Справа № 188/776/15-ц
Провадження № 2/188/420/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року смт. Петропавлівка

Петропавлівський районний суд, Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Курочкіної О.М.

при секретарі: Лукіній Л.Г.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням щодо квартири, яка є його приватною власністю.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Після укладення шлюбу з відповідачкою, остання стала проживати з ним у його помешканні та була з його дозволу зареєстрована за вищевказаною адресою.

В березні 2014 року ОСОБА_4 покинула позивача та виїхала на постійне місце проживання до м. Першотравенськ.

19.01.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано шлюб і з того часу вони не спілкуються . Відповідачка забрала свої речі та за місцем реєстрації у квартирі позивача не проживає. Крім цього даний факт підтверджується актом обстеження матеріально - побутових та житлових умов.

Позивач неодноразово в телефонному режимі звертався до відповідачки з проханням виписатися з його квартири , але вона ігнорує ці прохання , до цього часу ніякого позитивного вирішення даного спору немає.

Через викладені обставини позивач змушений звернутися до суду з даним позовом.

Просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначив, що квартира є приватною власністю позивача на підставі договору купівлі-продажу 2006 року, дійсно почали зустрічатись у листопаді 2003 року, проживали разом з 2004 року, позивач не заперечує, щоб в квартирі залишились зареєстровані їх діти. Для вирішення питання про право власності на майно відповідачка до суду не зверталась.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що з тещею була домовленість, він допомогав їй, давав кошти, тож вважає, що половина коштів, сплаченої вартості за будинок, належала йому. Діти прописані в квартирі, він сплачує аліменти в розмірі 33% на утримання дітей, спір щодо місця проживання дітей відсутній, забирати дітей у матері не має наміру. Вважає, що будинок належить йому, оскільки дружина його зрадила, сама пішла, сама відмовилась жити.

Представник відповідача, відповідачка, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надано заперечення.

В обгрунтування заперечення зазначено, що заявлена вимога не може бути задоволена, а факти викладені в позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

На час укладення договору купівлі-продажу ВСК № 651839 р№2133/20.12.2005 квартири АДРЕСА_1 позивач та відповідачка перебували у фактичних шлюбних відносинах.

Квартира АДРЕСА_1 була куплена за кошти матері відповідачки.

У 2005 році, після смерті бабусі, ОСОБА_5, яка проживала у Російській Федерації, мати позивачки , ОСОБА_6, отримала спадкові кошти і на одержані спадкові кошти купила відповідачці з позивачем квартиру у ОСОБА_7. Так як відповідачка була неповнолітньою, то стороною у договорі купівлі-продажу квартири виступав в якості покупця позивач, гроші продавцю квартири ОСОБА_7 сплачувала ОСОБА_6, мати відповідачки.

У 2004 році позивача вигнали з дому його батьки, та перестали надавати йому матеріальну допомогу. З того часу відповідачка з позивачем проживали у її батьків, за адресою: АДРЕСА_7. Так як їй на той час було лише 15 років у реєстрації шлюбу їм відмовили. Батько відповідачки утримував їх, матеріально допомагав їх родині.

Крім того, за даною адресою, АДРЕСА_1 зареєстровані їх малолітні діти. Вимоги, пред'явлені у даному позові порушують інтереси їх спільних малолітніх дітей, оскільки вони проживають з позивачкою, але зареєстровані також за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач посилаючись на ст.74 СК України вважає що майно набуте сторонами за час спільного проживання належить їй та позивачу на праві спільної сумісної власності.

Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що зустрічатись почали у листопаді 2003 року, проживали разом з 2004 року , в 2005 році відповідачка завагітніла, в 2006 році у серпні зареєстрували шлюб, квартиру купила мати, тобто її батьки. Позивач на цей час не дає навіть речі дітей. Мати продала свою спадщину і дала кошти на придбання їй з позивачем квартири. Відповідачка підтвердила, що дозвіл на її прописку в квартирі давав позивач. З травня 2014 року дійсно за зазначеною адресою не проживає. Батько бив дітей, вона знайшла іншого чоловіка, потім тричі поверталась до позивача, але була вагітна і не могла дивитись позивачу в очі.

ОСОБА_4 підтвердила, що у листопаді 2014 року проживала в квартирі 2 неділі, у лютому 2015 року більше неділі, у березні 2015 року 4 дні.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 зазначила, що вона є матір'ю відповідачки і саме вона дала 10 тисяч гривень на купівлю квартиру.

