У Х В А Л А

23 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд ухвали Верховного Суду України від 17 липня 2002 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування майна та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, в якому зазначав про те, що під час знаходження під вартою відповідач незаконно вивіз з його офісу належний йому ксерокс «Кенон-6216», 40 пачок паперу і 12 туб з порошком, а всього майна на суму 6 968 грн і добровільно повертати не бажає. З урахуванням наведеного просив витребувати у відповідача вказане майно, а в разі його відсутності стягнути його вартість, а також 30 тис. грн завданої йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди.

Рішенням Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим від 18 лютого 1999 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_3 повернути ОСОБА_4 ксерокс марки «Кенон-6216», а у випадку неможливості повернення стягнути його вартість у розмірі 5 480 грн. У решті позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 17 липня 2002 року у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_3 на рішення Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим від 18 лютого 1999 року відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2011 року у прийняття заяви ОСОБА_3 про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим від 18 лютого 1999 року та ухвали Верховного Суду України від 17 липня 2002 року у зазначеній вище справі відмовлено.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявою про перегляд ухвали Верховного Суду України від 17 липня 2002 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2011 року в порядку п. 2 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини від 15 липня 2010 року, яке стало остаточним 22 листопада 2010 року у справі «ОСОБА_3 та інші проти України».

Заява ОСОБА_3 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до п/п. 1) п. 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення до Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» заяви про перегляд Верховним Судом України рішень судів, що надійшли до судів касаційних інстанцій для вирішення питання про допуск справи до провадження Верховного Суду України та рішення за якими не було прийнято на день набрання чинності цим Законом, розглядаються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки заява ОСОБА_3 надійшла до суду касаційної інстанції з Апарату Верховної Ради України у травні 2014 року та з урахуванням інформації, викладеної в службовій записці начальника управління забезпечення діяльності судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, його заява підлягає розгляду за правилами ЦПК України, який діяв до набрання чинності Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд».

Згідно зі ст. 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Підставою для перегляду зазначених вище судових рішень заявник вважає рішення Європейського суду з прав людини від 15 липня 2010 року, яке стало остаточним 22 листопада 2010 року у справі «ОСОБА_3 та інші проти України».

Разом з тим зміст наведеного рішення Європейського суду з прав людини не дає підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 15 липня 2010 року у справі «ОСОБА_3 та інші проти України» вирішено, що у справі мало місце порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв'язку із задоволенням цивільного позову в рамках кримінального провадження щодо першого заявника. Також встановлено, що у цій справі мало місце порушення п. 1 ст. 6 наведеної Конвенції у зв'язку з рештою скарг про тривалість провадження.

Разом з тим ОСОБА_3 у своїй заяві, посилаючись на зазначене рішення Європейського суду з прав людини від 15 липня 2010 року, яким визнано порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у кримінальній справі, просить переглянути судові рішення в іншій, цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування майна та відшкодування моральної шкоди.

При цьому у п. 54 зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вирішено про те, що скарги першого заявника (тобто ОСОБА_3.) за п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які стосуються задоволення поданого до нього цивільного позову (тобто рішення міського суду від 18 лютого 1999 року), попри існування остаточного рішення за цим позовом, разом з іншими деякими скаргами Суд їх розгляд відклав. Отже, Судом розглядався лише цивільний позов у кримінальній справі (п. 56 Рішення).

Таким чином, ураховуючи зміст рішення Європейського суду з прав людини від 15 липня 2010 року, а також те, що ОСОБА_3 просить переглянути судові рішення у цивільній справі, які не були предметом вирішення по суті Європейським судом з прав людини, отже, не вплинули, на зміст цих рішень, тому у допуску справи до провадження Верховного Суду України слід відмовити, оскільки саме це є умовою допуску згідно з п. 2 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Відповідно в межах виконання рішення Європейського суду з прав людини від 15 липня 2010 року у справі «ОСОБА_3 та інші проти України» обов'язок держави стосовно застосування додаткових заходів індивідуального характеру виникає лише щодо виконання цього Рішення у межах кримінального провадження.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 27 січня 2014 року № 6-89 цс 13 і від 25 травня 2015 року № 6-49 цс 15.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Відмовити ОСОБА_3 у допуску справи за його заявою про перегляд ухвали Верховного Суду України від 17 липня 2002 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про витребування майна та відшкодування моральної шкоди до провадження Верховного Суду України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик