Справа № 447/103/15 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/783/7031/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю позивача ОСОБА_3;

Кізими Т.М. - представника ПАТ „Укртрансгаз",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

20 січня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства (ПАТ) „Укртрансгаз", у якому просив суд поновити його на роботі на посаді оператора газорозподільної станції Бібрського ЛВУ МГ філії УМГ Львівтрансгаз ПАТ „Укртрансгаз", стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також 15 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що 12.06.2014 року позивач в порядку ст. 6 Закону України „Про охорону праці" звернувся з заявою про відмову від дорученої роботи до свого безпосереднього керівника - начальника дільниці ГРС, на яку 01.07.2014 року отримав відповідь, зі змісту якої вбачається, що його відсутність на робочому місці 11, 13, 18, 20 і 24 червня 2014 року розцінюється, як прогули, та буде ініційовано притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

02.07.2014 року позивач отримав повідомлення профкому про розгляд 04.07.2014 року подання адміністрації про дачу згоди на звільнення його з роботи, однак на його заяву від 03.07.2014 року на ім'я голови профкому він не отримав копії згаданого подання та копії акту про його відсутність на роботі.

Стверджував, що з приводу отримання пояснень щодо вчинених ним прогулів до нього ніхто не звертався.

Також стверджував, що про своє звільнення з роботи відповідно до наказу від 05.08.2014 року № 41-ос він дізнався лише у січні 2015 року - з повідомлення Бібрського ЛВУ МГ від 18.12.2014 року та відповіді філії УМГ Львівтрансгаз ПАТ „Укртрансгаз" від 16.12.2014 року.

З урахуванням наведеного, вважав його звільнення з роботи по п.4 ст. 40 КЗпП України безпідставним, необгрунтованим і незаконним та нічим іншим, як розправою за його заяви і звернення з приводу порушень відповідачем трудового законодавства України (а.с. 1).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 66-68).

Дане рішення оскаржив позивач ОСОБА_3

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове „по суті позовних вимог", покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Стверджує, що він 09.08.2014 року не отримував цінного листа, а 09.08.2014 року отримав від листоноші лише повідомлення про поступлення цінного листа на його ім'я у поштове відділення зв'язку. При цьому пояснення листоноші ОСОБА_5, як свідка, не вважає належними та допустимими доказами отримання ним цінного листа, та стверджує, що повідомлення про звільнення його з роботи він отримав лише 20.12.2014 року, а тому вчасно звернувся до суду, здавши позовну заяву на пошту 20.01.2015 року.

Стверджує, що жодного прогулу він не вчиняв, в тому числі - і 01.07.2014 року.

Вважає, що при звільненні його з роботи відповідачем було порушено строки та порядок звільнення з роботи працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (а.с. 78-80).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Матеріалами справи стверджується та визнається сторонами спору, що позивач ОСОБА_3 з 06.03.2014 року по 08.06.2014 року перебував у додатковій відпустці у зв'язку із захистом ним дипломної роботи у ВУЗі.

ОСОБА_3 визнається той факт, що після закінчення вище згаданої відпустки він до роботи не приступив, що в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 пояснив тим, що 12.06.2014 року він подав своєму безпосередньому керівнику (начальнику дільниці ГРС) Заяву (в порядку ст. 6 Закону України „Про охорону праці) про відмову від дорученої роботи (а.с. 2).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 визнав, що він, якоператор газорозподільної станції, зобов'язаний був щорічно проходити перевірку знань з охорони праці.

В той же час, 17.06.2014 року ОСОБА_3 не прибув в Комарнівську ВТС для перевірки знань з охорони праці, у зв'язку з чим 18.06.2014 року його під власноручну розписку було повідомлено про необхідність прибуття в Комарнівську ВТС о 10 год. 19.06.2014 року для здачі іспиту з охорони праці, а також про необхідність надання пояснень з приводу його відсутності на робочому місці 11 і 13.06.2014 року, а також неявки в Комарнівську ВМС для перевірки знань з охорони праці 17.06.2014 року (а.с. 119).

19.06.2014 року ОСОБА_3 в черговий раз в Комарнівську ВТС для здачі іспиту з охорони праці не з'явився, вимоги про дачу пояснень з приводу його відсутності на робочому місці 11 і 13.06.2014 року, а також неявки в Комарнівську ВМС для перевірки знань з охорони праці 17.06.2014 року, не виконав, про що 19.06.2014 року було складено Акт (а.с. 120) та повідомлено службовою запискою начальника Бібрського ЛВУМГ (а.с. 121).

Будь-яких пояснень з приводу злісного ухилення від перевірки знань з охорони праці, а також невиконання вимоги про дачу пояснень з приводу його відсутності на робочому місці та неявки на іспити з охорони праці, ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції наведено не було, а до суду першої інстанції ним була поданою заява про розгляд справи у його відсутності (а.с. 44): незважаючи на те, що в період, коли дана справа розглядалася судом першої інстанції, ОСОБА_3 ніде не працював.

Ухилення від щорічної перевірки знань з питань охорони праці у встановлений строк без поважних причин стало підставою для відсторонення ОСОБА_3 від виконання обов'язків оператора ГРС наказом по Бібрському ЛВУМГ від 20.06.2014 року № 199. Цим же наказом ОСОБА_3 було запропоновано у строк до 09.07.2014 року пройти щорічну перевірку знань з питань охорони праці і пожежної безпеки. З даним наказом ОСОБА_3 було ознайомлено, однак в присутності 7 (семи) осіб від підпису про ознайомлення з цим наказом ОСОБА_3 відмовився, що згаданими особами і було зафіксовано (а.с. 122-123).

26.06.2014 року ОСОБА_3 в черговий раз відмовився від перевірки знань з охорони праці, про що також було складено Акт від 26.06.2014 року (а.с. 124).

За фактом відмови ОСОБА_3 від дорученої роботи шляхом подачі 12.06.2014 року відповідної Заяви комісією, утвореною наказом УМГ „Львівтрансгаз" від 20.06.2014 року № 201, було проведено службове розслідування, згідно Акту якого від 27.06.2014 року згадана комісія прийшла до висновку про те, що факт порушення вимог в галузі трудового права, законодавства з охорони праці, Правил технічної експлуатації газорозподільних станцій магістральних газопроводів у Бібрському ЛВУМГ не підтверджується (а.с. 46-47).

Вище згаданий Акт проведення службового розслідування від 27.06.2014 року ОСОБА_3 було оскаржено в судовому порядку, однак рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 05.01.2015 року (залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.03.2015 року) ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні його позовних вимог (а.с. 135-139).

З урахуванням вище наведених обставин відмова ОСОБА_3 від дорученої роботи шляхом подачі 12.06.2014 року відповідної Заяви є неправомірною, а відтак причини відсутності ОСОБА_3 на роботі - з посиланням на те, що ним було подану згадану Заяву - не можуть бути визнані поважними.

02.07.2014 року профком Комарнівської ВТС повідомив ОСОБА_3 про розгляд подання начальника управління про дачу згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 по п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 4, 126-128): даний факт стверджується матеріалами справи (а.с. 5-6) та визнається позивачем.

Таким чином, щонайпізніше 02.07.2014 року ОСОБА_3 було відомо про те, що адміністрація ініціює його звільнення з роботи по п.4 ст. 40 КЗпП України, однак на засідання профкому 04.07.2014 року ОСОБА_3 не з'явився і будь-яких пояснень на профком не подав, у зв'язку з чим профкомом розгляд подання адміністрації було перенесено на 09.07.2014 року, про що ОСОБА_3 було повідомлено (а.с. 130, 131).

09.07.2014 року ОСОБА_3 повторно на засідання профкому не з'явився, у зв'язку з чим подання адміністрації профкомом було розглянуто за його відсутності та надано згоду адміністрації на розірвання трудового договору з ОСОБА_3 по п.4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 132).

Згідно Доповідної записки, складеної начальником і головою профкому Комарнівської ВТС, а також водієм транспортного засобу, згадані особи 17.07.2014 року здійснили виїзд за адресою місця проживання ОСОБА_3, який приблизно о 12-10 год. знаходився вдома і причинами своєї наявки на роботу ОСОБА_3 назвав ті ж причини, що були викладеними ним у Заяві про відмову від дорученої роботи від 12.06.2014 року. При цьому ОСОБА_3 визнав, що отримував запрошення на засідання профкому, однак причин своєї неявки на ці засідання не вказав (а.с. 133).

Наказом від 05.08.2014 року № 41-ос ОСОБА_3 було звільнено з роботи з 01.08.2014 року по п. 4 ст. 40 КЗпП - за прогул без поважних причин (а.с. 34).

Матеріалами справи стверджується, що даний наказ ОСОБА_3 було надіслано рекомендованим повідомленням з описом вкладення (а.с. 25), однак від отримання згаданої кореспонденції ОСОБА_3 відмовився, так само, як відмовився від отримання повторного повідомлення (а.с. 26).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 так і не зміг навести причин його відмови від отримання рекомендованої кореспонденції в поштовому відділенні з його місця праці, які можна було б визнати обгрунтованими та поважними.

Таким чином, позивач, достовірно знаючи про наслідки розгляду його Заяви про відмову від дорученої роботи від 12.06.2014 року (про що свідчить його звернення до суду з позовом про визнання нечинним Акта службового розслідування) та злісно ухиляючись від проходження щорічної перевірки знань з охорони праці, до роботи після 08.06.2014 року (після його виходу з відпустки) так і не приступив, вимог адміністрації з приводу дачі ним пояснень по факту його відсутності на роботі та відмови від здачі іспиту з охорони праці не виконав. Так само як, достовірно знаючи про те, що адміністрація ініціювала звільнення його з роботи по п. 4 ст. 40 КЗпП України (звернувшись з відповідним поданням до профкому), двічі на засідання профкому не з'явився, жодних пояснень на профком не подав та тривалий час умисно ухилявся від отримання в поштовому відділенні рекомендованої кореспонденції з його місця праці.

За вище наведених обставин в їх сукупності пояснення позивача (апелянта) в суді апеляційної інстанції про те, що він після виходу з відпустки (з 09.06.2014 року) по 20.12.2014 року (більше 6-ти місяців - до дня отримання ним від відповідача повідомлення про його звільнення з роботи з 01.08.2014 року) регулярно щоденно виходив на роботу і був там цілий робочий день (по 8 годин), однак не приступав до роботи, оскільки 12.06.2014 року подав Заяву про відмову від дорученої роботи, а відтак жодних прогулів він не вчиняв, колегія суддів визнає надуманими та зловживанням правом (ч.3 ст. 13 ЦК України), що (у відповідності до ч.3 ст. 16 ЦК України) може бути самостійною причиною для відмови у захисті цивільного права та інтересу особи.

Відтак колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, а тому його апеляційна скарга на оскаржуване рішення до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити та залишити рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08 вересня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: