У х в а л а

іменем україни

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_1, поданою її представником ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила в порядку поділу спільного майна подружжя виділити їй та ОСОБА_2 у власність по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з 5 серпня 1995 року по 9 грудня 2004 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2, під час якого у липні 1996 році вони придбали квартиру АДРЕСА_1. Зазначала, що спірна квартира є спільним майном подружжя та підлягає поділу у рівних частках між нею та відповідачем.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності про застосування якого було заявлено відповідачем.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 5 серпня 1995 року по 9 грудня 2004 року.

31 липня 1996 року була придбана квартира АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2007 року було задоволено позов ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, виділено у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та стягнуто з останнього на користь ОСОБА_1 674 505 грн в якості компенсації за Ѕ частину квартири.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня 2007 року вказане судове рішення було скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2008 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя було залишено без розгляду.

Відповідно до ст. ст. 22 <nau://ukr/2006-07|st22>, 23 <nau://ukr/2006-07|st23>, 28 <nau://ukr/2006-07|st28>, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України <nau://ukr/2006-07|st29>, ст. ст. 16 <nau://ukr/697-12|st16>, 17 Закону України "Про власність" <nau://ukr/697-12|st17>, ст.ст. 112 <nau://ukr/1540-06|st112>, 118 ЦК Української РСР <nau://ukr/1540-06|st118>, що діяли на час придбання спірної квартири, ст. ст. 368 <nau://ukr/435-15|st368>, 369 <nau://ukr/435-15|st369>, 370 ЦК України <nau://ukr/435-15|st370> майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України <nau://ukr/435-15|st253> перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 3 ст. 29 КпШС України <nau://ukr/2006-07|st29>).

Позивач при зверненні до суду з даним позовом, посилалась на те, що про порушення права дізналась лише у вересні 2014 року, а до цього часу вона вважала, що її право не порушено.

З матеріалів справи убачається, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 6 лютого 2014 року ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вищевказаного не врахував, не встановив фактичні обставини справи, не визначив моменту виникнення у позивача права на позов, та дійшов передчасного висновку про відмову у позові.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. 303 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, недоліків суду першої інстанції не усунув, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на припущеннях, що, відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, є неприпустимим.

За таких обставин, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану її представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик