Справа № 2-916/2009
Провадження № 22-ц/779/847/2015
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Соколовського В.М.

за участю секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Загвіздянської сільської ради про визнання права власності на частку будинковолодіння у порядку спадкування за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тисменицького районного суду від 20 листопада 2009 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2009 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку будинковолодіння у порядку спадкування.

Ухвалою Тисменицького районного суду від 25 вересня 2009 року до участі у справі в якості відповідача залучено Загвіздянську сільську раду.

Рішенням Тисменицького районного суду від 20 листопада 2009 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частини будинковолодіння №146 по вул. Берегова в с. Загвіздя, Тисменицького району вартістю 52 680,00 грн. у порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_4

ОСОБА_3 подала на вказане рішення апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що станом на час виникнення спору будинковолодіння №146 по вул. Берегова в с. Загвіздя, Тисменицького району було зареєстровано за ОСОБА_5, їхнім з позивачем дідусем. На день смерті останього в будинку проживали дві його дочки її мати ОСОБА_6 та мати позивача ОСОБА_4 Отже, відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК УРСР обидві прийняли спадщину в рівних долях, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. У звязку зі смертю 04.12.1990 року матері до відповідача перейшла належна їй 1/2 частина будинколодіння. Однак, цих обставин суд до уваги не прийняв та не дав їм правильної юридиної оцінки.

Також вказує на відсутність у матеріалах справи відмови нотаріальної контори у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину та відповідно доказів оскарження ним такої відмови, що свідчить про відсутність порушеного права останнього.

З вищенаведених підстав просила рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представники ОСОБА_7, залученої до участі в справі в якості правонаступника ОСОБА_2, доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник Загвіздянської сільської ради в судове засідання не зявився будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає розглядові справи у його відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та визнання позову відповідачем ОСОБА_3

Висновок місцевого суду відповідає вимогам закону та узгоджується з матеріалами справи з огляду на таке.

За положеннями ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Як передбачено ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого законом для прийняття спадщини, він не заявив відмову від неї.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 1 червня 2007 року померла мати позивача ОСОБА_4 (а.с.19), внаслідок чого відкрилась спадщина на належне їй майно. Заповітного розпорядження щодо спадкового майна померла не зробила.

Обгрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що його мати прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5, яка складалася із 3/4 частин спірного будинковолодіння, однак не оформила та не зареєструвала право власності на неї. Враховуючи, що він єдиний спадкоємець померлої за законом та прийняв спадщину просив визнати за ним право власності на 3/4 частини будиноволодіння, яке знаходиться в с. Загвіздя по вул. Береговій, 146.

Як вбачається із матеріалів справи рішенням Загвіздянської сільської ради від 11 лютого 1992 року № 6 за померлим ОСОБА_5 (дідом сторін) визнано право власності на будинковолодіння №146 по вул. Береговій в с. Загвіздя (а.с.11). На підставі цього рішення 12 березня 1992 року видано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок, що відповідно зареєстровано в Івано-Франківському ОБТІ в реєстровій книзі № 3 за № 548 (а.с.10).

Зясовано, що згідно із рішенням Загвіздянської сільської ради від 17 грудня 1993 року «Про визнання права власності на житловий будинок» ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визнано власниками житлового будинку, що знаходиться в с. Загвіздя по вул. Берегова, 146. Також зобовязано Івано-Франківське бюро технічної інвентаризації оформити свідоцтво на право власності на житловий будинок (а.с.15).

Разом з тим, як вбачається зі змісту рішення Загвіздянської сільської ради від 25 серпня 2000 року №92 сільською радою було розглянуто заяву ОСОБА_3 та на підставі рішення Тисменицького районного суду від 16 листопада 1993 року вирішено визнати її власником 1/4 спірного житлового будинку (а.с.13).

Встановлено, що 7 грудня 2000 року на підставі вищезазначеного рішення сільської ради Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації відповідачу видано свідоцтво про право власності на 1/4 будинковолодіння №146, яке знаходиться в с. Загвіздя по вул. Береговій (а.с.12).

Відповідно до листа Івано-Франківського ОБТІ від 6 серпня 2009 року №2147 право власності на спірне будинковолодіння зареєстровано, зокрема, за ОСОБА_5 - на 3/4 частки та ОСОБА_3 - на 1/4 частку будинковолодіння (а.с. 9).

Вказаних свідоцтв про право власності на частки в спірному будинковолодінні відповідач не оскаржувала. Натомість, вона визнала право позивача на 3/4 частки в цьому будинковолодінні з наведених ним підстав та просила слухати справу у її відсутності (а.с.24).

Цієї обставини в засіданні апеляційного суду представник апелянта не заперечував.

В ході розгляду справи апеляційним судом також зясовано, що 9 грудня 2011 року ОСОБА_2 помер. Наведена обставина підтверджується матеріалами спадкової справи №85/2012 р., зокрема витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть (а.с.83).

Як видно з матеріалів цієї спадкової справи 21 лютого 2012 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом на належні ОСОБА_2 3/4 частини спірного будинковолодіння звернулася ОСОБА_7 Однак, постановою державного нотаріуса Тисменицької державної нотаріальної контори ОСОБА_8 від 4 лютого 2015 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в звязку із відсутністю правовстановлюючого документу власності ОСОБА_2 на це майно (а.с.80-97).

Відповідно ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області від 2 листопада 2015 року ОСОБА_7 залучено до участі в справі в якості правонаступника померлого ОСОБА_2

Встановлено, що за життя позивач не зареєстрував право власності на належне йому майно на підставі оскаржуваного судового рішення.

В ході розгляду справи апеляційним судом зясовано, що ОСОБА_3 рішення суду за життя ОСОБА_2 не оскаржувала, відповідно не оспорювала його право власності на частку в вищезазначеному будинковолодінні. Апеляційна скарга нею подана тільки в березні 2015 року.

Крім того, як вбачається із копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 1 червня 2010 року ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,1356 га для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку, господарських будівель та споруд. Як ствердив в засіданні апеляційного суду представник апелянта остання тоді ж відчужила ОСОБА_9 і належну їй 1/4 частку в спірному будинковолодінні.

Також як видно зі змісту рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2015 року ОСОБА_3 в листопаді 2014 року зверталася в суд з позовом до Загвіздянської сільської ради, ОСОБА_7 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_2 За результатами розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_7 рішення Тисменицького районного суду від 4 вересня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено (а.с. 114а-114в).

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України та ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В силу ст. ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З врахуванням вищенаведених обставин колегія судів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог та вірно з цих підстав задовольнив позов ОСОБА_2

Будь-яких належних та допустимих доказів щодо наявності права відповідача на 3/4 частки спірного будинковолодіння, а звідси порушення оскаржуваним рішенням її законних прав та інтересів апеляційному суду не представлено.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Водночас будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновків суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Тисменицького районного суду від 20 листопада 2009 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_10