Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 14 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнило, та остаточно просило стягнути з відповідача ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у сумі 11 518,59 доларів США, що еквівалентно 166 673 грн 99 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного 23 квітня 2007 року кредитного договору № ZRZ0G200003838 ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 5 тис. доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення 22 квітня 2037 року. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 14 лютого 2013 року утворилася вищевказана заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 26 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 14 травня 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2007 року № ZRZ0G200003838 у розмірі 166 673 грн 99 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 70 853 грн 51 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 37 061 грн 73 коп.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 43 879 грн 26 коп.; заборгованість із комісії за користуванням кредитом - 6 511 грн 50 коп.; штраф (фіксована частина) - 452 грн 76 коп.; штраф (процентна складова) - 7 915 грн 23 коп.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає наведеним нормам процесуального права.

Задовольняючи указаний позов та стягуючи із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 квітня 2007 року № ZRZ0G200003838 у загальному розмірі 166 673 грн 99 коп., суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач порушив взяті за кредитним договором зобов'язання щодо щомісячної сплати заборгованості за кредитом та процентами, що завдало збитків позивачу, які виразилися у залученні банком вільних коштів до страхового резерву, створеного на забезпечення простроченої заборгованості позичальника, та понесенні витрат зі сплати податків та інших обов'язкових платежів із цих коштів.

При цьому суд вважав, що розмір заборгованості визначено на підставі розрахунку, наданого позивачем, який відповідачем не спростований.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Однак із вказаними висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Зокрема, ч. 4 ст. 60 ЦПК України установлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з уточненою позовною заявою, яка міститься на а. с. 158-160, станом на 14 лютого 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 11 518,59 доларів США, що еквівалентно 166 673 грн 99 коп., з яких: 4 896,58 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 561,28 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 450 доларів США - заборгованість із комісії за користування кредитом; 3 032,43 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором, а також штрафи відповідно до умов договору: 31,29 доларів США (фіксована частина) та 547,01 доларів США (процентна складова).

Дійшовши висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» штрафу (фіксована частина) у сумі 452 грн 76 коп. та штрафу (процентна складова) у сумі 7 915 грн 23 коп., суд не установив та не обґрунтував, якими конкретно пунктами кредитного договору ці штрафи передбачені та за яке саме порушення умов договору, що призвело до порушення норм процесуального права, в результаті чого неможливо встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин передчасним є висновок суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вищевказаних штрафів.

Зазначені вище помилки міг виправити апеляційний суд згідно з наданими чинним ЦПК України повноваженнями, однак, відхиляючи апеляційну скаргу відповідача та залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд в достатньому обсязі не перевірив законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору; всупереч вимогам ст. ст. 212, 303, 304, 315 ЦПК України належним чином не перевірив наявних у справі матеріалів, не надав належної оцінки як доказу укладеному між сторонами у справі кредитному договору та не дослідив ретельно його умов.

Разом із тим слід зазначити наступне.

За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання, зокрема у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 14 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

І.К.Парінова

О.В.Ступак