Справа № 629/3331/15-ц
Номер провадження 2/629/1420/15
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20.11.2015 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Ткаченко О.А., при секретарях Авраменко О.С., Клименко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лозова цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою, -
ОСОБА_2 не погодившись з первісним позовом, звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою. В зустрічному позові ОСОБА_2 зазначив, що 22.05.2008 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір поруки. У відповідності до даного договору, він зобовязувався відповідати перед кредитором за виконання зобовязання позичальником ОСОБА_1 №НАС0GА00000068 від 22.05.2008 року в повному обсязі зобовязань за цим договором. 25.11.2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1 про звернення стягнення. У звязку з чим ОСОБА_2, вважає, що предявивши до нього досудову вимогу про дострокове погашення заборгованості, а потім і позов, банк змінив строк основного зобовязання, однак з вимогою до нього, як поручителя, щодо солідарного стягнення такої заборгованості Банк звернувся, шляхом предявлення до позову 14.04.2015 року, тобто за межами встановленого ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення такої вимоги, що на думку позивача свідчить про припинення поруки та відсутності підстав для задоволення позовних вимог Банка щодо солідарного стягнення з нього такої заборгованості. Тому просив визнати договір поруки припиненим.
В судове засідання представник позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не зявилися, представник позивача ОСОБА_4 надав суду заяву в якій просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про направлення судової повістки з відміткою «за зазначеною адресою не проживає», згідно з п.5 ст.74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за місцем реєстрації, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Причини неявки суду не повідомила, заперечень на позов не надала.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, в зустрічній позовній заяві просив справу розглядати без його участі. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.
22 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір поруки. У відповідності до даного договору поручитель ОСОБА_2 зобовязувався відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань позичальником за договором №HAC0GА00000068 від 22 травня 2008 року в повному обсязі зобовязань за цим договором та відсотків за цим кредитом, а також можливих пені та неустойки, судових витрат, тощо. У відповідності до вимог вищезазначеного договору поруки у разі невиконання боржником взятих на себе зобовязань по кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором на рівні з боржником за повернення суми кредиту, нарахованих відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій (а.с.17).
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк чи інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.
Уклавши договір кредиту, сторони взяли на себе певні зобовязання.
Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Частиною 1 статті 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.
Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.
Згідно ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Отже, відповідачі зобовязані виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та законодавства.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що права позивача за первісним позовом ПАТ КБ «Приватбанк», були дійсно порушені, а зобовязання не було виконано належним чином у строки визначені в кредитному договорі.
Разом з тим, суд бере до уваги положення ч.4 ст.559 ЦК України, де зазначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Згідно постанови Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справа №6-53цс14), регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (трете речення частини четвертої статті 559 ЦК України).
Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.
Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.
Також Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 21 січня 2015 року ухвалив постанову у справі №6-190цс14, предметом якої був спір про визнання поруки припиненою.
Суд зробив правовий висновок, про те, що предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.
Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.
22 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір поруки.
25.11.2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_1 про звернення стягнення. З тексту даного позову, копія якого була надана до суду, вбачається, що ПАТ КБ «Приватбанк» перед предявленням вказаного позову, звертався з вимогою до поручителя, однак вимога, що була предявлена до поручителя, щодо виконання забезпеченого зобовязання, була залишена без задоволення.
На підставі викладеного, беручи до уваги, що вимога банка у ОСОБА_2 не збереглась, а ПАТ КБ «Приватбанк», дану вимогу до суду не надав, суд дійшов висновку, що позивач за первісним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» звертався до поручителя з вимогою про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, і дана вимога включала в себе також і сплату відсотків за користування кредитом та пеню.
Таким чином, предявивши до ОСОБА_2 у 2010 році досудову вимогу про дострокове погашення тіла кредиту, заборгованості по процентам, та пені, а потім 25.11.2010 року і позов, ПАТ КБ «Приватбанк» змінив строк виконання основного зобовязання, однак з вимогою до поручителя ОСОБА_2 щодо солідарного стягнення такої заборгованості позивач, за первісним позовом, звернувсь шляхом предявлення до нього позову 14.04.2015 року, тобто за межами встановленого ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення такої вимоги, що свідчить про припинення поруки та відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом щодо солідарного стягнення з ОСОБА_2 такої заборгованості.
Відповідно Правова позиція Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі №6-45цс14, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У силу положень статей 192,533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини стягнути грошову суму в іноземній валюті.
Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому судом, під час розгляду справи були створені всі необхідні умови для забезпечення здійснення позивачем, відповідачем та третьою особою наданих законом прав для всебічного та повного дослідження обставин справи, у порядку ч.4 ст.10 ЦПК України було розяснено права та обовязки, положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторони попереджалися про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і відповідне право на забезпечення доказів.
Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду.
Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, на які посилається відповідач, як на підставу своїх заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, суд знаходить позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором такими, що підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк», третьої особи ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою такими, що підлягають задоволенню.
Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно ст.88 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.10,11,57,60,88,169,209,212,213-215,233 ЦПК України, ст.ст.11,14,526,530,610-612,1049,1054 ЦК України, суд, -
Позовну заяву Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 3654 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) гривні та витрати на розміщення оголошення в газеті «Слобідський край» у розмірі 363 (триста шістдесят три) гривні 60 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою - задовольнити.
Визнати поруку за договором поруки №HAC0GА00000068 від 22 травня 2008, такою, що припинена.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.А.Ткаченко