Справа № 305/108/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Ігнатюка Б.Ю.

суддів - Панька В.Ф., Мацунича М.В.

при секретарі - Дашковській С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 та апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Рахівського районного суду від 18 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, Головного Управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області в особі відділу Державної міграційної служби Рахівського району Закарпатської області про захист житлових прав, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та виселення,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 звернулась до суду з вищевказаним позовом.

Позов мотивовано тим, що позивачці належить житловий будинок АДРЕСА_1, де вона зареєстрована та проживає. В даному житловому будинку на день звернення позивачки до суду є зареєстрованими: син ОСОБА_6, який фактично проживає в АДРЕСА_2; дочка ОСОБА_8 та її син, внук позивачки, ОСОБА_7 та проживає без реєстрації зять ОСОБА_4, який зареєстрований в іншому будинку за адресою: АДРЕСА_3. У житловому будинку позивачки законно зареєстровані лише її син та дочка. Інші співмешканці - зять та внук проживають у будинку без її згоди та відповідного дозволу на реєстрацію місця проживання. Договір житлового найму між ними не укладений. Крім того, син позивачки, являється на даний час особою, яка втратила право на користування житловим приміщенням. Стверджує, що у зв'язку із втратою ОСОБА_6 права на користування житловим приміщенням, незаконним проживанням у будинку позивачки ОСОБА_4 та незаконною реєстрацією та проживанням її внука, порушується її право приватної власності на це житло. Тому просила визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування жилими приміщеннями будинку АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації місця проживання без його згоди. Виселити ОСОБА_4 з вказаного будинку без надання йому іншого житлового приміщення. Позбавити ОСОБА_7 права користування житловими приміщеннями цього житлового будинку, зняти його з реєстрації місця проживання без його згоди та виселити його із даного житлового будинку без надання йому іншого житлового приміщення. Надати дозвіл Головному управлінню Державної міграційної служби України в Закарпатській області в особі відділу Державної міграційної служби Рахівського району Закарпатської області зняти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з реєстрації місця їхнього проживання.

Рішенням суду позов задоволений частково : виселено ОСОБА_4 без надання йому іншого житлового приміщення. В задоволенні решті вимог відмовлено.

З цим рішенням не погодилась позивачка, порушила питання про його зміну в частині відмови у задоволенні позовних вимог та просила прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом норм матеріального права.

Оскаржив рішення і ОСОБА_4, порушив питання про його зміну в частині його виселення без надання іншого місця житлового приміщення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом норм матеріального права.

В судовому засіданні позивачка подану її представником апеляційну скаргу підтримала, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 не визнала. Пояснила, що її син ОСОБА_6 вже більше трьох років проживає в РФ і знає про судових розгляд справи.

Враховуючи зазначене, а також те, що інші особи повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи і про причини неявки не повідомили, суд вважав за можливе розглянути справу у їх відсутності, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши позивачку та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга позивачки підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.І ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що зазначений будинок належить на праві власності позивачці, в ньому проживають відповідачі за виключенням ОСОБА_6, який на заробітках більше року. Цю причину визнано поважною при вирішенні питання про тривалість відсутності цієї особи . Зять позивачки ОСОБА_4 вселився без її згоди та здійснює щодо неї насильницькі дії.

Доводи апеляційної скарги позивачки: відповідачі не являються членами сім'ї позивачки, її син ОСОБА_6 більше року на заробітках і тому втратив право на житло.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_9: він більше 20 років проживає в цьому будинку.

Доводи апеляційної скарги позивачки є частково безпідставними, а доводи ОСОБА_4 є обгрунтованими.

Так, по справі установлено, що у належному на праві власності позивачці будинку проживають ОСОБА_4 - зять -, який не зареєстрований в цьому будинку, ОСОБА_10 - дочка позивачки, та ОСОБА_7 - її внук. Зареєстрованим в цьому будинку значиться син позивачки ОСОБА_6, який більше року знаходиться на заробітках. Також установлено, що дочка позивачки проживала в спірному будинку з дня свого народження і до заміжжя. Після одруження з ОСОБА_4 вони кілька років проживали окремо, а потім всі повернулись у спірний будинок, в якому проживають вже більше 18 років. Bраховуючи час проживання відповідачів у будинку позивачки суд вважає, що позивачка не заперечувала проти його вселення після одруження ОСОБА_4 з дочкою позивачки і тому стверджувати про відсутність такої її згоди є безпідставним. Зазначене стосується і внука позивачки ОСОБА_7, який весь час проживав зі своїми батьками. Тривалість проживання слід враховувати при вирішенні подібних спорів, що відповідає вимогам п.9 постанови Пленуму ВСУ від. 12.04.1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України».

Дочка відповідачки була членом сім'ї позивачки і, як вказано, відповідач ОСОБА_4 вселився в будинок як чоловік. Всі вони продовжували проживати однією сім'єю. В теперішній час сім'я ОСОБА_4 відноситься до колишніх членів сім'ї ОСОБА_5 Однак всі вони мають право на проживання в цьому будинку відповідно до діючого законодавства, яким врегульовано ці правовідносини.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК.

Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Зазначених підстав по справі не установлено і тому в позові про виселення ОСОБА_4 слід відмовити.

Відповідно до ч.1.2 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вирішуючи питання про позбавлення права на житло у спірному будинку ОСОБА_6, суд виходив з того, що цей відповідач знаходиться на сезонних роботах більше року і до цих правовідносин слід застосувати за аналогією вимоги ст. 71 ЖК України, якою дозволяється збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами більше шести місяців по причині відсутності за характером роботи. Однак, судом не враховано ч.2 ст.71 ЖК України, якою встановлено, що якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. В матеріалах справи відсутня така заява ОСОБА_6 і тому у суду не було підстав визнавати поважною причину відсутності більше строку, який встановлено ст.71 ЖК України та ст.405 ЦК України.

А тому, керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_5 задоволити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволити.

Рішення Рахівського районного суду від 18 червня 2015 р. в частині виселення ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1 скасувати і у задоволенні цих позовних вимог відмовити. Скасувати зазначене рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання втратившим право користування житлом ОСОБА_6 і постановити в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задоволити: визнати ОСОБА_6 втратившим право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1, Закарпатської області.

В решті зазначене рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: