АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
м. Київ Головуючий у 1 інстанції - Супрун Г.Б.
Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

17 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Гаращенка Д.Р., Білич І.М.

при секретарі: Івановій A.A.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва Тимченка Сергія Миколайовича на рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року у справі за позовом заступника прокурора міста Києва Тимченка Сергія Миколайовича в інтересах держави в особі Київської міської ради до товариства з обмеженою відповідальністю «А-ДАР», ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ-С» про визнання договору купівлі - продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2015 року заступник прокурора міста Києва Тимченко С.М. в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до ТОВ «А-ДАР», ОСОБА_3, ТОВ «КРАФТ-С» в якому просив:

визнати недійсним договору купівлі - продажу від 03 лютого 2012 року, укладений між ТОВ «А - Дар» та ОСОБА_3;

визнати право власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на нежилі приміщення з № 1 по № 15 (групи приміщень № 37) вартістю 779 502 грн., площею 220,4 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1;

витребувати від ТОВ «КРАФТ-С» нежилі приміщення з № 1 по № 15 (групи приміщень №37), площею 220,4 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, заступник прокурора міста Києва Тимченко С.М. подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував те, що ТОВ «А-ДАР» на виконання

договору купівлі - продажу від 03 березня 2009 року коштів не сплатило, у зв'язку з чим, не набуло права власності на спірне майно.

Посилається на те, що ТОВ «А-ДАР» не будучи власником спірного майна уклало договір купівлі-продажу з ОСОБА_3

Вважає, що спірні приміщення вибули із власності територіальної громади поза її волевиявленням і тому договір купівлі - продажу від 03 лютого 2012 року підлягає визнанню недійсним.

Апелянт зазначає, що при ухваленні рішення вищевказані доводи судом не були враховані в наслідок чого безпідставно не було застосовано до спірних правовідносин норми ст.388 ЦК України.

В судовому засіданні прокурор прокуратури міста Києва Олійник А.Д. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з підстав наведених в ній.

Представники відповідача ТОВ «КРАФТ-С»: Кузьмін Є.О. та Шум С.М. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач Київська міська рада та відповідач ТОВ «А-ДАР» в судове засідання не з'явилися, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірне нежитлове приміщення ТОВ «А-ДАР» за договором купівлі - продажу від 30 березня 2009 року набуте законно, не скасовано, а тому відсутні підстави вважати, що спірне нерухоме майно вибуло із власності територіальної громади поза її волею, та відповідно підстав для його витребування від відповідача ТОВ «КРАФТ-С» в порядку визначеному п.3 ч.1 ст.388 ЦК України та підстав для визнання за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради права власності на спірне майно немає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до свідоцтва про право власності від 29 липня 2008 року виданого на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 29 липня 2008 року № 1080 - В нежилі приміщення з №1 по № 15 групи приміщень № 37 загальною площею 220,4 кв.м, що складає 77/100 частини від групи приміщень №37, площею 285,80 кв.м, які розташовані в АДРЕСА_1 дійсно належать територіальній громаді Подільського району міста Києва на праві комунальної власності.

30 березня 2009 року між відділом приватизації комунального майна Подільського району м. Києва в особі начальника відділу Ющенка С.П. (продавцем) та ТОВ «А-ДАР» в особі директора Федяєва К.Є. (покупцем) був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежилих приміщень (шляхом викупу), відповідно до якого продавець продав, а покупець купив нежилі приміщення з №1 по №15 групи приміщень №37, в літ. Б, загальною площею 220,4 кв.м, що складає 77/100 частини приміщень №37, площею 285,80 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з п.2.1 договору купівлі - продажу від 30 березня 2009 року вартість даного об'єкту складала 649585 грн. без ПДВ, та з урахуванням податку на додану вартість в сумі 129 917 грн. складала 779 502 грн.

Відповідно до п.п. 1, 4 акту прийняття-передачі № 34 від 17 вересня 2009 року, підписаного начальником відділу приватизації комунального майна Подільського району м. Києва Ющенком С.П. та директором ТОВ «А-ДАР» Федяєвим К.Є., відділ приватизації комунального майна Подільського району м. Києва (продавець) передав ТОВ «А-ДАР» (покупцю) нежилі приміщення з №1 по №15 групи приміщень №37 площею 220,4 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 а покупець сплатив всього 779 502 грн., в тому числі і ПДВ в розмірі 129 917 грн.

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 03 лютого 2012 року ТОВ «А-ДАР» продало ОСОБА_3 приміщення з №1 по №15 групи приміщень №37, в літ. Б, загальною площею 220,4 кв.м, що складає 77/100 частини приміщень №37, площею 285,80 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Продаж вчинено за 242 010 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірних приміщень з 06 вересня 2013 року є ТОВ «КРАФТ-С».

Доводи апеляційної скарги про те, судом першої інстанції дано невірно оцінку тим обставинам, що договір купівлі-продажу нежилих приміщень від 03лютого 2012 рокує недійсним, оскільки попередній договір купівлі-продажу від 30 березня 2009 року, укладений між відділом приватизації комунального майна Подільського району м. Києва та ТОВ «А-ДАР» не був виконаний в частині сплати коштів за договором, а тому ТОВ «А-ДАР» не набуло права власності за цим договором, тавідповідно не мало правових підстав укладати договір купівлі-продажу з ОСОБА_3 колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як роз'яснено в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Частиною 3 ст.215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з частинами 3, 4 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи спірні нежилі приміщення належали ТОВ «А-ДАР» на підставі договору купівлі-продажу від 30 березня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-КапіносомА.Є., за реєстровим №2328, право власності на які було зареєстровано за останнім Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за реєстраційним номером 34992654 від 27 жовтня 2011 року, номер запису: 8811-П в книзі: 166п-273.

Отже, право власності на нерухоме майно за наведеним вище договором виникло у набувача ТОВ «А-ДАР» з моменту державної реєстрації нотаріально посвідченого договору.

А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право власності на спірні нежилі приміщення ТОВ «А-ДАР» було набуте законно та ніким не скасовано.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір від 30 березня 2009 року не був виконаний покупцем в частині сплати вартості об'єкту приватизації, а тому спірне майно вибуло із власності територіальної громади поза її волевиявленням та вказані обставини є підставою для визнання договору недійсним колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Відповідно до п.6.2 договору від 30 березня 2009 року продавець зобов'язаний повідомляти покупця в разі несвоєчасного внесення платежів за об'єкт.

Як зазначено в п.7.2 договору у разі, якщо покупець протягом 60 днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору не сплатить кошти відповідно до п.2.1, продавець має право порушити питання про розірвання цього договору. При цьому, крім пені, передбаченої п.7.1 договору, він сплачує продавцю протягом 20 днів неустойку в розмірі 20 відсотків від ціни об'єкта. У разі несплати неустойки у встановлений термін на її розмір нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочки.

Проте, жодних доказів направлення повідомлень щодо невиконання покупцем своїх обов'язків чи письмових вимог до покупця - ТОВ «А-ДАР» щодо несплати ним суми по договору, матеріали справи не містять.

Як суду пояснив представник апелянта, позивач з вимогою про стягнення коштів за договором до ТОВ «А-ДАР» не звертався, позовні вимоги про розірвання договору не заявляв.

Крім того, посилання апелянта на те, що договір від 30 березня 2009 року не був виконаний покупцем в частині сплати вартості об'єкту приватизації колегія суддів вважає недоведеними, оскільки відповідно до п.4 акту приймання-передачі № 34 від 17 вересня 2009 року покупець сплатив продавцю 779 502 грн., у тому числі 20% ПДВ в сумі 129 917 грн., при цьому позивачем належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України на підтвердження того, що вищевказаний акт є підробним, відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, не надано.

Враховуючи наведене, колегія вважає необхідним зазначити, що невиконання договору в частині сплати коштів в установлений термін є підставою для стягнення боргу з неустойкою або його розірвання відповідно до умов договору та не є правовою підставою в розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання послідуючого договору купівлі - продажу недійсним.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про недійсність, відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України, договору купівлі- продажу від 03 лютого 2012 року не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів також вважає, що посилання апелянта на те, що спірні приміщення вибули із власності територіальної громади поза її волею є безпідставними з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні ст.388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна від набувача, при цьому випадки такого витребування законодавством обмежуються, зокрема п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якою передбачено, що витребування майна можливе в разі його вибуття з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Як зазначено у висновку викладеному в постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року по справі № 6-165цс15 відповідно до п.п.2 та 3 ч.1 ст.388 ЦК власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача в тому разі, якщо майно було викрадене в нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом. У випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину, перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги згідно з ч.1 ст.215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Як зазначено в п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Згідно з 25 вищевказаної постанови набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи спірне майно вибуло з комунальної власності громади відповідно до її волевиявлення, а саме на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу нерухомого майна шляхом викупу укладеного відділом приватизації комунального майна Подільського району міста Києва в особі начальника відділу Ющенка С.П., який діяв на підставі розпорядження виконавчого органу Подільської районної в м. Києві ради № 129-к від 12 березня 2009 року та Положення про відділ приватизації комунального майна Подільського району м. Києва, затвердженого рішенням Подільської районної у м. Києві ради 22 червня 2006 року №16.

Договір купівлі - продажу від 30 березня 2009 року недійсним не визнався, а тому вказаний правочин є дійсним.

А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для витребування у ТОВ «КРАФТ-С» нерухомого майна в порядку п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну заступника прокурора міста Києва Тимченка Сергія Миколайовича - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Апеляційне провадження 22-ц/796/11095/2015

Справа №758/1654/15-ц