Провадження № 2/201/4286/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2015 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Ходаківського М.П.,

при секретарі - Поддєлковій К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на будинок,

ВСТАНОВИВ:

03 листопада 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: житловий будинок літ. «А - 1», розташований по провулку Салтикова - Щедріна, 8, у м. Дніпропетровську, на земельній ділянці площею 997 кв. м. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послалась на те, що зазначений будинок було збудовано ще у 1970 році особисто нею та її чоловіком, який помер 29 лютого 1980 року. Будівництво вони здійснювали своїми силами та після завершення будівництва у 1986 році цей будинок був обстежений фахівцями БТІ, за наслідками чого було складено технічний паспорт на будинок, складено зведений оціночний план домоволодіння, генплан водоводу та акти належності цього домоволодіння. Крім того, 18.12.1970 Жовтневим районним відділом міліції було складено домову книгу по цьому будинку, в якій в подальшому паспортним столом здійснювався облік усіх осіб зареєстрованих в цьому будинку. 28.04.2015 фахівцями БТІ було обстежено зазначений будинок та складено оновлений технічний паспорт на нього. Позивач, починаючи з моменту завершення будівництва та по теперішній час проживаючи в зазначеному будинку, будучи зареєстрованою за вказаною адресою, укладала договори на постачання комунальних послуг у цьому будинку, зокрема на електропостачання, водопостачання, отримала абонентську книжку по розрахунках за воду і каналізацію, справно сплачувала нараховану плату за надані комунальні послуги по цьому будинку. 21 жовтня 2015 року на її замовлення спеціалізованою організацією «ФОП ОСОБА_2Л.» було проведено технічне обстеження будинку, за наслідками якого виконано звіт про можливість надійної та безпечної його експлуатації.

Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, на їх задоволенні наполягала.

Представник відповідача у судове засідання подала суду письмові заперечення проти позову, в яких просила відмовити в задоволені позовних вимог позивача в повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що житловий будинок літ. «А - 1», розташований по провулку Салтикова - Щедріна, 8, у м. Дніпропетровську на земельній ділянці площею 997 кв. метрів та збудований у 1970 році позивачкою та її чоловіком, який помер 29 лютого 1980 року, про що є відомості у технічному паспорті на цей будинок, складений у 1986 році фахівцями БТІ за наслідками його обстеження (а.с.7-10). Крім того, за наслідками обстеження цього будинку було складено зведений оціночний план домоволодіння, генплан водоводу та акти належності цього домоволодіння позивачці та її чоловіку (а.с.11-15). При цьому 18.12.1970 Жовтневим районним відділом міліції було складено домову книгу по цьому будинку, в якій в подальшому органом реєстрації здійснювався облік усіх осіб, зареєстрованих в цьому будинку (а.с.16-21). 28.04.2015 фахівцями БТІ було обстежено зазначений будинок та складено оновлений технічний паспорт на нього. Відповідно до даного технічного паспорту загальна площа земельної ділянки складає 997 кв. м., площа яка відведена під житловий будинок 42.0 кв.м., господарські будівлі - 43.1 кв.м., під двором -141,9 кв. кв.м., під городом - 770.0 кв.м. Згідно до плану житлового будинку він складається з коридору - 2.5 кв.м., ванної кімнати 2.0 кв.м., кухні - 7.5 кв.м., двох житлових кімнат -11.0 кв.м. та 6.0 кв.м. (а.с.22-25).

Позивач, починаючи з моменту завершення будівництва та по теперішній час проживає в зазначеному будинку, будучи зареєстрованою за вказаною адресою, що підтверджується відомостями з домової книги та відповідним штампом в її паспорті (а.с.6). Також позивачем були укладені договори на постачання комунальних послуг до будинку, зокрема на електропостачання (а.с.26-27), водопостачання (а.с.28-33), отримано абонентську книжку по розрахунках за воду і каналізацію (а.с.34-35), сплачуються кошти за нараховану плату за надані комунальні послуги по цьому будинку (а.с.36-43).

21 жовтня 2015 року на замовлення позивача спеціалізованою організацією «ФОП ОСОБА_2Л.» було проведено технічне обстеження будинку, за наслідками якого виконано звіт про можливість надійної та безпечної експлуатації цього будинку (а.с.44-57).

Установлено також, що відповідно до акта Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації від 26.09.1986 проведено обстеження домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Салтикова-Щедріна, 8, у м. Дніпропетровську та зазначено, що указане домоволодіння розміщене на земельній ділянці площею 997 кв.м та складається із житлового будинку, літньої кухні, сараю, інших приміщень та встановлено, що це домоволодіння належить ОСОБА_1 на праві фактичного користування (а.с. 14).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Статею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною 1 ст. 376 Цивільного кодексу України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ст. 380 Цивільного кодексу України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.

Згідно із ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії які не суперечать закону.

Статтею 331 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється:

- оформлення свідоцтва на право власності на об'єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними;

- по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію обєктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів державного замовлення». Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. У звязку з тим, що відповідно до статті 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватись на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 5 серпня 1992 року.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

При вирішенні цього питання слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», під державною реєстрацією речових прав розуміється офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно до ст. 4 Закону право власності на нерухоме майно підлягає обовязковій державній реєстрації.

Згідно із ст.19 Закону підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, в тому числі, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.

Відповідно до п. 3.2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» У спорах про визнання права власності в порядку спадкування на самочинно збудовані будівлі слід звернути увагу на визначення належного відповідача. Як правило, належним відповідачем у справі про визнання права власності в порядку спадкування на самочинне будівництво є відповідна місцева рада, до компетенції якої належить вирішення питання щодо розпорядження землями відповідних територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності (статті 8 - 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК)); вирішення питання вибору, вилучення (викупу) земельних ділянок, надання дозволу на будівництво об'єктів містобудування; вирішення питання щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об'єктів містобудування та упорядкування територій (ст. 12 Закону України "Про планування і забудову територій").

Ураховуючи наведені приписи законодавства та встановлені відповідні їм фактичні обставини справи та правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 317, 319, 331, 376, ст.ст. 3, 16, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок літ. «А-1», розташований по провулку Салтикова Щедріна, 8, у місті Дніпропетровську, що знаходиться на земельній ділянці загальною площею 997 кв. м.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.П.Ходаківський