УХВАЛА

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 9 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він є власником нежитлового приміщення торгівельного комплексу площею 34,9 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, оскільки рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 квітня 2008 року, яким був визнаний дійсним договір купівлі-продажу зазначеного приміщення, укладений між ним та покупцем ОСОБА_4 скасовано, тому вважає, що указане майно вибуло з його володіння поза його волею.

Ураховуючи, що відповідачі не визнають його право власності, перешкоджають у здійсненні права власності, позивач просив з підстав, передбачених ст. ст. 388, 392 ЦК України, визнати за ним право власності на спірне майно та витребувати його з незаконного володіння відповідача.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 9 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення торговельного комплексу, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, площею 34,9 кв. м. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_5 належне ОСОБА_3 вказане нежитлове приміщення торговельного комплексу.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння позивача на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано, тому воно підлягає поверненню останньому за правилами ст. 388 ЦК України шляхом витребування від добросовісного набувача.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції. При цьому послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 11 червня 2014 року № 6-52цс14 в обґрунтування свого висновку про правильність застосування районним судом ст. 388 ЦК України щодо майна, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але у подальшому скасованого.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що нежитлове приміщення вибуло з володіння позивача на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано, тому воно підлягає поверненню останньому за правилами ст. 388 ЦК України шляхом витребування від добросовісного набувача.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту ч. 5 ст. 11 ЦК України випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, за вказаною нормою права, на підставі якої суд задовольнив позов, вимога про визнання права власності може бути пред'явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-244цс14 від 18 лютого 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_5 посилався на те, що він є власником спірного нежитлового приміщення на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 травня 2013 року, що набрало законної сили, яким за ним було визнано право власності на спірне приміщення, на що районний суд не звернув увагу та помилково застосував положення ст. 388 ЦК України.

У порушення вимог ст. ст. 212- 214, 315 ЦПК України апеляційний суд не перевірив доводів сторін, не дав належної оцінки доказам, зокрема про те, хто є власником спірного приміщення на час вирішення спору, та чи є позивач власником відповідно до умов ст. 392 ЦК України, яка надає таке право саме власнику майна на пред'явлення позову про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, не навів мотивів відхилення доводів відповідача про те, що він є власником спірного приміщення на підставі рішення суду, яке не скасовано і ці обставини є преюдиційними в силу ст. 61 ЦПК України, оскільки вони були встановлені указаним рішенням щодо ОСОБА_5, який є відповідачем у даній справі.

При цьому, апеляційний суд взагалі не дав оцінки доводам відповідача про безпідставність позову та необґрунтованість рішення районного суду в частині визнання права власності на спірне майно за позивачем, при наявності рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 травня 2013 року, на яке посилався відповідач в апеляційній скарзі, дані про скасування якого в матеріалах справи відсутні (а. с. 117-120).

Не можна визнати обов'язковою для суду правову позицію, висловлену Верховного Суду України від 11 червня 2014 року № 6-52 цс 14 на яку послався апеляційний суд в обґрунтування свого висновку про правильність застосування районним судом ст. 388 ЦК України, оскільки вона стосується обставин, встановлених судом касаційної інстанції при вирішенні спору між сторонами, які набули права власності на спірне майно на підставі рішення суду, яке у подальшому було скасовано, і не стосуються обставин, на які посилається відповідач у справі про набуття ним права власності на спірне майно на підставі рішення суду, яке не скасовано, тобто інших фактичних обставин, які апеляційним судом не перевірені у порядку ст. 303 ЦПК України.

Ураховуючи, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 9 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик