Справа № 462/9472/13 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/4632/15 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за секретаря Куцика І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з означеним позовом. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що нею та ОСОБА_2 09 травня 2013 року був укладений договір на виготовлення вікон з матеріалу ПХВ на суму 6595,00 грн. Для виконання договору вона 09 травня 2013 року оформила кредит у ПАТ «Акцент-Банк» на загальну суму 6595,78 грн. Відповідно до її заяви, ПАТ «Акцент-Банк» зобов'язався переказати ОСОБА_2 шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ОСОБА_2 проте, ПАТ «Акцент-Банк» перерахував на поточний рахунок ОСОБА_2, лише 5573,00 грн. Відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання відповідно до договору не виконав та не поставив замовлений виріб до 03 червня 2013 року, а тому, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_2 зобов'язаний відшкодувати позивачу пеню в розмірі 3,0% від вартості виробу за кожен день прострочення, а саме за 301 день, тобто 65126,00 грн. Позивач просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ПАТ «Акцент-Банк» 65126,00 грн. - пені за кожен день прострочення, 5573,00 грн. - кредитних коштів, 6595,00 грн. - моральної шкоди.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року вищезазначений позов задоволено частково.

Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 65 126,00 грн. - пені за кожен день прострочення зобов'язання, 5573,00 грн. - кредитних коштів.

У задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» грошових коштів суд відмовив за безпідставністю позовних вимог.

У задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» моральної шкоди суд відмовив за безпідставністю.

Суд стягнув з ОСОБА_2 в дохід держави 772,94 грн. судового збору.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 17 квітня 2015 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд означеного заочного рішення суду.

ОСОБА_2 оскаржив заочне рішення суду в загальному порядку в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3

З урахуванням того, що рішення в іншій частині ОСОБА_3, ОСОБА_2 та Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» не оскаржили, колегія суддів не входить в обговорення його законності в цій частині.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2 посилається на те, що в рішенні суду відсутнє посилання на докази, якими обґрунтовується той факт, що у встановлені договором строки він не виконав умов договору.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції вирішуючи позов не врахував того, що позивачкою не виконано в повному обсязі п.3.1 договору та не доплачено за ПВХ конструкції 1022 грн., а тому підстав стверджувати, що саме ним не передано вироби у встановлені договором строки немає, оскільки фактично ці строки ще не настали.

Апелянт стверджує, що необхідно врахувати той факт, що позивачкою не виконано вимогу ч. 1 ст. 853 ЦК України, а саме: не заявлено претензію відносно недоліків поставлених виробів, а відповідно до правил зазначеної статті вона втратила право в подальшому посилатися на відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Апелянт вважає, що оскільки позивач не довела факту надання ним неякісних металопластикових виробів та прострочення робіт з їх встановлення, а тому не має підстав для застосування положень п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_2 просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Сторони та їх представники в судове засідання не прибули, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи (а.с.177, 181,182).

Представник апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з його відрядженням у м. Київ, однак, доказів у підтвердження поважності причин неявки до суду не представив.

Ураховуючи те, що всі особи, які беруть участь у справі були належним чином повідомленні про час і місце її розгляду (а.с.177, 181,182), причин для відкладення розгляду справи, які б суд міг визнати поважними, немає, розгляд справи проведено апеляційним судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 та ч. 2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положеннями ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи встановлено, що між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 09 травня 2013 року був укладений договір індивідуального номеру заказу ПХ-661, за умовами якого замовник (позивач) доручає, а виконавець (відповідач) зобов'язується організувати роботи по виготовленню та передачу у власність ПВХ конструкцій (далі вироби) за розцінками виконавця. Замовник зобов'язується оплатити і прийняти готові вироби згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п.3.1 зазначеного договору, замовник зобов'язується оплатити вартість виробів, що становить 6795 грн. і після виконання вимог цього пункту договору виконавець зобов'язується передати у власність замовника виготовлені вироби протягом 25 робочих днів з моменту укладення договору. Зобов'язання виконавця за цим договором вважаються виконаними в повному обсязі після підписання замовником акту прийому-передачі виробів. Відповідальність сторін за договором за його невиконання визначена розділом четвертим цього договору.

