АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/4147/14-ц Номер провадження 22-ц/786/3620/15Головуючий у 1-й інстанції Новак Ю. Д. Доповідач ап. інст. Чічіль В. А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Чічіля В.А.,

Суддів: Хіль Л.М., Кузнєцової О.Ю.,

За участі секретаря: Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" та ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 вересня 2015 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування виконкому Ленінської районної у м. Полтаві ради про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом. Уточнивши позовні вимоги просив виселити ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № PLJ0GA00000016 від 22 березня 2007 року, який забезпечений договором іпотеки, відповідно до якого батько позичальника ОСОБА_6 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, загальною площею 71,90, житловою площею 49,90 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1. ОСОБА_3 не виконував свої зобов'язання за кредитним договором. У зв'язку з цим рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 05 березня 2014 року було звернено стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи положення ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що відповідачі безпідставно займають житлове приміщення, чим порушують права банку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 24 вересня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2, разом з дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають за адресою: АДРЕСА_1 із будинку АДРЕСА_1.

В частині позовних вимог щодо виселення ОСОБА_3, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 із будинку АДРЕСА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржили ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 вересня 2015 року в частині відмови у задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про виселення, та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги. В іншій частині рішення залишити без змін.

ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме не врахування судом висновків Верховного суду України щодо виселення громадян із жилих приміщень (постанова № 6-1049цс15), просить в апеляційній скарзі скасувати рішення по справі в частині задоволення позову та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відмовити в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що скарги слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по-суті позовних вимог.

За змістом п. 2, п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

За змістом ч.1 ст. 575 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Як вбачається з матеріалів справи, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 22.03.2007 року було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав кредит на суму 27000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22.03.2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між позивачем та ОСОБА_6 22.03.2007 року було укладено договір іпотеки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер.

Після смерті іпотекодавця ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_3 набув статусу іпотекодавця на підставі ст. 23 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Не виконуючи свої зобов'язання за кредитним договором, у ОСОБА_3 утворилась заборгованість, що було підставою для звернення у березні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2013 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 05 березня 2014 року вказане рішення скасовано в частині відмови в задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалено в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

В рахунок погашення заборгованості в сумі 381 510 грн.92 коп. за кредитним договором, укладеним 22 березня 2007р. між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3, звернено стягнення на житловий будинок в АДРЕСА_1 загальною площею 71,9 кв. м., реалізацію якого потрібно здійснити в межах виконавчого провадження з визначенням початкової ціни предмету іпотеки не менше 177 тис. грн.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2013 року залишено без змін.

Отже, враховуючи викладене, потрібно зазначити, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Тобто, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Вказана позиція висловлена в Постанові ВСУ від 02 вересня 2015 року по справі № 6-1049цс15, яка у відповідності з вимогами ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування.

Суд першої інстанції, не врахувавши що в іпотеку передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, та прийшов до помилкового висновку про виселення ОСОБА_2, разом з дітьми ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 без надання іншого житла.

Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3, районний суд посилався на те, що у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 06 грудня 2013 року, залишеним без змін в частині вирішення питання щодо виселення ОСОБА_3 рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 05 березня 2014 року, відмовлено у виселенні ОСОБА_3

Тобто, суд посилався на те, що вже є встановлені рішенням обставини, щодо відмови у виселенні ОСОБА_3 у зв'язку з неповідомленням його про добровільне звільнення житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, які не підлягають доказуванню в даній справі.

Однак, вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказана позиція підтверджується Постановою ВСУ від 09 вересня 2015 року по справі № 6-455цс15.

Тому посилання суду першої інстанції на судові рішення, які набрали законної сили, як на такі, що встановлюють преюдиційний факт про ненаправлення банком письмових вимог про виселення є необґрунтованими.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що у рішенні районного суду має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду підлягає до скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24 вересня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк"- відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий у справі : /підпис/ В.А. Чічіль

Судді: /підпис/ Л.М. Хіль

/підпис/ О.Ю. Кузнєцова

З оригіналом згідно: В.А. Чічіль