Свідок ОСОБА_8 підтвердила, що позивач з відповідачкою зустрічались з 2004 року , жили в Першротравенську у її батьків в 2005 році, близько року.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає вимоги викладенні в заяві доказаними і такими що не підлягають задоволенню.

Сторонами визнано, що позивач сплачує аліменти на утримання дітей але відповідачка разом з дітьми проживає за іншою адресою. Місце проживання дітей разом з відповідачкою визначено за домовленістю сторін, але втрата права користування жилим приміщенням матері, за місцем реєстрації дітей, суперечить ст. 152 СК України щодо забезпечення права дитини на належне батьківське виховання.Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Суд приходить до висновку, враховуючи, що між батьками є домовленість про те, що спільні діти позивача та відповідачки будуть проживати за місцем проживання матері, що на її користь сплачуються аліменти позивачем на утримання дітей, позбавлення її права користування жилим приміщенням, де зареєстровані діти, порушить забезпечення її права на належне батьківське виховання спільних дітей.

Судом встановлено, домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10031479 від 07.03.2006 року.

Шлюб позивача та відповідача, відповідно до рішення суду (а.с.8) зареєстровано 02.06.2006 року, після реєстрації шлюбу позивача та відповідача тобто, на час розгляду справи у суді, позивач є правомірним власником зазначеного житла.

Судом встановлено, відповідач ОСОБА_4 проживала в квартирі у листопаді 2014 року 2 неділі, у лютому 2015 року більше неділі, у березні 2015 року 4 дні, що підтверджується показами ОСОБА_4 та не спростовано відповідачем.

Згідно положень ст. 405 ЦК України, якою

обгрунтовує свою вимогу позивач, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Між сторонами домовленості не досягнуто, відповідачка була відсутня менше року, останній раз вона перебувала в будинку у березні 2015 року 4 дні.

Крім того, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані малолітні діти, а саме: дочка ОСОБА_9 2006 року народження та син ОСОБА_10 2008 року народження, право на користування жилим приміщенням яких не оспорюється, сторонами в судовому засіданні визнано, що за усною угодою визначено місце проживання дітей за місцем проживання матері.

Відмовляючи в задоволенні позову суд бере до уваги, що відповідно до акту обстеження матеріально-побутових та житлових умов, який складений 12.05.2015 року депутатом Васильківської сільської ради(а.с.6), факт того, що ОСОБА_4 не проживає за адресою АДРЕСА_1 з березня 2014 року зазначено лише зі слів позивача.

Крім того, акт обстеження матеріально-побутових та житлових умов, який складений 12.05.2015 року, складений саме для вирішення питання про розділ житла, а не з метою визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Суд не бере до уваги довідку про місце проживання відповідачки за адресою АДРЕСА_1(а.с.7), так як відсутня дата її видачі, так як сторонами визнано та іншими доказами підтверджено, що відповідачка зареєстрована за зазначеною адресою.

Суд відхиляє в якості доказів свідоцтво про смерть ОСОБА_5, довіреність, свідоцтво про право на спадок за законом, договір купівлі-продажу, виписку з трудової книжки (а.с.37-41) так як вони не стосуються предмету позовних вимог.

Крім того, позивачем було подано зустрічний позов про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності, що відповідно до первинного позову, є правомірним способом захисту цивільних прав визначеним законом.

Враховуючи, що позивачем по зустрічному позову належним чином не сплачено судовий збір, позовна заява залишена судом без руху. Позивач по зустрічному позову, на підставі заяви про уточнення, шляхом зменшення позовних вимог і внесення змін до предмету позову, залишив лише вимогу про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Заява судом визнана як неподана.

ОСОБА_4 пов'язала з первинним позовом, заяву встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу без визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 тобто, помилково вибрала спосіб захисту свого порушеного права. Встановлення факту спільного проживання без визнання права власності на спільне майно не надає ОСОБА_4 безспірне право на користування жилим приміщенням.

У відповідності до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права.

Відповідно до ч.2 ст.48 Закону України "Про власність", власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння і відшкодування завданих цим збитків.

Відповідно до ст.391 власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК).

Відповідно до ст. 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень чч. 2-5 ст. 13 ЦК.

Стаття 212 ЦПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Суд повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і прийшов висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 391 ЦК України , ст.212-215 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Петропавлівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які не брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. М. Курочкіна