Матеріалами справи також встановлено, що між позивачкою та ПАТ «Акцент-Банк» 09.05.2013 року був укладений договір кредиту на суму 6595 грн. 78 коп. строком на дванадцять місяців з відсотковою ставкою (фіксованою) 0,12 відсотків річних, для оплати товару шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_2. Згідно з п.10 заяви позичальника (а.с.30), сума авансового внеску за товар, який сплачується за рахунок власних коштів позичальника становить 1648 грн.94 коп. (у випадку надання кредиту для часткової оплати вартості товару).

Відповідно до меморіального ордеру від 13.05.2013 року та оригіналу платіжного доручення № BLFZ04A791 від 13.05.2013 року банком було перераховано відповідачу 5573 грн.43 коп. як оплату позивачкою відповідно до рахунку-фактури № 315 від 09.05.2013 року (а.с.32 зв.,171а). Таким чином, позивачкою у виконання п.3.1 договору замовлення оплачено вартість виробів частково в сумі 5573 грн. 43 коп. із повної їх вартості 6595 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 65126 грн. пені за кожен день прострочення зобов'язання та 5573 грн. кредитних коштів, перерахованих йому банком в оплату вартості товару, суд виходив з того, що оскільки відповідач, як виконавець, не виконав роботу згідно з договором, тому він відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» повинен сплатити позивачу пеню у розмірі трьох відсотків вартості роботи за кожен день прострочення виконання.

Проте, з висновком суду не можна погодитись, оскільки він не відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч.1 ст.903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, відповідно до ч.1 ст.906 ЦК України підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожна годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Як встановлено матеріалами справи, вартість виробів, які зобов'язувався виконавець виконати, визначені сторонами у договорі від 09.05.2013 року в сумі 6595 грн., і відповідно до п.3.2. цього договору виконавець зобов'язувався після оплати замовником вартості цих виробів передати останньому виготовлені вироби протягом 25 робочих днів з моменту укладення договору.

Проте, як встановлено з меморіального ордеру від 13.05.2013 року, у виконання умов вищезазначеного договору, позивачкою (замовником) сплачено лише 5573 грн. 43 коп., а решта вартості товару в сумі 1022 грн. нею не внесені, тому безпідставним є висновок суду про порушення виконавцем робіт умов договору та строків його виконання і настання в цьому випадку відповідальності у вигляді сплати пені за кожен день прострочення виконання.

Позивач ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції не оскаржувала, а тому апеляційний суд виходить з того, що вона погодилась з висновками суду про внесення нею лише 5573 грн. 43 коп. як оплату вартості товару.

Крім того, позивачем ні суду першої, ні апеляційної інстанцій не подано належних доказів про сплату замовником ОСОБА_3 виконавцю ОСОБА_2 решти вартості товару. Відсутні також докази про передоплату виконавцю будь-яких сум, оскільки в пункті 2.2 підписаного позивачем договору індивідуального номеру заказу ПХ-661 від 09 травня 2013 року, в якому зазначено: «Завдаток» проставлено прочерк (а.с. 6).

З урахуванням встановленого, висновок суду про порушення відповідачем строків виконання замовлення не знайшов свого підтвердження, оскільки відповідно до п.3.12. договору замовлення від 09.05.2013 року договір діє з дня підписання до повного виконання сторонами всіх зобов'язань, проте, як встановлено матеріалами справи, позивачкою як замовником не виконано зобов'язання про повну сплату вартості виробів, а відтак, строк виконання зобов'язання для відповідача як виконавця, не настав. Крім цього, судом не враховано, що позовних вимог щодо розірвання договору з підстав, передбачених законом, та стягнення з цих підстав внесеної часткової оплати за виконання замовлення в сумі 5573 грн.43 коп. позивачкою не заявлялось.

За таких обставин, рішення суду в частині задоволення позовних вимог, яке ухвалене з порушенням норм процесуального і матеріального права, належить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 65 126,00 грн. - пені за кожен день прострочення зобов'язання, 5573,00 грн. - кредитних коштів та стягнення з ОСОБА_2 в дохід держави 772,94 грн. судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 відмовити

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.