Ухвала

іменем України

04 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - кредитна спілка «Україна», про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, у якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на її користь 510 849 грн 15 коп. та 413 216 грн 75 коп. боргу за договорами відступлення права вимоги та договорами поруки.

На обгрунтування своїх позовних вимог посилалась на ті обставини, що відповідачі не виконали взятих на себе зобов'язань за договорами про відступлення права вимоги від 22 січня 2010 року та договорами поруки та не здійснили виплату позивачці сум за отримані ОСОБА_8 та ОСОБА_9 права вимоги за цими договорами, просила задовольнити позов.

30 вересня 2014 року рішенням Люботинського міського суду Харківської області позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 510 849 грн 15 коп. із ОСОБА_9 - 413 216 грн 75 коп.

У задоволенні позову в частині солідарного стягнення заборгованості за цим договором про відступлення права вимоги з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як з поручителів відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивачка просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню та, враховуючи, що при розгляді справи було виявлено порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування судових рішень на підставі ч. 3 ст. 335 ЦПК України, колегія суддів виходить за межі доводів касаційної скарги та переглядає рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в повному обсязі з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не виконали взятих на себе зобов'язань і не сплатили позивачці грошові кошти відповідно до умов договорів, що є підставою для стягнення боргу, пені за несвоєчасне виконання зобов'язання, 3 % річних та інфляційних втрат, а підстав для солідарної відповідальності поручителів немає, оскільки договір поруки є припиненим.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що заміна кредитора у зобов'язанні не відбулась, оскільки позивачка не надала інформації відповідачам щодо свого звернення до суду з позовом до кредитної спілки про повернення вкладів, який задоволено, а кредитна спілка (боржник) не отримала повідомлення про відступлення права вимоги, що унеможливило реалізацію ними своїх прав за договором.

Проте погодитися з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно з законом, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 10 червня 2003 року між ОСОБА_6 та кредитною спілкою «Україна» укладено договір № 21/3 про внесення строкового внеску та 09 червня 2004 року, 10 червня 2005 року, 09 червня 2006 року, 10 червня 2008 року додаткові угоди до нього.

04 січня 2006 року між ними укладено договір № 1 про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок, а 30 квітня 2007 року та 29 грудня 2008 року між ними укладені додаткові угоди до цього договору.

13 січня 2006 року між ними укладено договір № 2 про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок та 13 січня 2009 року додаткову угоду до договору.

22 січня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 укладено договір відступлення права вимоги (цесії) № 02-ц, за яким відповідачка набула права вимоги за договором № 1 та додатковими угодами до нього на загальну суму 239 695 грн та зобов'язалася сплатити на користь позивачки ці грошові кошти частинами у сумі не менше 15 000 грн в строк до 30-го числа кожного календарного місяця, починаючи з 30 червня 2010 року, та повернути кошти у повному обсязі не пізніше 20 лютого 2011 року.

На забезпечення виконання цього договору 22 січня 2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також ОСОБА_9 укладені договори поруки.

У цей же день між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 укладено договір відступлення права вимоги (цесії) № 03-ц, за яким позивачка відступила, а відповідач набув належне їй право вимоги за договором від 10 червня 2003 року № 21/03 про внесення строкового внеску, договором від 04 січня 2006 року № 1 про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок, договором від 13 січня 2006 року № 2 про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок та додатковими угодами до цих договорів.

Пунктом 2.1 договору та 1, 2 додатку № 2 до договору визначено загальну суму зобов'язання, право вимоги на яке перейшло до ОСОБА_9, яка складає 193 885 грн та яку він зобов'язався сплатити у наступному порядку: частинами суми в розмірі не менше 15 000 грн в строк до 30-го числа кожного місяця, починаючи з 30 червня 2010 року, при цьому сплатити кошти у повному розмірі не пізніше 20 лютого 2011 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір поруки.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2010 року задоволено позов ОСОБА_6 та стягнуто з Кредитної спілки «Україна» на її користь 63 326 грн вкладу та 34 365 грн 27 коп. процентів за вкладом за договором від 10 червня 2003 року 21/03 про внесення строкового внеску; 244 290 грн 26 коп. вкладу та 154 248 грн 55 коп. процентів за договором від 04 січня 2006 року № 1 про залучення внеску на депозитний рахунок; 19 959 грн 53 коп. вкладу та 12 425 грн 57 коп. процентів за вкладом за договором від 13 січня 2006 року № 2 про залучення внеску на депозитний рахунок.

Додатковим рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2010 року стягнуто з Кредитної спілки «Україна» на користь позивачки 120 202 грн 78 коп., з яких 79 427 грн 38 коп. - сума основної заборгованості (вкладу) за договором від 04 січня 2006 року № 1 про залучення внеску на депозитний рахунок, та 40 775 грн 40 коп. - сума процентів за депозитними договорами, а саме договором від 10 червня 2003 року № 21/03, договором від 04 січня 2006 року № 1, договором від 13 січня 2006 року № 2.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи та, встановивши, що відповідачі не виконали взятих на себе зобов'язань за договорами відступлення права вимоги, не перевірив наявності в матеріалах справи рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова про стягнення з кредитної спілки боргу за договорами банківських вкладів на користь позивачки, тоді як вона на час його ухвалення вже передала своє право вимоги за цими ж договорами відповідачам, не перевірив її пояснень з цього приводу та не надав належної оцінки цим обставинам і не встановив їх.

Не перевірив, чи може вплинути це судове рішення на стягнення боргу за договорами відступлення права вимоги, без наведення відповідних мотивів щодо цих обставин, зробив передчасний висновок про задоволення позову.

Крім того, отримавши заперечення відповідачів на позовну заяву, у яких вони вказували на ті обставини, що вважають договори відступлення права вимоги недійсними, не виконав вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України та не роз'яснив їм право заявити відповідні вимоги, зробив передчасний висновок про задоволення позову та стягнення боргу, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції цих недоліків не усунув, а визнавши договори відступлення права вимоги такими, що не відбулись, також не виконав вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, не перевірив та не визначився із підставами заявленого позову, характером спірних відносин та нормами матеріального права, які їх регулюють.

Суд не врахував, що позивачка просила стягнути з відповідачів борг за чинними договорами, які ніким не оскаржені, не врахував презумпцію їх правомірності (ст. 204 ЦК України) і не дав цим обставинам відповідної оцінки, а пославшись на те, що позивачка не повідомила кредитну спілку боржника про заміну кредитора та про звернення нею до суду з позовом про стягнення боргу, у задоволенні позову відмовив.

На порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції та його висновків про те, що позивачка виконала свої зобов'язання та передала відповідачам визначені умовами договорів документи, на яких засновано право вимоги, не надав цим обставинам відповідної оцінки та не навів мотивів на спростування цих висновків, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Невиконання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення Люботинського міського суду Харківської області від 30 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 30 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 08 квітня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко