Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки і піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради, про позбавлення батьківських прав, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - орган опіки і піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради, про усунення перешкод у вихованні дитини та визначення режиму спілкування з дитиною, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 12 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що відповідач не приймає участі у вихованні та розвитку їх малолітньої доньки, взагалі не надає матеріальної допомоги, має заборгованість по аліментах.

ОСОБА_2 заперечуючи проти позову, у травні 2015 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у вихованні дитини та визначення режиму спілкування з дитиною.

Позовні вимоги мотивував тим, що хоче спілкуватися з донькою, проте ОСОБА_1 чинить йому в цьому перешкоди.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 червня 2015 року в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічні позовні вимоги задоволено частково.

Визначено ОСОБА_2 час для особистого спілкування з донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перші шість місяців, після набрання рішенням законної сили - кожної суботи з 16:00 години до 18:00 години у присутності матері, в подальшому кожної суботи з 16:00 години до 18:00 години за місцем проживання батька.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 серпня 2015 року зазначене рішення місцевого суду скасовано й задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції, задовольняючи первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, виходив з того, що відповідач свідомо самоусунувся від виконання покладених на нього батьківських обов'язків відносно малолітньої доньки.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду таким вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народила доньку ОСОБА_5, батько дитини при реєстрації народження був записаний зі слів матері, відповідно до вимог ст. 135 СК України.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 лютого 2013 року ОСОБА_2 було визнано батьком дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнуто на її утримання аліменти на користь матері.

Отже сторони є батьками малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Батьки можуть бути позбавлені батьківських прав тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України, у випадках: якщо вони не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»роз'яснив, що, розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які ґрунтуються на факті спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Таким чином позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Разом з тим, даних про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо дитини, або даних про те, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, справа не містить.

Відповідно до ст. 157 СК Українипитання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно ст. 159 СК Україниякщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно. (ст. 157 СК України).

Суд при встановленні способу спілкування, має дотримуватись розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини.

За таких обставин, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні первісного позову та задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 дійшов вірного й обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, його винної поведінки у свідомому нехтуванні своїми обов'язками, що безумовно свідчило б про злісне ухилення останнього від виховання та утримання своєї дитини. При цьому, вирішуючи питання про встановлення способу спілкування ОСОБА_2 із донькою, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, правові норми, що їх регулюють, та з урахуванням інтересів дитини, бажання і можливостей батька, також дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач має право приймати участь у вихованні своєї доньки і це не суперечить інтересам дитини.

Визначений спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з донькою не зашкодить дитині, а навпаки повністю відповідатиме можливості дитини в повній мірі сприймати піклування кожного із батьків про її здоров'я, фізичний та духовний розвиток.

До таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Висновки суду узгоджується з матеріалами справи та відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України зазначені положення закону та обставини справи не врахував й помилково скасував рішення районного суду.

Отже, безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Ураховуючи те, що апеляційним судом помилково скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, рішення апеляційного суду на підставі ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 12 серпня 2015 року скасувати, залишивши в силі рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 25 червня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П.Дербенцева

Д.О.Остапчук

В.О.Савченко