АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2012 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договорів позики та стягнення витрат, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів позики та стягнення витрат. Сплативши судовий збір, згідно чинного законодавства.

Позивачка посилалась на ті обставини, що судом розглядається справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення грошової заборгованості, яка начебто виникла через борг чоловіка позивачки ОСОБА_3 На підтвердження вказаного боргу ОСОБА_4 надав договори про борг, оформлені у вигляді розписок. ОСОБА_4 наполягав на тому, що вказаний борг ОСОБА_3 не повернув.

Позивачка вважає вказані договори фіктивними і незаконними, не оформленими належним чином, оскільки реально боргу не було, таких грошей її чоловік у ОСОБА_4 не брав, боргу не робив і вся ситуація змодельована для того, щоб позбавити її спільної з чоловіком квартири. Добровільно відповідачі не хочуть вирішити питання і визнати вказані договори позики недійсними.

Враховуючи вказане, позивачка просила визнати недійсними спірні фіктивні договори позики.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а саме: договір позики від 20 серпня 2004 року на суму 80 тис. грн.., договір позики від 18 листопада 2004 року на суму 30 тис. грн.., договір позики від 23 січня 2005 року на суму 25 тис. грн.., договір позики від 04 лютого 2005 року на суму 50 тис. грн.., договір позики від 05 березня 2005 року на суму 30 тис. грн.., договір позики від 10 квітня 2005 року на суму 50 тис. грн.., договір позики від 29 квітня 2005 року на суму 65 тис. грн.., договір позики від 20 травня 2006 року на суму 70 тис. грн.., договір позики від 18 січня 2007 року на суму 80 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року касаційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська відкрито провадження у цивільній справі № 2-8893/10 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5, про стягнення грошової заборгованості у розмірі 1 272 960 грн.

На підтвердження укладення між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договорів позики та їх умов відповідачем представлені боргові розписки, а саме: розписка від 20 серпня 2004 року на суму 80 тис. грн.., розписка від 18 листопада 2004 року на суму 30 тис. грн.., розписка від 23 січня 2005 року на суму 25 тис. грн.., розписка від 04 лютого 2005 року на суму 50 тис. грн.., розписка від 05 березня 2005 року на суму 30 тис. грн.., розписка від 10 квітня 2005 року на суму 50 тис. грн.., розписка від 29 квітня 2005 року на суму 65 тис. грн.., розписка від 20 травня 2006 року на суму 70 тис. грн.., розписка від 18 січня 2007 року на суму 80 тис. грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною першою ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тобто, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Колегія суддів вважає, що позивачка не довела ні суду першої, ні апеляційної інстанції, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Позивачка не є стороною спірних правочинів, не була присутньою при передачі грошових коштів і написанні розписок, а сторонами договорів беззаперечно визнається факт отримання грошових коштів.

Також, позивачем не було доведено факт неотримання грошей за розписками, що є її обов'язком згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Крім того, відповідно до вимог абзацу 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України при вирішенні спору про недійсність договору позики, укладеного у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження неодержання позичальником грошей від позикодавця або одержання у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Також колегія судді не може взяти до уваги посилання апелянта те, що факт фіктивності договорів позики підтверджується висновком судово-технічної експертизи документів від 16 липня 2014 року № 2991/13-34/2992/13-33/6658-664/14-34/6665/6666/14-33, згідно з якою встановити, чи виготовлені рукописні тексти розписок від імені ОСОБА_3 в той час, яким вони датовані, для розписок від 04 лютого 2005 року та 10 квітня 2005 року не видається можливим у зв'язку з відсутністю в експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення абсолютного часу нанесення штрихів рукописних записів, виконаних чорнилами. Встановити, чи виготовлені рукописні тексти розписок від імені ОСОБА_3 в той час, яким вони датовані, для розписок від 18 листопада 2004 року та 05 березня 2005 року не видається можливим із причини відсутності порівняльних зразків для пасти їх записів у реквізитах документів, наданих для ;порівняльного дослідження. Рукописні тексти усіх інших досліджених розписок від імені ОСОБА_3, а саме: датованих 20 травня 2006 року, 29 квітня 2005 року, 18 січня 2007 року, 20 серпня 2004 року та 23 січня 2005 року виготовлені не у той час, яким вони датовані.

Зазначений вище висновок експертизи, не містить чітких й однозначних висновків.

Висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України.

Крім того, постановою Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Положення цивільного законодавства про позовну давність поширюється лише на випадки пред»явлення обґрунтованого позову. Пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, як з підстав необґрунтованості позовних вимог, так у зв'язку з пропуском строку позовної давності, суд першої інстанції усупереч наведеним роз'ясненням не врахував, що ці підстави є взаємовиключними та при вирішені позову одночасно застосовуватися не можуть.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що є безпідставним посилання у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції на застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності та підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Таким чином, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог та змісту доводів апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення місцевого суду підлягає зміні лише в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, в частині посилання на застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності, а у іншій оскаржуваній частині залишенню без змін, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2012 року в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову змінити, виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності.

В решті оскаржуване рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2012 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

ОСОБА_7