Провадження №2/522/7927/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі

головуючого судді Тарасова А.В.

за участю секретаря судового засідання Острікова К.В.,

розглянувши в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси, 20.07.2015 року звернулась позивач ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, зазначаючи, що з 01.07.2009 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 В лютому 2014 року позивач придбала автомобіль марки «Toyota», д/н НОМЕР_1 за грошові кошти, які отримала від своєї матері за договором позики від 15.02.2014 року, що підтверджується відповідною розпискою.

Оскільки спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти ОСОБА_1, позивач просив суд припинити спільну сумісну власність на автомобіль «Toyota», д/н НОМЕР_1, визнати вказаний автомобіль особистою приватною власністю позивача ОСОБА_1

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.08.2015 року, суд визнав обов'язковою явку позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 до судового засідання для дачі особистих пояснень по цивільній справі.

Однак, у судові засідання позивач не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, рекомендованою кореспонденцією.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Надав суду заяву згідно якої, просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Представник позивача, діюча від імені ОСОБА_1 на підставі угоди про надання правової допомоги від 13.07.2015 року, ордеру ОД № 110641, у судовому засіданні підтримала доводи позовної заяви, зазначила, що оскільки участь позивача у судовому засіданні є правом, а не обов'язком сторони, підстави для відкладення розгляду справи відсутні, у зв'язку з чим просила розглянути справу та задовольнити позовну заяву. Представнику позивача, на підставі частини 4 статті 10 ЦПК України, було роз'яснено право на подання заяви чи клопотання про витребування доказів, зокрема для підтвердження юридичного факту перебування спірного автомобілю у власності позивача, проте представник позивача таким правом не скористалась. Крім того, оригінали правовстановлювальних документів на спірний автомобіль не надала, мотивуючи це тим, що оригінал потрібен позивачу для керування транспортним засобом.

Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовній заяві належить відмовити.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України, частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Дійсно, за змістом статті 61 обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. А згідно ч. 4 ст. 171 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд вважає, що суд (головуючий суддя Шликов С.П.), постановляючи ухвалу про визнання явки сторін обов'язковою, не прийняв визнання відповідачем позову, продовжив судовий розгляд, у зв'язку з чим, на позивача розповсюджуються вимоги ч. 3 ст. 10 ЦПК України, ч. 1 ст. 60 ЦПК України щодо обов'язку доведення тих обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог.

Згідно поданої позовної заяви, позивач зазначила, що є власником автомобілю «Toyota», д/н НОМЕР_1, про що надала копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_2 (а.с. 7).

Разом з тим, вказана копія належним чином не посвідчена, оригінал свідоцтва суду не наданий, а враховуючи те, що з огляду на принципи диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд позбавлений права витребування доказів з власної ініціативи, позивачем не доведений факт перебування вказаного автомобілю у її власності.

Крім того, за умовах відсутності оригіналу свідоцтва про шлюб, укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_1 від 01.07.2009 року, суд не може встановити факт перебування сторін у шлюб.

Вказані обставини свідчать про те, що вимоги позивача є необґрунтовані.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд також виходить з наступного.

Так, відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин. Суду не надано доказів не визнання, або оспорювання відповідачем обставин, на які посилається позивач. Не надано також й доказів ухилення відповідача від позасудової процедури оформлення спірного майна на ім'я позивача.

Враховуючи те, що відповідач надав заяву про визнання позову ще 29.07.2015 року, тобто до проведення першого судового засідання, суд вважає, що між сторонами відсутній спір про право цивільне, а пред'явлення позову обумовлено іншими обставинами. Так, при наявності волі сторін на припинення спільної сумісної власності на вказаний автомобіль, сторони можуть вирішите вказане питання в порядку статті 69 СК України, шляхом укладення відповідного договору.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд також вважає, що позовні вимоги є безпідставні, тому відмовляє в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України,суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя А.В. Тарасов

23 листопада 2015 року