада 2007 року № 1059.

Станом на листопад 2013 року у підприємства були відсутні документи які вказували на те, що позивач потребував легкої праці, та дійсно на прохання позивача йому була надана відпустка, після якої останній 25.12.2013 року написав заяву про переведення його і наказом по підприємству № 9 від 29.12.2013 року він був переведений майстром на ремонтну дільницю з окладом 1218,00 гривень, про що був ознайомлений з наказом.

Довідка ЛКК поліклініки № 1 м. Кременчука № 26/3 від 10.02.2014 року, на яку посилається позивач на підприємстві відсутня, вона також не долучена до позовної заяви, оскільки таку довідку позивач не предявляв підприємству, так, як даного документу не існує.

Виходячи із ситуації, яка склалася на підприємстві, останнє звернулося з листом № 12 від 24.02.2014 року, до головного лікаря міської поліклініки № 1 м. Кременчука про проведення позачергового медичного огляду позивачу, про що був повідомлений останній 25.02.2014 року.

Листом № 128/10 від 19.05.2014 року Кременчуцька перша міська лікарня повідомила про те, що для видачі довідки необхідно особисто зявитись позивачу для проходження обстеження.

Незважаючи на неодноразові вимоги підприємства і законодавства щодо охорони праці позивач не виконував вказівки підприємства, порушуючи трудову дисципліну, і не проходив позачерговий медичний огляд, тобто фактично ухилявся від проходження медичного огляду в звязку з чим 28 травня 2014 року наказом по підприємству № 18 позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення абз.2 ст. 17 Закону України «Про охорону праці».

Пунктом 2 вказаного наказу визначено вважати днями прогулу ОСОБА_1 23,26,27 травня 2014 року, а п. 3 цього наказу зобовязано останнього негайно зявитися для проходження профогляду. Пунктом 5 вказаного наказу попереджено ОСОБА_1, що за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором (невиконання наказів № 12 від 23.04.2014р., № 15 від 15.05.2014р., № 16 від 21.05.2014р. №17 від 27.05.2014р. та цього наказу) він буде звільнений.

Актом від 28.05.2014 року на підприємстві зафіксовано, що ОСОБА_1 відмовився ознайомлюватися під розпис з наказом, не надавши ніяких пояснень. Після цього позивач 28.05.2014 року пройшов позачерговий медичний огляд.

Посилання позивача на порушення приписів ст. 32 КЗпП України при видачі наказу № 12 від 23.04.2014 року а також порушення ч.2 ст.6 Закону України «Про охорону праці» є безпідставними, так, як не відбувалося переведення особи на іншу роботу, а здійснювалося у межах посади обумовленої трудовим договором переміщення на інше робоче місце, на якому він раніше працював.

При цьому, у підприємства обєктивних даних, що вказана робота протипоказана позивачу за станом здоровя не було, у тому числі, виходячи із обставин порушення ним трудової дисципліни та не виконання вимог підприємства щодо проходження позачергового медичного огляду.

Посилання на порушення вимоги законодавства щодо охорони праці безпідставні, так як на підприємстві не створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров'я або для людей, які його оточують, або для виробничого середовища чи довкілля.

З 28.04.2014р. по 07.05.2014р. позивач знаходився на лікарняному. Згідно наданої довідки поліклініки № 1 м. Кременчука № 79/1 від 07.05.2014 року, в якій вперше було зазначено про легку працю, підприємством виданий наказ № 15 від 15.05.2014 року, яким позивачу запропоновано роботу охоронця.

Актом від 16.05.2014 року на підприємстві зафіксовано, що позивач відмовився підписувати наказ без будь-яких пояснень.

16 травня 2014 року на підприємстві відбулося засідання кваліфікаційної комісії, яке оформлене протоколом № 2, де комісія рекомендувала директору підприємства звільнити з займаної посади позивача у звязку з відсутністю підстав працювати на посаді охоронцем та - відмові у роботі охоронцем, у тому числі за відсутності іншої посади, відповідної його стану здоровя.

В подальшому на підприємстві виданий наказ № 16 від 21.05.2014 року про ознайомлення на вимогу позивача з посадовою інструкцією охоронця та іншими документами. Пунктом 2 цього наказу передбачено інспектору відділу кадрів направити ОСОБА_1 у розпорядження служби охорони підприємства з 22.05.2014 року на посаду охоронця, а п. 3 цього наказу зазначено, що начальнику служби охорони забезпечити на місці роботи вимоги довідки № 79/1 від 07.05.2014 року.

Актом від 23.05.2014 року зафіксовано, що ОСОБА_1 ознайомився з документами зазначеними в наказі, але переходити працювати на посаду охоронця відмовився, не вказавши ніяких причин і відмовився надавати пояснення, як і в попередній раз 16.05.2014 року.

27 травня 2014 року наказом підприємства № 17 позивачу оголошена догана. Актом від 27.05.2014 року зафіксована відмова позивача ознайомлюватися з вказаним наказом.

Посилання позивача на порушення відповідачем правових норм при звільнені позивача з роботи за п.2 ст.40 КЗпП України є також безпідставні.

Листом № 136/10 від 02.06.2014 року Кременчуцька перша лікарня повідомила, що працівник ОСОБА_1 пройшов позачерговий медичний огляд та признаний виконувати роботу не зв'язану з висотою, без тривалої ходьби, без нічних змін, без фізичних навантажень. На даний час виконувати обовязки майстра по ремонту КТБ - протипоказано, повторний огляд через рік.

На підставі вказаної довідки, виходячи з обєктивних обставин, наказом № 72 від 02.06.2014 року позивач звільнений з роботи згідно п.2 ст. 40 КЗпП України, про що останній був ознайомлений та отримав банківську картку для отримання розрахунку при звільненні.

Позивач не оскаржував звільнення до суду або в інші органи, і з приводу звільнення не звертався і до підприємства.

Стосовно посилання позивача на не здійснення відповідачем виплати допомоги та компенсації за невикористану відпустку за 12 днів з розрахунку, що середньоденна з/п становить 175,78 грн., вважає вказані обставини не відповідають дійсності, твердження позивача щодо недоплати заробітної плати у розмірі 13 138,00 грн., спростовуються документами, які долучені до позову.

Актом № 98 від 19.05.2015 року розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» проведено перевірку обґрунтованості виданої довідки про середню заробітну плату та достовірності зазначених у ній відомостей відносно застрахованої особи ОСОБА_1 встановлено, що довідки про середню заробітну плату співпадають з даними бухгалтерських документів, а середньоденна зарплата складає 77,53 грн., а не 175,78 грн., як безпідставно зазначає позивач, свідомо перекручуючи цифри.

При звільненні позивача, згідно з бухгалтерськими документами, підприємством останньому нараховані вихідна допомога у сумі 2030,79 гри., компенсація за невикористану відпустку за 11 днів у сумі 1112,98 грн. та інші виплати визначені законодавством, у тому числі заробітна плата за відпрацьований час на загальну суму 5630,27 грн., з утриманням обовязкових платежів із вказаних виплат до відповідних бюджетів, а остаточна сума 4 836,24 грн., яка підлягала виплаті, перерахована на картку позивача про, що свідчить розрахунковий лист позивача за травень 2014 року.

При цьому, нарахування вказаних платежів і їх утримання здійснюється відповідною ліцензійною бухгалтерською програмою, правильність роботи якої підтверджено і актом, на підставі якої видавалися відповідні документи щодо заробітної плати позивача.

З приводу неправильності розрахунку при звільненні позивач не звертався до підприємства, а також з приводу не отримання відповідних грошових коштів.

Заперечує проти стягнення моральної шкоди, оскільки згідно ухвали Крюківського районного суду м. Кременчука від 02.04.2014 року судом встановлено:«...Потерпілий ОСОБА_1 в судовому засіданні заявив клопотання про відмову від позову про стягнення моральної шкоди в зв'язку з добровільним її відшкодуванням обвинуваченим ОСОБА_2..; Суд враховуючи, що ОСОБА_2..-. в добровільному порядку відшкодував спричиненні потерпілому матеріальну та моральну шкоду.... звільнити від кримінальної - відповідальності...». Тож вважає, що матеріальна і моральна шкода в повному обсязі була відшкодована позивачу.

При цьому, посилання позивача на рішення Конституційного Суду України і ст.237-1 КЗпП України необґрунтоване так, як відшкодування моральної шкоди як вид відповідальності роботодавця за заподіяну працівникові моральну шкоду передбачає наявність умов і підстав її настання, а саме вина роботодавця, факт порушення роботодавцем законних у трудових прав особи, протиправність дій роботодавця та причинний зв'язок протиправної поведінки роботодавця і реальної шкоди, що настала. Лише наявність усіх чотирьох вищезазначених умов є підставою для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди. Тоді як відсутність хоча б однієї з них свідчить про необґрунтованість та недоведеність відповідних позовних вимог.

Таким чином, підстави для стягнення моральної шкоди з підприємства відсутні, у тому числі, враховуючи відшкодування її в повному обсязі винною собою, яка притягалася до кримінальної відповідальності, про що свідчить рішення суду у кримінальній справі.

Крім того враховуючи положення ч.1 ст. 233 КЗпП України та рішення Конституційного Суду України «У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу» № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року вважає, що позивач звернувся з позовом з пропущенням строку позовної давності, яка підлягає застосуванню. А тому приймаючи до уваги викладене, прохав у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

В подальшому представником відповідача за довіреністю ОСОБА_4 подано доповнення до заперечень згідно яких посилаючись на частину 1 статті 1195 ЦК України, ст. 6, ст. 22.1, ст. 23, ч.2 ст. 26 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вказує що ПП «Візит-Сервіс» не є особою, яка зобовязана відшкодовувати матеріальну і моральну шкоду позивачу, а тому позов є необґрунтованим.

В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю ОСОБА_7 свої письмові заперечення підтримав в повному обсязі подав клопотання про застосування строків позовної давності передбачених ч.1 ст. 233 КЗпП України та прохав відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача дослідивши матеріали справи, повно та всебічно зясувавши всі обставини справи, дослідивши та проаналізувавши всі докази встановив наступне.

Позивач наказом № 12 о/с від 31 січня 2003 року по переводу з ПТК «Візит» був прийнятий на роботу на Приватне підприємство «Візит-Сервіс» на посаду майстра по ремонту КТБ, що підтверджується відповідним наказом та записом № 18 від 01.02.2003 року у трудовій книжці позивача.

19 квітня 2013 року о 10 год. 50 хв. у робочий час під час переходу автодороги 40 років Жовтня в м. Кременчуці позивач був травмований легковим автомобілем під керуванням водія ОСОБА_2.

Статтею 171 КЗпП України передбачено що власник або уповноважений ним орган повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України.

За фактом травмування позивача у робочий час відповідачем були складені акт розслідування нещасного випадку, що стався, за формою Н-5, та акт про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом №1 за формою Н-1, затверджені директором ПП «Візит-Сервіс» 20.02.2014 року.

На підставі припису головного державного інспектора з охорони праці ОСОБА_5 за формою Н-9 № 53.01/38-2(П) від 28.04.2014 року на підставі наказу підприємства № 13 від 05.05.2014 року була утворена комісія. За результатами повторного розслідування комісія склала за формою Н-1 акт № 2 про нещасний випадок, пов'язаний виробництвом від 16.05.2014 року і за формою Н-5 акт проведення розслідування нещасного випадку, в якому зазначено про втрату чинності вищевказаних актів від 20.02.2014 року

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02.04.2014 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 за ст. 286 ч.1 КК України закрито, ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України звільнено у зв'язку з дійовим каяттям, цивільний позов прокурора про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину залишено без розгляду, провадження за позовом ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди закрито у звязку з відмовою від позову по причині добровільного її відшкодування ОСОБА_2.

В судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з травмуванням з 19.04.2013 року по 22.11.2013 року позивач проходив лікування, до роботи мав приступити 23 листопада 2013 року. З 23 листопада 2013 року по 23 грудня 2013 року позивач перебував у щорічній відпустці.

Згідно відповіді Кременчуцької першої міської лікарня ім.. ОСОБА_8, наданої на запит представника позивача, позивач з 07.05.2013 року по 22.11.2013 року перебував на лікуванні у лікаря травматолога. 22.11.2013 року пройшов МСЕК за результатами якого був визнаний працездатним. Від запропонованої довідки на полегшену працю пацієнт відмовився у звязку з тарифною відпусткою.

Як вбачається з копії медичної картки позивача, за станом здоров'я останній потребував переводу на легку працю, про що зазначено у медичній картці записом від 22.11.2013 року.

29 грудня 2013 року за заявою позивача наказом ПП «Візит-Севіс» № 9 позивача переведено з дільниці по підключенню та відключенню системи кабельного телебачення на ремонтну дільницю з окладом 1218,00 грн. за місяць за його згодою з 02.01.2014 року.

У трудовій книжці позивача запис про перевід на ремонтну дільницю відсутній.

У пункті 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором.

Частина друга статі 32 КЗпП України передбачає, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Відповідно до положень «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України N 58 від 29.07.93 р., до трудової книжки заносяться відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення. Записи про тимчасові переведення або переміщення на іншу роботу в разі простою, виробничої потреби, інших випадках, передбачених чинним законодавством, до трудової книжки не заносяться.

Таким чином судом встановлено, що мало місце переміщення позивача на іншу дільницю, тобто на інше робоче місце у межах спеціальності та кваліфікації позивача, а тому до трудової книжки позивача відомості про його переміщення не заносилися. При цьому, вказаний наказ № 9 позивачем не оспорювався в тому числі і в частині встановлення окладу у розмірі 1218,00 грн. за місяць.

Згідно довідки № 79/1 від 10.02.2014 року, виданої ВКК поліклініки № 1 м. Кременчука, позивач за станом здоровя, потребував легкої праці не повязаної з навантаженнями на праву ногу без тривалої ходи терміном з 10.02.2014 рок по 11.03.2014 року.

24 та 28 лютого 2014 року відповідачем направлено запити до Кременчуцької міської поліклініки № 1 з проханням провести позачерговий медичний огляд позивача на придатність його до виконання трудового процесу на посаді майстра по ремонту КТБ та визначити відсоток втрати працездатності, додавши копію акту форми Н-1 затвердженого 20.02.2014 року, так, як 22.11.2013 року ОСОБА_1 було видано листок непрацездатності про закінчення лікування та допуску до роботи з 23.11.2013 року, без переведення на легку працю.

07 квітня 2014 року позивачу за результатами проходження МСЕК визнано з 01.04.2014 року втрату 25% втрати працездатності з подальшим переоглядом в квітні 2015 року.

23 квітня 2014 року наказом ПП «Візит-Севіс» № 12 позивача переведено на дільницю по підключенню обслуговування та відключення системи кабельного телебачення № 11 за його згодою з 24.04.2014 року. Оплату праці проводити згідно відрядних, розцінок, встановлених для майстрів по ремонту КТБ, згідно додатку № 3 Колективного договору, з яким згідно напису на ньому від 24.04.2014 року позивач не погодився через неможливість виконувати дану роботу за станом здоровя.

Як зазначалося вище ч. 2 ст. 32 КЗпП України визначає, що власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

Наявність зазначеної вище медичної документації та зазначення позивачем на наказі напису про неможливість виконувати дану роботу за станом здоровя свідчить про наявність на той час достатніх підстав для необхідності вирішення питання про знайдення та пропонування підходящої роботи. Однак жодних доказів того, що позивач надав вказану довідку МСЕК від 07.04.2014 року відповідачу позивачем до суду не надано.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи даний наказ позивачем не був оскаржений ні з підстав неможливості виконувати працю, ні з підстав необхідності переведення на легшу працю чи то інше.

З 28 квітня по 07.05.2014 року позивач перебував на лікарняному, що встановлено у судовому засіданні та не заперечувалося сторонами.

Згідно довідки № 79/1 від 07.05.2014 року виданої ВКК поліклініки № 1 м. Кременчука позивач за станом здоровя, потребував легкої праці не повязаної з довготривалою ходою без навантажень на праву ногу терміном з 08.05.2014 рок по 17.06.2014 року.

Переведення на легшу роботу передбачене ст. 170 КЗпП України згідно якої працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. При переведенні за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням.

15 травня 2014 року наказом ПП «Візит-Севіс» № 15, згідно довідки № 79/1 від 07.05.2014 року, позивачу запропоновано роботу, що потребує легкої праці охоронець, та запропоновано переведення з 16.05.2014 року по 17.06.2014 року позивача за місцем роботи, де робота не повязана з ходою та навантаженням на ноги.

16 травня 2014 року складено акт про відмову позивача від підпису наказу № 15 від 15.05.2014 року без пояснень.

16 травня 2014 року на засіданні кваліфікаційної комісії ПП «Візит-Сервіс» згідно протоколу № 2, комісія рекомендувала директору підприємства звільнити позивача, у звязку з відсутністю підстав працювати на посаді охоронцем та - відмові у роботі охоронцем.

21 травня 2014 року наказом ПП «Візит-Севіс» № 16 позивача направлено у відрядження служби охорони підприємства з 22.05.2014 року.

22 травня 2014 року відповідачем знову направлено запит до Кременчуцької першої міської лікарні ім.. ОТ. ОСОБА_8 з проханням провести позачерговий медичний огляд позивача на придатність його до виконання трудового процесу на посаді майстра по ремонту КТБ.

23 травня 2014 року складено акт про відмову позивача від підпису наказу № 16 від 15.05.2014 року без пояснень.

24 травня 2014 року під час ознайомлення з наказом № 15 позивач висловив свою незгоду з ним з підстав неможливості виконувати вказану роботу за станом здоровя.

27 травня 2014 року наказом ПП «Візит-Севіс» № 17 позивачу оголошено догану за порушення трудової дисципліни.

27 травня 2014 року складено акт про відмову позивача ознайомлюватись під розпис з наказом № 17 від 27.05.2014 року без пояснень.

27 травня 2014 року від Кременчуцької першої міської лікарні ім.. ОТ. ОСОБА_8 надійшов лист відповідь на запит відповідача згідно якого остання прохала направити ОСОБА_1 в поліклініку для медичного обстеження.

Згідно службової записки виконавчого директора ПП «Візит-Сервіс» ОСОБА_9 на імя директора, 27.05.2014 року йому зателефонував інженер по охороні праці з питанням про проходження медичної комісії ОСОБА_1 та сказав що останній чекає виклику з 1 міської лікарні, на що ОСОБА_9 сказав, що поліклініка його готова прийняти та провести огляд. В 13.00 год. 27.05.2015 року ОСОБА_1 відправився в 1 міську лікарню для проходження медичної комісії.

28 травня 2014 року наказом ПП «Візит-Севіс» № 18 позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за ухиляння від проходження медичного огляду та оголошено догану. Вважати днями прогулу 23,26,27 травня 2014 року та попереджено що за систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором (невиконання наказів № 12,15,16,17 та цього наказу) він буде звільнений згідно п.3 ст. 40 КЗпП України.

28 травня 2014 року складено акт про відмову позивача ознайомлюватись під розпис з наказом № 18 від 28.05.2014 року без пояснень.

02.06.2014 року за вих. № 136/-10 Кременчуцька перша міська лікарня ім.. ОСОБА_8 надала відповідь на запити відповідача, згідно якої ОСОБА_1 признаний виконувати роботу не звязану з висотою, без тривалої ходьби, без нічних змін, без фізичних навантажень. На час виконувати обовязки майстра по ремонту КТБ- протипоказано. Повторний огляд через рік.

02 червня 2014 року наказом ПП «Візит-Севіс» № 72 позивача звільнено з посади майстра по ремонту КТБ у звязку з невідповідністю його стану здоровя займаній посаді, відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України на підставі листа № 136/10 від 02.06.2014 року Кременчуцької першої міської лікарні ім.. ОСОБА_8.

02.06.2014 року у трудовій книжці позивача за № 19 зроблено запис про звільнення з роботи у звязку з невідповідністю його стану здоровя займаній посаді, відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 72 від 02.06.2014 року.

Частина 2 ст. 40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося сторонами, позивачем не оскаржувалося ні його звільнення, ні підстави його звільнення, а тому твердження позивача про порушення його прав під час звільнення суд не приймає до уваги.

Згідно розрахункового листа за травень 2014 року позивач отримав 4836,24 грн. з яких вихідна допомога у розмірі 2030,79 грн., та компенсація за 11 днів в розмірі 1112,98 грн.

Згідно довідки відповідача від 29.07.2015 року за № 25 нараховані позивачу кошти в сумі 4836,24 грн. перераховані на картку останнього. Отримання вказаних коштів позивачем в судовому засіданні не заперечувалося.

Позивач стверджує, що відповідачем при проведенні розрахунку у звязку зі звільненням в порушення норм трудового законодавства України не було виплачено вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, не виплачено компенсацію за невикористану відпустку 12 днів та різницю між фактично отриманою та отримуваною до травмування заробітною платою з січня по травень 2014 року. Відповідач заперечує вказані обставини, при цьому вказує на порушення позивачем строку звернення до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до положень ч.1 ч.2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення, згідно з якими встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про оплату праці" в структуру заробітної плати входить основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки) , додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Та інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною другою статті 12 вказаного Закону передбачено що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

З аналізу вказаних норм вбачається, що вихідна допомога та компенсація за невикористану відпустку які входять до структури заробітної плати як гарантійні і компенсаційні виплати що передбачені чинним законодавством, та які відповідно ст. 12 Закону та Кодексу законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Конституційний Суд України в Рішенні від 15.10.2013 року №8-рп/2013 дійшов висновку, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У разі пред'явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень, не пов'язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат.

Конституційний Суд України відповідно до п. 4 ст. 13 Закону України «Про Конституційний Суд України» приймає рішення та дає висновки у справах щодо офіційного тлумачення Конституції та законів України.

Статтею 69 цього Закону визначено, що рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Тож, звернення позивача до суду з вимогами про виплату належної заробітної плати вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку які є мінімальними державними гарантіями, не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Крім того згідно ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

При цьому посилання представника відповідача на Рішення Конституційного суд України від 02.02.2012 року № 4-рп/2012 яким встановлено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, є хибним, оскільки в даному випадку позивач звертається до суду з вимогою про стягнення не донарахованих сум які виходять з заробітної плати, а не в порядку ст. 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні що вже є відповідальністю роботодавця за затримку з розрахунком.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Здійснення розрахунків середньомісячної заробітної плати визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановлено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Згідно наданого відповідачем розяснення розрахунку вихідної допомоги надано позивачу, остання становить 2030,79 грн. ( 101.539474 (середній денний заробіток) * 20 (днів)). При цьому сума середньоденного заробітку вирахувана за останні два місяці тобто квітень 2014 року та травень 2014 року.

Як зазначалося вище, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата.

Вказана виплата передбачена ст. 44 КЗпП України згідно якої при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Таким чином зважаючи, що вихідна допомога призначена позивачу у звязку з припиненням трудового договору на підставі виявленої невідповідності займаній посаді внаслідок стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, тож подією з якою повязана вказана виплата є саме припинення трудового договору, а не подія нещасного випадку повязаного з виробництвом що сталася з позивачем.

А тому, виплачена позивачу згідно наданого відповідачем розрахунку вихідна допомога у сумі 2030,79 грн. є правильною.

Згідно наданого відповідачем розрахунку компенсації невикористаної відпустки, позивачу за 11 днів невикористаної відпустки було виплачено 1 112,98 грн. ( 101.179915 (середньоденний заробіток) * 11 (днів)).

Позивач вказує на невиплату йому компенсації за 12 днів невикористаної відпустки виходячи з іншої суми середньоденного заробітку та при цьому не враховуючи виплаченої суми.

Статтею 75 КЗпП України передбачена тривалість щорічної основної відпустки не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки.

Статтею 76 цього Кодексу передбачено надання щорічної додаткової відпустки та її тривалість за роботу із шкідливими і важкими умовами праці, за особливий характер праці, та в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України.

Судом встановлено, що позивачу виплачено компенсацію за невикористаних 11 днів щорічної відпустки. Виходячи з положень ст. 75 Кодексу вказана невикористана відпустка повинна була б надаватися за період з 31.01.2014 року (день прийняття на роботу) по 30.01.2015 року. З яких позивач фактично працював 4 місяці та 2 дні, (12 місяців / 24 дні * 4 місяці) становить 8 днів.

При цьому, доказів на підтвердження того що остання відпустка була надана позивачу за період роботи з 04.01.2013 року по 04.01.2014 рік, з чого випливає, що позивач фактично пропрацював майже 5 місяців, а звідси (12 місяців / 24 дні * 5 місяці) становить 10 днів щорічної відпустки позивачем суду не надано.

Стосовно додаткової відпустки на яку посилається позивач передбаченої колективним договором строком 4 дні, тобто (12 місяців /4 дні ) становить 1 день відпустки за кожні відпрацьовані 3 місяці. Письмових доказів наявності у позивача додаткової відпустки позивачем до суду не надано.

Суд бере до уваги, що представник відповідача заперечував наявність у позивача права на додаткову відпустку так, як останній не пропрацював року, як того передбачає закон, а виплачена компенсація за 11 днів - бо більше порахували. При цьому, суд звертає увагу, що фактично представником відповідача не заперечувалася наявність у позивача за договором додаткової відпустки строком 4 дні.

При цьому, судом було встановлено, що попередня відпустка за 2013 рік надавалася строком на 28 днів, що не заперечувалося представником відповідача та непрямо свідчить про наявність у позивача за договором додаткової відпустки 4 дні.

Таким чином, суд приходить до висновку, що нарахована відповідачем компенсація за невикористаних 11 днів є правильною.

Згідно акту № 98 від 19.05.2015 року Кременчуцьким міським центром зайнятості проведено перевірку обґрунтованості виданої довідки про середню заробітну плату та достовірності зазначених у ній відомостей. Перевірка проводилася по розрахункових листах за грудень 2013 травень 2014 року. За наслідками перевірки встановлено, що дані довідки про середню заробітну плату №7 від 10.02.2015 року виданої гр. ОСОБА_1 співпадають з даними бухгалтерських документів наданих для перевірки та відповідають вимогам Постанови Кабінету Міністрів України № 1266 від 26.09.2011 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за соціальним загальнообовязковим державним страхуванням».

Висновок вказаного акту підтверджує правильність здійсненого нарахування позивачу компенсації та вихідної допомоги.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідача різниці від отриманої заробітної плати та отримуваною до нещасного випадку заробітної плати позивач посилається виключно на норми ст. 9 Закону України «Про охорону праці», ст. ст. 114, 170 КЗпП України.

Стаття 114 КЗпП України передбачає, що при переведенні працівника на іншу постійну нижчеоплачувану роботу за працівником зберігається його попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення. У тих випадках, коли в результаті переміщення працівника (частина друга статті 32) зменшується заробіток з не залежних від нього причин, провадиться доплата до попереднього середнього заробітку протягом двох місяців з дня переміщення.

Стаття 170 Кодексу передбачає що в разі переведення працівника за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», положення ст. 114 КЗпП про збереження середнього заробітку за працівником, переведеним на нижчеоплачувану роботу, протягом двох тижнів з дня переведення застосовується, якщо інше не передбачено законодавством, і в тому разі, коли переведення мало місце з ініціативи самого працівника.

За потерпілими, тимчасово переведеними згідно з висновком лікарсько-консультативної комісії на легшу нижчеоплачувану роботу, середньомісячний заробіток зберігається на термін, визначений цією комісією, або до встановлення медико-соціальною експертною комісією стійкої повної (часткової) втрати професійної працездатності не на підставі ст. 114 КЗпП, а відповідно до ст. 170 цього Кодексу і Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. N 472 (з наступними змінами).

За змістом ст. 114 КЗпП при переміщенні працівника (ч. 2 ст. 32 КЗпП) йому провадиться доплата до попереднього середнього заробітку протягом двох місяців з дня переміщення, якщо на новому робочому місці він належно виконує свої трудові обов'язки, але його заробіток зменшився з не залежних від нього причин.

Як вказувалося вище позивач наказами про перевід №9 та №12 фактично був переміщений, а не переведений на постійну нижче оплачувану роботу, при цьому в наказах було зазначено оплату його праці. Дані накази позивачем не оскаржувалися та не були скасовані.

При цьому, перевід на легшу роботу згідно наказу № 16 невідбувся так, як позивач не прийняв вказану пропозицію.

Тож застосування в даному випадку норм передбачених ст. ст. 114, 170 Кодексу не підлягає оскільки позивач не був переведений на постійне місце на нижчеоплачувану роботу, та не був переведений на легшу роботу, а був переміщений на іншу дільницю при цьому з узгодженою сторонами оплатою його праці.

Частини 1-3 ст. 9 Закону «Про охорону праці» передбачає що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"».

Роботодавець може за рахунок власних коштів здійснювати потерпілим та членам їх сімей додаткові виплати відповідно до колективного чи трудового договору.

За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, зберігаються місце роботи (посада) та середня заробітна плата на весь період до відновлення працездатності або до встановлення стійкої втрати професійної працездатності. У разі неможливості виконання потерпілим попередньої роботи проводяться його навчання і перекваліфікація, а також працевлаштування відповідно до медичних рекомендацій.

В судовому засіданні встановлено, що позивач був застрахований роботодавцем від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

При цьому суд зазначає, що частина друга зазначеної статті передбачає право роботодавця як страхувальника за рахунок власних коштів здійснювати потерпілим та членам їх сімей додаткові виплати відповідно до колективного чи трудового договору, а не обовязок здійснювати виплати які підлягають відшкодуванню Фондом соціального страхування України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

В судовому засіданні позивачем та його представником в обґрунтування вказаної вимоги вказано, що оскільки Фонд не здійснив вказаних виплат тож відповідач як роботодавець та страхувальник повинен їх відшкодувати.

Однак вказані доводи суд не сприймає як належне обґрунтування позовної вимоги оскільки позивачем до суду не надано доказів, такої невиплати зокрема відповідного рішення Фонду про відмову у здійсненні передбачених Законом виплат в тому числі і страхової виплати втраченого заробітку або відповідної його частини.

При, цьому вказаний позивачем розрахунок, є невірним оскільки правила обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності у разі настання страхового випадку, а також оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації чи фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266.

Таким чином, з огляду на те, що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я в тому числі і втраченого заробітку, здійснюється Фондом соціального страхування України, при цьому позивачем подано позов та заявлено вимоги лише до ПП «Візит-Сервіс», при цьому протягом розгляду справи фактично позивач не висловлював жодних претензії до Фонду, не надав суду належних доказів відмови Фонду у здійсненні страхових виплат, суд вважає вказані вимоги безпідставними.

Розглядаючи вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суду виходить з наступного.

Як у позові так і в судовому засіданні позивачем вказувалося, що він прохає стягнути матеріальну шкоду відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України, оскільки внаслідок отриманої травми що повязана з виробництвом він втратив 35 % працездатності та має ІІІ групу інвалідності, що повністю змінило його життя. Крім того моральна шкода йому заподіяна і невиплатою відповідачем у повному обсязі вказаних у позові виплат.

Відповідно до ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Законом України "Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 р. № 717-У зі ст. 1, 21, 28, 34 та 35 виключено норми про зобов'язання Фонду виплачувати грошову суму за моральну шкоду потерпілому внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

Що свідчить про те, що обов'язок щодо відшкодування такої шкоди покладається на роботодавця, оскільки заподіяна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. При цьому слід керуватися ст. 237-1 КЗпП України.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року визнав вказані зміни такими, що відповідають Конституції України.

Стаття 237-1 Кодексу визначає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 току № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Тобто моральна шкода працівникові відшкодовується роботодавцем, якщо наявні такі умови: факт порушення роботодавцем законних прав працівника, у цьому разі законним правом визнається будь-яке суб'єктивне право працівника, що виникло на підставі закону, підзаконного акта, угоди, трудового договору, іншої угоди, укладеної між роботодавцем і його працівником як сторонами трудових відносин; працівникові завдано моральних страждань, або він втратив нормальні життєві зв'язки, або в нього виникла потреба докласти додаткових зусиль для організації свого життя; причинний зв'язок між другою та першою умовами. Тобто моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або виникнення потреби в працівника докласти додаткових зусиль для організації свого життя спричинені внаслідок порушення роботодавцем законних прав працівника.

Як встановлено вище, шкода здоровю позивача була заподіяна в наслідок наїзду на нього автомобіля під керуванням водія ОСОБА_2 у робочий час в звязку з чим вказаний нещасний випадок визнаний повязаним з виробництвом. Водія ОСОБА_2, якого було визнано винним у вказаній дорожній пригоді звільнено від покарання у звязку з дійовим каяттям, а провадження за цивільним позовом позивача про стягнення моральної шкоди закрито з підстав відмови від позову в зв'язку з добровільним її відшкодуванням ОСОБА_2

Таким чином вбачається, що підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди у звязку з вказаним нещасним випадком, що стався з позивачем відсутні, оскільки позивачем не доведено наявності порушення відповідачем його прав у сфері трудових відносин, що призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦК України, ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним судові витрати віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України ст.ст. 32, 40, 44, 47, 75, 76, 114, 116, 170, 171, 173, 233, 237-1 КЗпП України, ст. 5 Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 2, 9,12, 27 Закону України «Про оплату праці», ст. 13, 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», Рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013, Рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, п. п. 4,31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 току № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, «Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом Міністерством праці України, Міністерством юстиції України N 58 від 29.07.93 р., суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Візит-Сервіс» про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.І. Хіневич

Повний текст рішення виготовлено 24.11.2015 року.