Справа № 266/2549/15-ц
Провадження № 2/266/1040/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

30.11.2015 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Дзюба М.В.,

з участю секретаря - Петрухіної Т.Л.,

позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Донукрторг" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Таурус-2015" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду із позовом, в якому зазначила, що з 01.02.2012 року перебуває у трудових відносинах із ТОВ "Донукрторг". З червня 2014 року до теперішнього часу ТОВ "Донукрторг" не виплачує їй заробітну плату, у звязку із чим за період з 01 грудня 2014 року по лютий 2015 року утворилась заборгованість по заробітній платі у розмірі 3840 гривень. Просила суд стягнути з ТОВ «Донукрторг» на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 грудня 2014 року по 29 лютого 2015 року розмірі 3840 гривень, середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 01 грудня 2014 року по 30 червня 2015 року у розмірі 15827 гривень, а також моральну шкоду у розмірі 5000 гривень.

В суді позивачка підтримала позов, просила його задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача ТОВ «Донукрторг» на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 грудня 2014 року по 28 лютого 2015 року у розмірі 3840 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 грудня 2014 року по 30 червня 2015 року в сумі 15827 гривень, а також моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала в ТЦ «Обжора» касиром та з 01 грудня по 28 лютого 2015 року перебувала на лікарняному у звязку із вагітністю та пологами. За цей час їй не виплачена заробітна плата, розмір якої їй обчислив адвокат при складанні позовної заяви. Обґрунтувати розмір та порядок розрахунку нею суми заборгованості в судовому засіданні не змогла. Довідки з місця роботи про розмір заборгованості їй не видали. Вона зверталась до відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за виплатою із заявою про оплату за час непрацездатності, однак у призначенні допомоги по вагітності та пологах їй було відмовлено. Належного обґрунтування залучення нею як співвідповідача ТОВ «Таурус-2015» суду не привела.

Відповідачі в судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали та про причини неявки суд не повідомили. За згодою позивачки суд здійснив заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 224-225 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України регламентовано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає, права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

В рішеннях Європейського Суду з прав людини по заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції

Так, у рішенні ЄСПЛ "Зубко та інші проти України" від 26 квітня 2006 року, визнавалось таким, що підпадає під захист ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: рухоме і нерухоме майно, матеріальні і нематеріальні права, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням суду, право на пенсію, право землевласника на орендну плату, економічні права, пов'язані з веденням підприємницької діяльності, право займатись професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Враховуючи, що сплата заробітної платні і її розмір обов'язково зазначається в трудовому договорі чи контракті, її можливо вважати активом, а порушення роботодавцем умов виплати заробітної платні - порушенням права власності відповідно до ст..1 Першого протоколу. При цьому, позов працівника до суду про стягнення заробітної плати також вважається активом і прирівнюється до "майна" у значенні, закладеному в ст. 1 Першого протоколу.

Під час розгляду даної цивільної справи судом встановлено, що позивачка з 23.01.2013 року (станом на 04 лютого 2015 року) працює в ТОВ "Донукрторг" на посаді касира, що підтверджується відповідною ксерокопією запису в трудовій книжці. (а.с.6)

З довідки № 288 від 03.02.2015 року, виданої ТОВ "Донукрторг" вбачається, що ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Донукрторг» та за період часу з червня 2014 року по листопад 2014 року включно отримала заробітну плату у сумі 6842,43 гривень, середньоденна заробітна плата становить 60,55 гривень. (а.с.5)

З витребуваних судом відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України встановлено, що інформація про доходи ОСОБА_2 за період з початку третього кварталу 2014 року по другий квартал 2015 року включно відсутня.

Як слід наданих на запит суду органом Пенсійного фонду України індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1, з серпня 2014 року по березень 2015 року страхові внески за неї не сплачувались та інформація про її про її суму заробітку за цей період відсутня.

З ксерокопії листка непрацездатності серії АГН № 816888, виданого на імя ОСОБА_1, слід, що остання в період з 02.12.2014 року по 06 квітня 2015 року включно перебувала на лікарняному у звязку із вагітністю та пологами. На оборотній стороні листка непрацездатності є відмітка про те, що остання стала до роботи 07 квітня 2015 року, що засвідчено підписасми голови комісії з соціального страхування, начальника відділу кадрів та відбитком печатки ТОВ "Донукрторг". (а.с.8)

Рішенням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Маріупольської міської ради Виконавчої дирекції Донецького обласного відділення за № 29-02-141 від 27.02.2015 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні допомоги по вагітності та пологах (а.с.17)

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Частиною 1 ст.94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата це винагорода, яка обчислюється, як правило, в грошовому вигляді, яку власник чи уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Частинами 1 та 2 ст.179 КЗпП України визначено, що за умови надання медичного висновку жінці може бути надана оплачувана відпустка у звязку із вагітністю та пологами тривалістю 70 календарних днів до пологів та 56 (у разі народження двох та більше дітей або у разі ускладнень під час пологів 70) календарних днів після пологів, починаючи з дня пологів. Тривалість відпустки у звязку із вагітністю та пологами обчислюється сумарно та становить 126 календарних днів (або 140 календарних днів у разі народження двох чи більше дітей або у разі ускладнень під час пологів)

Відповідно до частини 1 ст.38 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку із тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням», допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у звязку із вагітністю і пологами.

Тобто, допомога по вагітності і пологах надається за той період, коли працівниця знаходилась у соціальній відпустці по вагітності і пологах і не отримувала заробітної плати. Фінансування допомоги по вагітності і пологах провадиться з коштів державного соціального страхування (абзац 4 ст.23 Закону України «Про відпустки»).

Крім того, жінки, які не застраховані в системі загальнообовязкового державного соціального страхування, також мають на державну допомогу у звязку із вагітністю і пологами, яка виплачується на умовах, передбачених Законом України «Про державну допомогу сімям з дітьми».

Звертаючись до суду з даним позовом, фактично позивачка просить стягнути з роботодавця суму допомоги по вагітності та пологах за час свого перебування у соціальній відпустці, а не суму заборгованості по заробітній платі, яка мала бути їй нарахована та не виплачена. Окрім того, суду не надано належного та допустимого доказу на підтвердження розрахунку цієї суми, а приведений позивачкою в позовній заяві розмір грошової суми є, яку вона просить стягнути на її користь, не обґрунтованим та нічим не підтверджений.

За таких обставин, заявлені позивачкою позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі є безпідставними, не обґрунтованими, не доведеними та задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 01 грудня 2014 року по 28 лютого 2015 року, то вони є безпідставними та задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Тож виходячи з аналізу вказаних норм, застосування розрахунку суми середнього заробітку проводиться виключено звільненому працівникові та включає два юридичних факта порушення власником або уповноваженого ним органом строків розрахунку при звільненні та вина власника або уповноваженого ним органу.

З наданих позивачем документів вбачається, що станом на 04.02.2015 року вона продовжувала працювати у ТОВ "Донукрторг" та з її пояснень вона продовжує працювати на підприємстві, однак перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. За таких обставин у позивача не виникло право такої вимоги, а тому у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за період з 01 грудня 2014 року по 28 лютого 2014 року суд відмовляє.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що згідно положень ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За таких обставин, оскільки в суді не доведено порушення з боку відповідача законних прав позивачки, позовні вимоги в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Дослідивши надані позивачкою письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження нарахування та невиплати їй заробітної плати за період з 01 грудня 2014 року по 28 лютого 2015 року та не надано жодного доказу на підтвердження факту звернення позивача із такою вимогою до відповідача.

Під час розгляду справи суд ухвалою від 06.08.2015 року витребував довідку про наявність або відсутність заборгованості по заробітній платі відповідача перед ОСОБА_1 Ухвала суду отримана відповідачем, проте до завершення розгляду справи витребувані докази суду надані не були.

За таких обставин не можливо зробити беззаперечні висновки щодо існування чи відсутності заборгованості по заробітній платі перед позивачкою у розмірі 3840 гривень.

Виходячи з вищенаведеного, а також враховуючи принцип диспозитивності та змагальності сторін, граничні строки, встановлені законом для розгляду справи, виходячи з принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3,10,11,58-60,88,212-215,224-226 ЦПК України, ст.ст. 115,116,117, 233,237-1 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДонУкрторг" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Таурус-2015" про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди відмовити.

На заочне рішення відповідачем може бути подана заява про його перегляд до Приморського районного суду м. Маріуполя протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області шляхом подачі до Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Дзюба М. В.