АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Герман Я.І.

за участю: ОСОБА_1. який діє в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про зобов'язання здійснити перебудову самочинної споруди та приведення її у попередній стан, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, треті особи Чернівецька міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю, за апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 7 серпня 2015 року,

встановила:

В лютому 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом.

Просили:

- зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_6 здійснити перебудову самочинної споруди і привести її у попередній стан;

- стягнути з відповідачів на користь позивачів матеріальну шкоду в сумі 2 100 гривень;

- стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_6 на їх користь моральну шкоду в сумі 10 000 гривень.

Посилалися на те, що сусід позивачів ОСОБА_2, що проживає по АДРЕСА_1 без належного дозволу та затвердженого проекту самовільно з істотними порушеннями перепланував та здійснив надбудову другого поверху свого будинку.

Внаслідок вищевказаних незаконних дій відповідача утворилася конструкція «ломаного даху» із значним перепадом висот, що призводить до стікання дощових вод на будинок №16, який розташований по АДРЕСА_1, власником якого є позивачі.

Проведені будівельні роботи, додаткові навантаження від надбудови на роботу ґрунтів негативно вплинули на стан житлового будинку позивачів, стали однією з основних причин виникнення в ньому тріщин, зволоження та погіршення умов проживання.

Вказаними діями відповідача позивачам завдана матеріальна та моральна шкода.

Спричинена моральна шкода полягає у душевних переживаннях та стражданнях внаслідок порушення нормальних життєвих зв'язків в внаслідок пошкодження їхнього нерухомого майна та погіршенні стану здоров'я позивачів.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 7 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 здійснити перебудову самочинної споруди, а саме надбудову другого поверху будинку АДРЕСА_1 і привести її у попередній стан.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5 витрати понесені на проведення будівельно-технічної експертизи в сумі 4 188 гривень.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову до ОСОБА_6 про зобов'язання здійснити перебудову самочинної споруди та приведення її у попередній стан, а також в частині відмови у задоволенні позову до відповідачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відмови у відшкодування судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вказаних вимог.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Посилаються на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що виконані будівельні роботи не відповідають правилам, які встановлені ДБН та Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Самочинна надбудова могла стати причиною замокання стін будинку АДРЕСА_1.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Так, статтею 22 ЦК України встановлено порядок відшкодування збитків.

Статтею 23 ЦК України встановлено порядок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно частини 1 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до частини 7 статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Згідно частин 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992року, N 6 розглядаючи позови про відшкодування шкоди суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи житловий будинок №16 з належними до нього надвірними спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9458360 від 28 грудня 2005 року (а.с.8).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_6 є власником земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 (а.с.52).

12 липня 1984 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.53-54).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції неповно з'ясував обставини. які мають значення для справи, зробив висновки , які не відповідають обставинам справи , допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що надбудова житлового будинку АДРЕСА_1 побудована ОСОБА_6, ОСОБА_2 без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту та є самочинним будівництвом.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивачі не довели причинний зв'язок між пошкодженням їхнього нерухомого майна та діями ОСОБА_6, ОСОБА_2 щодо самочинного будівництва надбудови будинку АДРЕСА_1.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 не надали суду належних та допустимих доказів які би підтверджували той факт, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2, ОСОБА_6 позивачам завдана матеріальна та моральна шкода.

Зокрема з висновку №221 судової будівельно-технічної експертизи від 21 квітня 2015 року вбачається, що виконані будівельні роботи по надбудові другого поверху житлового будинку і прибудові господарських будівель по АДРЕСА_1 в порівнянні з вищенаведеним не відповідають п.п.4.1-4.4, 5.4-5.5 ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальних ремонт» та ст.ст.29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Так як експерту не було надано можливості провести обстеження житлового будинку АДРЕСА_1 встановити пошкодження та їх причини виникнення, експерту не надається можливим. При зовнішньому огляді стін має місце замокання.

Надбудова житлового будинку АДРЕСА_1 могла стати причиною замокання стін житлового будинку №16.

Надбудова житлового будинку АДРЕСА_1 не порушує нормативні показники інсоляції та природнього освітлення приміщень житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.135-158).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не врахував, що за змістом частин 4 та 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

В пункті 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 « Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз'яснено, що Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову.

Погодження забудовника на перебудову при розгляді справи про знесення самочинного будівництва за можливості перебудови, якщо це підтверджено, є підставою для відмови в позові лише тоді, коли рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов'язання здійснити перебудову не виконано не з вини забудовника, про що державним виконавцем складено відповідний акт.

Обираючи спосіб захисту порушених прав шляхом зобов'язання ОСОБА_6, ОСОБА_2 здійснити перебудову самочинної споруди позивачі не врахували , що така перебудова можлива лише зі згоди особи, яка вчинила таке будівництво.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі на таку перебудову не погоджувалися. Судом також не встановлено технічну можливість здійснити перебудову спірного самочинного будівництва.

Ухвалюючи рішення в частині відмови в позові до ОСОБА_6 суд в порушення вимог ст. 213 ЦПК України належним чином не обгрунтував таке рішення, а саме не зазначив мотиви та докази на підставі , яких він прийшов до такого висновку.

Суд також помилково не зазначив в рішенні , що розглянув позов заявлений до ОСОБА_6

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові з підстав, які зазначені вище.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (в редакції чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до частини 3 статті 6 Закону за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

З квитанції від 6 листопада 2015 року вбачається, що ОСОБА_2 за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 804 гривні.

Таким чином з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 слід стягнути по 401 гривні 94 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 7 серпня 2015 року скасувати.

В позові ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про зобов'язання здійснити перебудову самочинної споруди та приведення її у попередній стан, відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 по 401 (чотириста одній) гривні 94 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: