_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/4652/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2015 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи на троні позивача, яка не заявляє самостійних вимог Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта» в особі Одеської дирекції, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

06 серпня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом та просиd ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06.07.2007 року № 11948, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., укладений між громадянином ОСОБА_2 та громадянами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 681, 9 кв.м., та складається в цілому з: флігелю літ. «Л», площею 502, 7 кв.м., флігелю літ. «С», площею 96, 6 кв.м., гаражу літ. «Т» площею 82, 6 кв.м., навісу літ «Р».

В обґрунтування свого позову посилається на те, що ОСОБА_2, вчиняючи спірний правочин, не був законним власником відчужуваного майна, так як було скасовано рішення суду про визнання за ним права власності нерухомого майна.

Таким чином позивач вважає, що відповідач не мав права укладати спірний договір купівлі-продажу від 06.07.2007 року № 11948, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., з громадянами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 681, 9 кв.м., та складається в цілому з: флігелю літ. «Л», площею 502, 7 кв.м., флігелю літ. «С», площею 96, 6 кв.м., гаражу літ. «Т» площею 82, 6 кв.м., навісу літ «Р».

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Представник позивача Міністерства інфраструктури України - Миронюк М.П., яка також представляє інтереси третьої особи Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 у судовому засіданні позов не визнала, просила суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі, вказуючи на його безпідставність та законність оспорюваного договору.

Інші сторони по справі у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нежилі будівлі, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 02.08.2005 року, Державі в особі Міністерства транспорту та зв'язку України належали нежитлові будівлі загальною площею 848,6 кв.м, розташовані по АДРЕСА_1, які складаються з будівель літ «А», «Б», «В», «Д», «Е», «З», «К» відображених у інвентаризаційних відомостях від 27.08.2002 року (а.с. 9).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2006року задоволено позов ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на житловий будинок загальною площею 636,76 кв.м. розташований по АДРЕСА_1, який складається з двох флігелів.

Згодом, 06 червня 2007 року Київським районним судом м. Одеси було ухвалено додаткове рішенням яким визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок загальною площею 681,9 кв.м. розташований по АДРЕСА_1 який складається з гаражу «Т» площею 82,6 кв.м. та з двох флігелів.

В подальшому громадянином ОСОБА_2 шляхом укладення договору купівлі-продажу від 06.07.2007 року №11948, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. здійснено відчуження в спільну сумісну власність громадян ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 681,9 кв.м, та складається в цілому з: флігелю літ. «Л», площею 502,7 кв.м; флігелю літ. «С», площею 96, 6 кв.м; гаражу літ «Т», площею 82,6 кв.м; навісу літ «Р», розташованих на земельній ділянці площею 3317 кв.м, що знаходиться у фактичному користуванні.

У абзаці 3 правочину визначено, що житловий будинок належать продавцю ОСОБА_2 на підставі рішення Київського районного суду м.Одеси від 06.06.2007 року, справа №2-6655 2006 рік, яке набрало законної сили 18.06.2007 року, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» у книзі 285 на стор.118 номер запису №41501, реєстраційний номер №19376229.

Вказаний правочин був зареєстрований 13 липня 2007 року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» у книзі 285 на стор.118 номер запису №41501, реєстраційний номер №19376229.

Однак, рішенням Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області від 26.08.2009 року рішення Київського районного суду м.Одеси від 20.11.2006 року було скасовано та ухвалено нове рішення , відповідно до якого ОСОБА_2 у позові відмовлено.

Крім того ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2011 року задоволена заява заступника прокурора Київського району м. Одеси про перегляд додаткового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, додаткове рішення від 06.06.2007 року скасовано.

Після чого 31.01.2011 року Одеська дирекція Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» звернулась до суду з заявою про поворот виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2006 року.

В своїй заяві ОД УДППЗ «Укрпошта» просила суд винести ухвалу в порядку повороту виконання про зобов'язання ОСОБА_2 повернути Одеській дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» нерухоме приміщення за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться у його власності.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2011 року задоволено заяву ОД УДППЗ «Укрпошта» про поворот виконання рішення та повернуто Одеській дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» нерухоме майно - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1

В подальшому ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 січня 2014 року виправлено допущену в ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2011 року описку, викладено резолютивну частину наступним чином: «Зобов'язати ОСОБА_2 повернути Одеській дирекції Українського державного підприємства державного зв'язку» нерухоме приміщення за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться у його власності».

21.04.2014 року старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Шатохіним О.ГТ. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження щодо зобов'язання ОСОБА_2 повернути Одеській дирекції УДППЗ «Укрпошта» нерухоме майно - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1

Однак, 06.06.2014 року старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Шатохіним О.П. прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв'язку з відсутністю у боржника майна, яке визначено виконавчим документом та яке він повинен передати стягувачеві

Таким чином позивач вважає, що ОСОБА_2, вчиняючи правочин (зареєстрований в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» у книзі 285 на стор.118 номер запису №41501, реєстраційний номер №19376229) не був законним власником відчужуваного майна, а протиправно позбавив Державу в особі Міністерства транспорту та зв'язку України державного майна, яке було зареєстровано за нею на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 02.08.2005 року, у зв'язку з чим вказаний договір слід визнати недійсним.

Проте суд не може погодитися з такою думкою та вважає що вказані посилання є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 626 та 627 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Згідно положень ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За вимогами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав

П.8 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року визначає, що підстави, передбачені ч.1 ст. 215 ЦК України, мають бути встановлені саме на момент вчинення правочину.

Під час розгляду справи судом достовірно було встановлено, що укладений договір купівлі-продажу від 06.07.2007 року №11948, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. повністю відповідає вимогам передбаченими законодавством для договорів купівлі-продажу нерухомого майна, а саме:

- у договорі визначені усі істотні умови передбачені цивільним кодексом України та іншими нормативними актами для договору-купівлі-продажу; Додержана форма договору купівлі-продажу;

- зміст правочину, тобто зміст договору купівлі-продажу чітко викладено з додержанням норм Цивільному Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним принципам;

- при укладанні договору купівлі-продажу волевиявлення Сторін договору було вільним, та відповідало їх внутрішній волі;

- угода була чітко спрямована на реальне настання правових наслідків;

- а також той факт, що ОСОБА_2 укладаючи з громадянами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 спірний договір купівлі-продажу був належним власником, нерухомого майна на підставі чинного на той час рішення суду.

Згідно з вимогами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до п.2 ч.І ст. З ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно п. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Вимогами ч.І ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні

У відповідності до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній й реєстрації, що сторонами було зроблено. Згідно ст.210 та ч.3 ст.640 ЦК України договір вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору не посвідченого нотаріусом дійсним, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Отже підстав для визнання договору купівлі-продажу від 06.07.2007 року №11948, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., укладеного між громадянином ОСОБА_2 та громадянами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, щодо житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1, загальною площею 681,9 кв.м. та складається в цілому з: флігелю літ. «Л», площею 502,7 кв.м; флігелю літ. «С», площею 96,6 кв.м; гаражу літ. «Т», площею 82,6 кв.м; навісу літ «Р» недійсним немає, адже він повністю відповідає вимогам діючого законодавства, а саме вимогам ст. 215 та ч.1-3, 5,6 ст.203 Цивільного Кодексу

Таким чином доводи позивача про недійсність оспорюваного договору купівлі-продажу від 06.07.2007 року, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки з нього вбачається про відповідність його формі та змісту вимогам законодавства і дійсного наміру сторін, а його недійсність з огляду на вказані обставини стороною позивача належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.10, 57-59 ЦПК України доведена в судовому засіданні не була.

Разом з тим, вирішуючи питання по суті, суд зазначає, що позивач не вірно обрав спосіб захисту прав звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Так у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину

Пунктом 10 вказаної постанови зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Крім того відповідно до п.21,22 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Уразі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами ст.ст. 387,388 ЦК України.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст.ст. 387,388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача. Якщо в такій ситуації пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст.ст. 387,388 ЦК України. У зв'язку з цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів

Відповідно до Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсним наступних правочинів, щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, оскільки інші договори були укладені за дії вказаного нормативного акта.

Вирішуючи позовні вимоги у відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд вважає недоведеними позивачем обставин для визнання недійсності оспорюваного договору купівлі-продажу, а зазначені підстави є необґрунтованими та безпідставними, наслідком чого є відмова в задоволенні позову.

За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, при вирішенні спору суд враховує положення ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України суд захищає порушене право особи у спосіб, встановлений законом.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що позов Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи на троні позивача, яка не заявляє самостійних вимог Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта» в особі Одеської дирекції, про визнання недійсним договору купівлі-продажу - задоволенню не підлягає.

Зважаючи на викладене, керуючись ст. ст. 3,6,11,61, 213,214,215,218 ЦПК України, ст. ст. 11, 12, 14, 203, 215, 216, 234, 317, 319, 321, 379, 382, 383, 717, 722, 744 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи на троні позивача, яка не заявляє самостійних вимог Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта» в особі Одеської дирекції, про визнання недійсним договору купівлі-продажу - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.