Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 334/9037/14-ц Головуючий у 1-й інстанції: Лихосенко М.О.
Провадження № 22-ц/778/5487/15 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко Валерій Михайлович, про витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на квартиру,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М., реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_8, про визнання правочинів недійсними, зобов'язання скасувати записи про право власності на квартиру, здійснення реєстрації права власності на квартиру, визнання дій приватного нотаріуса протиправними.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначала, що згідно матеріалів кримінального провадження (№ 334/2265/14к) та фактичних обставин справи 23.04.2010р. її шляхом обману було вмовлено в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сенченка В.М. підписати довіреність, згідно з якою вона уповноважувала ОСОБА_5 розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду та таке інше), належною їй єдиною квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1. Пізніше на підставі вказаної довіреності 11.05.2010р. ОСОБА_5 уклав договір купівлі-продажу квартири зі ОСОБА_6, а вже через місяць, тобто 11.06.2010р. ОСОБА_6 уклав договір купівлі-продажу зазначеної квартири з ОСОБА_9 Внаслідок таких неправомірних дій ОСОБА_4 позбулася власності на квартиру.

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.08.2014р. по справі № 334/2265/14к ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч.ч. 1, 3 ст. 357 КК України та призначене відповідне покарання, стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в солідарному порядку на користь ОСОБА_4 17 224,55 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди (складається з вартості проїзного документа та витрат на правову допомогу) та 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. При пред'явленні до обвинувачених цивільного позову про відшкодування майнової та немайнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, не заявлялися позовні вимоги в частині відшкодування вартості квартири, якої ОСОБА_4 позбулася насильницьким шляхом.

Вказаний вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.08.2014р. на підставі ст. 61 ЦПК України є обов'язковим для вирішення даної справи, оскільки містить всі докази вини ОСОБА_5 та ОСОБА_8 щодо позбавлення ОСОБА_4 власної квартири шляхом обману.

Крім того, при посвідченні довіреності приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. прийняв для вчинення нотаріальних дій паспорт, який не відповідав вимогам законодавства, а саме, в ньому була переклеєна фотографія ОСОБА_4, тому на ній був відсутній відтиск печатки. Дана обставина підтверджена висновком технічної експертизи від 14.11.2010р. № 159, проведеної в рамках кримінальної справи.

До посвідчення довіреності у нотаріуса Сенченка В.М., позивача привозили до інших приватних нотаріусів Швецової О.С. та Яцемирської Т.В., які відмовилися посвідчувати будь-які довіреності, оскільки, поспілкувавшись з нею, встановили, що вона не усвідомлювала, які правові наслідки має підписання довіреності такого роду, а також викликав сумніви наданий паспорт з переклеєною фотографією.

Оскільки приватний нотаріус Сенченко В.М. при вчиненні нотаріальних дій припустився грубих порушень діючого законодавства, результатом яких є позбавлення ОСОБА_4 прав на її законне житло, є необхідність в дослідженні судом міри неправомірності таких дій та їх наслідків.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд:

- визнати недійсною довіреність від 23.04.2010р., посвідчену приватним нотаріусом Сенченко В.М., зареєстровану в реєстрі за № 902, видану ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5;

- визнати недійсним договір від 11.05.2010р. купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6;

- визнати недійсним договір від 11.06.2010р. купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3;

- зобов`язати реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції скасувати попередні записи прав власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, та здійснити реєстрацію права власності на зазначений об`єкт нерухомості за ОСОБА_4;

- визнати дії приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сенченка В.М. щодо посвідчення довіреності від 23.04.2010р., зареєстрованої в реєстрі за № 902, протиправними (т. 1, а.с. 1-3).

У жовтні 2014р. ОСОБА_4 надала суду уточнену позовну заяву, в якій зазначила відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, Реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, 3 особою - приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М., та посилаючись на ті ж самі обставини, просила суд:

- визнати недійсною довіреність від 23.04.2010р., посвідчену приватним нотаріусом Сенченко В.М., зареєстровану в реєстрі за № 902, видану ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5;

- визнати недійсним договір від 11.05.2010р. купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6;

- визнати недійсним договір від 11.06.2010р. купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3;

- застосувати наслідки недійсності правочинів, а саме: витребувати майно у вигляді квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_3; визнати право власності на зазначену квартиру за первинним її власником ОСОБА_4; зобов`язати реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції скасувати попередні записи прав власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, та здійснити реєстрацію права власності на зазначений об`єкт нерухомості за ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 35, 36-38).

