Провадження № 2/522/6272/15
Справа № 522/8825/15-ц
12 листопада 2015 року
Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
при секретарі Шевчик В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс», філія «Інфоксводоканал» про визнання договору про розстрочку заборгованості за послуги водокористування недійсним, -
Позивач 29.04.2015 року звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс», філія «Інфоксводоканал» та просила визнати недійсним договір про розстрочку заборгованості за послуги водокористування від 29.01.2015 року; зобовязати відповідача скасувати незаконно нараховану заборгованість у сумі 987, 61 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є споживачем послуг централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надаються ТОВ «Інфокс» за адресою: м. Одеса, пров. Морський, 1. Згідно до претензій ТОВ «Інфокс» станом на 01.01.2015 року у неї існує заборгованість за послуги водокористування у розмірі 987, 61 грн. Указана заборгованість відповідно до пояснень працівників ТОВ «Інфокс» виникла у результаті несплати коштів за використання води на поливну площу. Згідно до листа ТОВ «Інфокс» від 11.12.2012 року №354/7-17-СВ розрахунок послуг водокористування виконується по присадибній ділянці за 150 кв.м., однак вказаної площі поливи у позивача не має, про що вона неодноразово повідомляла відповідача. 29.01.2015 року позивач звернулась до ТОВ «Інфокс» для підписання договору про водокористування на реально існуючу площу подиву, яка зафіксована в акті обстеження (30 кв.м.), у свою чергу, представника ТОВ «Інфокс» було розяснено, що укладення вказаного договору буде можливим за умови, що вона спочатку підпише договір про розстрочку заборгованості за послуги водокористування на вищезгадану суму. Не маючи права вибору, позивач змушена була підписати договір про розстрочку. Вважає, що даний договір є недійсним, оскільки не відповідає її внутрішній волі, вона підписала його від тиском, під впливом погроз про відключення водопостачання, та вона б ніколи не прийняла б умови даного договору, маючи кошти на оплату незаконно встановлених 150 кв.м. поливної площі.
У судове засідання позивач не зявилась, надала суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримала, просила справу розглядати за її відсутності, у якій також зазначила, що проти заочного розгляду справи не заперечує. У минулих судових засіданнях позивач пояснила, що користується послугами водокористування з 1985 року на протязі 40 років та завжди сплачувала кошти за надані послуги. Однак, з 2012 року на її адресу почали приходити рахунки з великими сумами до сплати, у звязку з чим вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогами про перерахунок вказаних сум з урахуванням дійсної площі поливу. Відповідно до п.5.1. укладеного між сторонами договору, представник ТОВ «Інфокс» повинен зявитись на вимогу споживача не пізніше двох робочих днів. Однак, не зважаючи на це, усі вимоги позивачки відповідач ігнорував та лише у січні 2014 року вони здійснили обстеження за її адресою та виявили, що поливна площа становить 30 кв.м. замість 150 кв.м., за які вона з 1985 року сплачувала кошти. У січні 2015 року між ними було укладено новий договір, за яким поливна площа відповідає дійсній та становить 30 кв.м.. Пояснила, що договір про розстрочку заборгованості підписала лише під загрозою, що їй відключать воду, під тиском що відмовлять в укладені нового договору від 2015 року. Вважає, що відповідач не належним чином виконував зобовязання за договором, не зявлявся на її вимоги на протязі 2,5 років, однак нараховував кошти за послуги, вважає заборгованість у сумі 987, 61 грн. є незаконною. Пояснила, що продовжує сплачувати за послуги тільки за поточними рахунками у відповідності до укладеного договору від 29.01.2015 року. У свою чергу, відзначила, що ТОВ «Інфокс» про стягнення спірної боргу в судовому порядку з відповідним позовом до неї не звертався.
Відповідач у судове засідання 12.11.2015 року не зявився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, поважних причин неявки суду не представив.
Суд у звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки у судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надаються ТОВ «Інфокс» за адресою: м. Одеса, пров. Морський, 1.
Позивач неодноразово зверталась до відповідача з заявами про обстеження її земельної ділянки для визначення площі поливу, про що свідчать наявні у матеріалах справи заяви (а.с.7, 8).
26.12.2014 року представниками філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» було здійснено обстеження за заявою позивача №1397/7-07-07 від 19.12.2014 року за адресою: АДРЕСА_1, та встановлено, що площа поливу становить 30 кв.м.. Зазначене підтверджується актом №000790 від 26.12.2014 року, наявним у матеріалах справи (а.с.12).
29.01.2015 року між сторонами був укладений договір про розстрочку заборгованості за послуги водокористування № 2, відповідно до п.1 якого, відповідач надав позивачу розстрочку на погашення заборгованості за послуги водокористування, а боржник зобовязався погасити заборгованість, яка станом на 01.01.2015 року складає 987, 61 грн. Сума боргу за послуги водопостачання визначена за період з січня 2012 року по вересень 2014 року та нарахована розрахунком на площу поливу 150 кв.м. Оплата боргу повинна бути здійснена позивачем на протязі 24 місяців помісячно рівними долями.
Відповідно до ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Згідно до ст.16 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним;
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
У силу ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначена норма дозволяє сторонам укладати будь-які правочини за умови, якщо такі правочини не суперечать діючому законодавству.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України ).
Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України , відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.
Згідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, що недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У відповідності до п. 7 постанови пленуму Верхового суду України Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Згідно до п. 23 постанови пленуму Верхового суду України Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.
Враховуючи, що позивачка не погоджується з сумою, нарахованої заборгованості за водокористування, та яка безпосередньо є предметом договору про розстрочку від 29.01.2015 року, цю суму вона не визнає, суд вважає, що даний договір укладено з порушенням вимог ст..203 ЦК України, а саме волевиявлення позивача не відповідає внутрішній її волі. На підставі чого, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання договору про розстрочку заборгованості за послуги водокористування від 29.01.2015 року недійсним вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Що стосується вимог позивача про зобовязання ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» скасувати незаконно нараховану заборгованість у сумі 987, 61 грн., суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні з наступних підстав.
Так, відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.
Захист цивільних прав - це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав треба розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів вказаний у ст. 16 ЦК України, який не є вичерпним та застосовується судом, залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням, враховуючи, що відповідно до ст. ст. 12-14 ЦК України цивільні права здійснюються, а цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про питну воду та питне водопостачання», Правилами надання Послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення типового договору про надання Послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року №630. Вказані правовідносини є договірними.
З урахуванням положень ст. ст. 15, 16 ЦК України не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи пред'явлення позову про визнання квитанції про нарахування суми коштів за оплату послуг з водокористування недійсними. Це стосується і справ про стягнення збитків, завданих несплатою за комунальні послуги. Направлені працівниками ТОВ «Інфокс» квитанції про нарахування сум за послуги водокористування є лише фіксацією порушення правил сплати відповідних послуг у разі їх не сплати та згідно зі ст. 57 ЦПК України, такі квитанції є лише доказом, який у разі виникнення спору повинен оцінюватися судом відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.
Враховуючи пояснення позивача, що працівниками ТОВ «Інфокс» відповідний позов про стягнення заборгованість за послуги водокористування до неї не предявлявся, суд вважає, що вимоги позивача про зобовязання відповідача скасувати суму заборгованості є не належним способом захисту прав, у звязку з чим задоволенню не підлягають.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.
Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.. 1, 3, 10, 57, 60, 169, 197, 208-209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст.ст.. 1, 3, 16, 203, 215, 626, 627-628, 638 ЦК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати договір про розстрочку заборгованості за послуги водокористування №2 від 29.01.2015 року, укладений між ТОВ «Інфокс» та ОСОБА_1, недійсним.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л.В.

12.11.2015