У квітні 2015 року ОСОБА_4 надала суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, яку обґрунтовувала застосуванням удосконаленої судової практики у питаннях витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація), яке визначено у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Зазначала, що підтвердженням того, що майно ОСОБА_4 (квартира АДРЕСА_3) вибуло з її володіння поза її волею являється вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.08.2014р., яким визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_8 винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч.ч. 1, 3 ст. 357 КК України.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд:

- витребувати з володіння ОСОБА_3 майно у вигляді квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4;

- визнати право приватної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за первинним її власником - ОСОБА_4;

- зобов'язати реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, та здійснити реєстрацію права власності на зазначений об`єкт нерухомості за ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 143-145).

06.07.2015 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_12 надала суду першої інстанції заяву про залишення без розгляду позовних вимог в частині визнання недійсною довіреності від 23.04.2010р., посвідченої приватним нотаріусом Сенченко В.М., зареєстрованої в реєстрі за № 902, виданої ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5; визнання недійсним договору від 11.05.2010р. купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, що укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6; визнання недійсним договору від 11.06.2010р. купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3; визнання дій приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сенченка В.М. щодо посвідчення довіреності від 23.04.2010р., зареєстрованої в реєстрі за № 902, протиправними (т. 1, а.с. 182).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання недійсними довіреності від 23.04.2010р., посвідченої приватним нотаріусом Сенченко В.М., зареєстрованої в реєстрі за № 902, виданої ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5, договору від 11.05.2010р. купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, договору від 11.06.2010р. купівлі-продажу зазначеної квартири, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, про визнання протиправними дій приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сенченка В.М. щодо посвідчення довіреності від 23.04.2010р., зареєстрованої в реєстрі за № 902, виданої ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_5, залишено без розгляду (т. 1, а.с. 185).

Ухвала Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2015 року набрала чинності, сторонами по справі, їх представниками не оскаржена.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2015 року позов задоволено.

Витребувано з володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_4

Визнано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 за первинним її власником ОСОБА_4

Зобов'язано Реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_4 та здійснити реєстрацію права власності на зазначений об'єкт нерухомості за ОСОБА_4

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

За ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 надала довіреність від 23 квітня 2010р. на ім'я ОСОБА_5, якою уповноважила останнього розпоряджатись належною їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2002р., посвідченого приватним нотаріусом Бєлка В.М., квартирою АДРЕСА_1

11 травня 2010 року ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_4, на підставі зазначеної довіреності продав ОСОБА_6 вказану квартиру, а ОСОБА_6 11.06.2010р. перепродав спірну квартиру ОСОБА_3 На теперішній час спірна квартира зареєстрована на праві власності за останнім набувачем ОСОБА_3

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2011 року позов прокурора Ленінського району м. Запоріжжя в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_6, приватний нотаріус Сенченко В.М., про визнання недійсними довіреності та договорів купівлі-продажу квартири, визнання права власності було задоволено.

Визнано недійсною та скасовано довіреність від 23.04.2010 року, посвідчену приватним нотаріусом Сенченко В.М., зареєстровану в реєстрі за № 902 на ім'я ОСОБА_5, видану ОСОБА_4

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 11.05.2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 11.06.2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 квітня 2012 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2011 року скасовано.

Відмовлено в задоволенні позову прокурора Ленінського району м. Запоріжжя в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_6, приватний нотаріус Сенченко В.М., про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу квартири недійсними з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України (т. 1, а.с. 41-43).

Крім того, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2014 року позовна заява ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сенченка В.М., ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання дій протиправними, визнання довіреності недійсною залишена без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Ухвала набрала законної сили 11.09.2014р. (т. 1, а.с. 56).

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя 18.08.2014р. ОСОБА_5 та ОСОБА_8 визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч.ч. 1, 3 ст. 357 КК України. Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в солідарному порядку на користь ОСОБА_4 17 224,55 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (т. 1, а.с. 4-6).

Як вбачається з вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.08.2014р., в середині квітня 2010 року ОСОБА_5, маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, за попередньою змовою з ОСОБА_8, дізнавшись від ОСОБА_8, співмешканця ОСОБА_4, що остання має намір проживати самостійно від своєї матері ОСОБА_14, враховуючи її відсталий розумовий розвиток, що підтверджується актом № 340 від 25.05.2011 року амбулаторної первинної комплексної судової психолого - психіатричної експертизи, розробили злочинний план по заволодінню її квартирою з подальшим продажем та отриманням грошей від продажу, які розподілять між собою і витратять на власні потреби.

Так, відповідно до розробленого злочинного плану, починаючи з середини квітня 2010 року, ОСОБА_5, познайомившись за допомогою ОСОБА_8 зі ОСОБА_4, неодноразово приїжджав до неї в гості, куди привозив продукти харчування та алкогольні напої, які останні вживали. Таким чином, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 своїми діями використовували довіру ОСОБА_4

В ході бесіди зі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 наполягали на продажі її квартири, а взамін - на придбанні іншого житла з меншою квадратурою, але ОСОБА_4 в останню мить відмовилась від їх пропозиції на реалізацію квартири.

Крім того, ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_8, маючи умисел на заволодіння паспортом громадянина України, виданим на ім'я ОСОБА_4, розробили злочинний план, відповідно до якого ОСОБА_8, будучи співмешканцем ОСОБА_4, перебуваючи в квартирі останньої, маючи доступ до її речей, таємно викрав паспорт громадянина України, виданий на ім'я ОСОБА_4, після чого передав ОСОБА_5 викрадений паспорт біля будинку АДРЕСА_1

Після чого, за раніше розробленим злочинним планом, ОСОБА_8, будучи співмешканцем ОСОБА_4, перебуваючи в квартирі останньої, відправив ОСОБА_5 разом зі ОСОБА_4 до аптеки за ліками. В цей час ОСОБА_8 викрав документи на зазначену квартиру, а саме: технічний паспорт на квартиру, договір купівлі-продажу від 14 грудня 2002 року, укладений між ОСОБА_15 та ОСОБА_16, який діяв від імені неповнолітньої ОСОБА_4, після чого передав ОСОБА_5 викрадені документи через вікно квартири АДРЕСА_1 в місті Запоріжжя, які в подальшому використали викрадені документи для оформлення довіреності та продажу квартири.

Далі, ОСОБА_5 з ОСОБА_8, вивчивши зазначені документи на квартиру та встановивши, що раніше вищезазначену квартиру купував ОСОБА_4 близький родич ОСОБА_16, зловживаючи довірою ОСОБА_4, запевнили останню, що ОСОБА_16 начебто бажає повернути квартиру собі і на це у нього є право згідно діючого законодавства.

Для того, щоб вказаний родич ОСОБА_16 не забрав квартиру, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 запевнили ОСОБА_4, що їй необхідно формально переоформити на ОСОБА_5 квартиру, таким чином, ОСОБА_16 не зможе використати свої можливості, а потім переоформити квартиру назад.

В результаті зловживання довірою ОСОБА_4, ОСОБА_5 у зговорі із ОСОБА_8 викликали у останньої впевненість про вигідність оформлення на ОСОБА_5 нотаріальної довіреності. 23 квітня 2010 року ОСОБА_5 разом з ОСОБА_8 відвезли ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Сенченко В.М., за адресою: АДРЕСА_6 де ОСОБА_4 оформила на ОСОБА_5 довіреність, відповідно до якої останній має право розпоряджатися, а саме продавати, обмінювати, здавати в оренду або передавати в іпотеку квартиру, належну ОСОБА_4

Отримавши відповідну довіреність від ОСОБА_4, ОСОБА_5 в період декількох днів квітня 2010 року погасив заборгованість за комунальні платежі, а також підключив електрику, яка була раніше відключена за несплату. З метою відшукування покупця квартири та усунення перешкоджання її продажу, ОСОБА_5 за попередньою змовою із ОСОБА_8 організували вивіз ОСОБА_4 за межі міста, а саме до міста Приморськ, де ОСОБА_8 продовжував разом зі ОСОБА_4 вживати алкогольні напої.

За час відсутності ОСОБА_4 у місті Запоріжжі ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_8 30.04.2010 року звернулись до ОП «ЗМБТІ», організували вихід техніка БТІ для обмірювання квартири та отримання витягу для подальшого оформлення квартири на продаж. В подальшому зазначеними особами 05.05.2010 року було отримано витяг.

Після цього, знайшовши покупця квартири, 11 травня 2010 року, ОСОБА_5, використовуючи раніше надану довіреність, знаходячись у приватного нотаріуса Компанієць І.Ю., розташованого за адресою: АДРЕСА_7 без відома та згоди ОСОБА_4, продав зазначену квартиру ОСОБА_6 за 28 000 доларів США.

В подальшому ОСОБА_5 підшукав будинок в селі для вивозу туди ОСОБА_4, після чого ОСОБА_5 передав ОСОБА_18 частину коштів, отриманих від продажу квартири у сумі 2 000 доларів США без відома ОСОБА_4, з метою придбання для останньої будинку в селі Калинівка Оріхівського району Запорізької області, але до кінця так і не оформив будинок, в який потім вивіз ОСОБА_4 та її матір, а також меблі та носильні речі останніх, де їх і залишив. Іншу частину грошей ОСОБА_5 та ОСОБА_8 розподілили між собою.

Крім того, ОСОБА_5 за попередньою змовою із ОСОБА_8, звернувся до паспортиста ВРЕЖО № 7, куди надав копію довіреності, а також раніше викрадений паспорт громадянина України на ім'я ОСОБА_4, на підставі чого було проведено зняття з реєстрації ОСОБА_4 у квартирі № 110, розташованої в будинку АДРЕСА_1

Таким чином, ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_8, заволоділи шляхом зловживання довірою ОСОБА_4 чужим майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 в міста Запоріжжя, яку в подальшому продали, спричинивши матеріальну шкоду потерпілій в великих розмірах, згідно висновку незалежного оцінщика ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_1 в місті Запоріжжі, станом на 11.05.2010 року складала 203 743 грн.

Умисні дії ОСОБА_5 та ОСОБА_8 суд кваліфікував за ч. 3 ст. 190 КК України, тобто заволодіння правом на чуже майно, шляхом обману, вчинене за попередньою змовою групою осіб, у великих розмірах, за ч. 1 ст. 357 КК України, тобто таємне викрадення офіційних документів з корисливих мотивів, та за ч. 3 ст. 357 КК України, як незаконне заволодіння паспортом (т. 1, а.с. 4-6).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки квартира придбана за відплатним договором в особи, яка не мала права її відчужувати, тобто заволоділа нею шляхом шахрайства, то позивач, як власник, має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, звернувшись до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Таким чином, суд вважав за необхідне витребувати у набувача ОСОБА_3 спірну квартиру, оскільки первісний продавець ОСОБА_5 не мав права на її відчуження, та зазначена квартира вибула з володіння позивача не з її волі, а шляхом шахрайства, та визнати за ОСОБА_4 право власності на зазначену квартиру.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду не можна з наступних підстав.

Зі змісту заяви про зменшення розміру позовних вимог вбачається, що позивач просила суд про витребування майна та визнання за нею права власності на майно, яке вибуло з її володіння поза її волею.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частина 2 наведеної статті містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, причому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Разом із тим, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3 Постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Відповідно до п.п. 2 та 3 ч. 1 ч. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача в тому разі, якщо майно було викрадене в нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом.

У випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з'ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року по справі № 6-165цс13).

Відповідно до роз'яснень п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Така правова позиція також висловлена у постановах Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12 та від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як зазначалося вище, відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

За положеннями п.п. 21, 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014р., спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

За положеннями ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вищезазначений вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя 18.08.2014р., як акт судової влади, є належним та допустимим письмовим доказом, у розумінні ст.ст. 58, 59, 64 ЦПК України, на підтвердження наявності обставин, на які посилається ОСОБА_4 у позові.

Проте, як зазначалося вище, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 11.05.2010р., укладеного між ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності від 23.04.2010р., та ОСОБА_6 залишено без розгляду.

Оспорюваними є правочини, які ЦК України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку на вимогу однієї із сторін або іншої заінтересованої особи.

Оспорюваний правочин, не будучи оспореним за волею його учасників або іншої заінтересованої особи є дійсним і породжує правові наслідки.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом, або якщо він не визнаний недійсним.

Отже, договір купівлі-продажу квартири від 11.05.2010р. є чинним, не визнаний недійсним, він не є нікчимним, та породжує правові наслідки.

Сама по собі наявність вироку суду, яким ОСОБА_5 та ОСОБА_8 визнані винними у вчинені злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190 КК України, ч.ч. 1, 3 ст. 357 КК України, за наявності дійсного договору купівлі-продажу квартири від 11.05.2010р., не є підставою для задоволення позову про витребування майна у добросовісного набувача та визнання права власності на майно.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, на підставі ст.ст. 307, 309 ЦПК України судова колегія вбачає підстави для скасування рішення суду із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2015 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: