Справа № 202/8963/14-ц
Провадження № 2/0202/488/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 листопада 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Бєсєди Г.В.

при секретарі: Чумак В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності.

В обґрунтування поданої заяви, яка в подальшому була уточнена, позивач ОСОБА_1 зазначив, що зчервня 2001 року по 07 вересня 2013 року він та відповідач ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. 19 липня 2003 року у них народилася донька ОСОБА_3 За час їхнього сумісного проживання, ними в березні 2012 року за сумісні кошти була придбана однокімнатна квартира, розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Калинова, буд 100 а, кв. 88, торгівельний павільйон, розташований на ринку за адресою: вул. Калинова та вул. Косіора, в лютому 2012 року ними був придбаний автомобіль «Додж Нітро» д/н АЕ 9235, а також гараж, розташований за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Каштанова 11, гаражний кооператив «Каштан-2». За час спільного проживання він працював, що підтверджується записом в трудової книжці, після купівлі торгового павільйону працював в ньому. Посилаючись на ст. ст. 60, 61, 70, 74 Сімейного Кодексу України просить суд встановити факт спільного проживання однією сімєю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з червня 2001 року до 07 вересня 2013 року. Визнати за ним право власності на 1/2 квартири, розташованої за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Калинова, буд. 100 а, кв. 88, 1/2 автомобіля НОМЕР_1, гаража № 1189, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Каштанова, 11, гаражного кооперативу «Каштан» 2, 1/2 торгівельного павільйону на ринку по вул. Калинова та вул. Косіора в м. Дніпропетровську.

В судові засідання зявлялись представник позивача та позивач, які підтримали позовну заяву та просили суд її задовольнити.

Також в судові засідання зявлявся представник відповідача, який заперечував проти задоволення позовних вимог. Через канцелярію суду відповідач ОСОБА_2 надала письмові заперечення в яких зазначила, що вона фактично ніколи не проживала однією сімєю з позивачем, ОСОБА_1. Дійсно вони з позивачем інколи зустрічалися, він інколи залишався у неї на ніч, інколи проживав у неї по декілька днів, але спільним побутом вони не були повязані. Позивач увесь час або проживав у своєї колишньої дружини та проводив час зі своїм сином, або проживав у селі разом зі своєю матірю, або у свого брата. Зазначає, що вона не мала жодного наміру починати з кимось вести спільне життя та спільне господарство. Позивач був не єдиним чоловіком із яким вона зустрічалася. 19.07.2003 року в неї народилася донька, ОСОБА_3, чоловік із яким вона зустрічалася відмовився визнати батьківство, позивач теж не виявив такого бажання, тому відомості про батька в свідоцтві про народження її доньки були записані в порядку ст. 135 СК України. Дійсно, в період з 2006 року по 2008 рік вона з позивачем намагалася створити сім'ю, її мати навіть дала йому дозвіл на реєстрацію у квартирі де вона проживає але це не призвело до жодного результату так як позивач проживаючи з нею продовжував підтримувати стосунки зі своєю колишньою дружиною та іншими жінками, а в останній раз в стані алкогольного сп'яніння побив її матір. Тому у 2008 році її стосунки з позивачем були остаточно припинені. Зазначила, що з 08.03.2009 року вона часто їздила на заробітки до Росії, де почала зустрічатися з іншим чоловіком, з яким на даний час одружена та має від нього дитину. Разом із цим, гараж який позивач вважає об'єктом спільної сумісної власності подружжя таким не є, оскільки не належить їй на праві власності, а вона користується ним як член гаражного кооперативу. Павільйон площею 40 кв.м., що належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.2012 року та автомобіль DODGE NITRO, державний номер НОМЕР_2, був придбаний за власні кошти, які вона отримувала від здійснення підприємницької діяльності, а тому відповідно до ст. ст. 57, 61 СК України та ст. 52 ЦК України не є обєктом спільної сумісної власності. Квартира № 88, що знаходиться у місті Дніпропетровську по вул. Калинові у буд. № 100 а, також не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки її матір, ОСОБА_4 отримала у м. Донецьку у спадок 1/4 частину квартири № 63 розташовану у м. Донецьку по вул. Щетиніна у буд. № 4 а, та продала її. Виручені кошти вона надала їй для придбання вищезазначеної квартири у м. Дніпропетровську. Просить суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

В судовому засідання було допитано в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Свідок ОСОБА_6 повідомив суду, що позивач є його рідним братом. У вересні 2001 року між позивачем та відповідачем почалися стосунки як подружжя. Вони разом приїздили до нього в гості. Зазначив, що ОСОБА_3 їх спільна дитина. Він також багато разів приїздив до них в гості та повідомив суду адресу де позивач та відповідач спільно проживали, а саме: АДРЕСА_1 5 поверх.

Свідок ОСОБА_5 повідомив суду, що йому відомо, що з 2001 року ОСОБА_1 проживав разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1. У 2003 році у них народилася спільна дитина - ОСОБА_3 Був свідком коли його брат ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом приїздили до матері в гості в Покровський район Дніпропетровської області. В листопаді 2013 року позивач та відповідач разом приїздили на похорон їх матері.

Свідок ОСОБА_7 повідомила суду, що з 1988 року вона разом із чоловіком проживала в одному будинку із відповідачем, та остання є її сусідкою. Позивач та відповідач почали проживати разом з 2002 року та вона вважала, що вони перебували в зареєстрованому шлюбі. Зазначила, що вона заходила до ОСОБА_2 та бачила там ОСОБА_1 Позивач робив в спільній квартирі ремонт та вони разом займались бізнесом. ОСОБА_2 ніде офіційно не працювала. Також позивач допомагав здійснювати ремонтні роботи у її квартирі, а ОСОБА_2 забирала за це гроші. До липня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом. В липні 2013 року вона зїхала з квартири та після цього періоду їй не відомо чи проживали позивач та відповідач разом.

Свідок ОСОБА_8 зазначила, що з ОСОБА_2 вона знайома зі школи з 1998 року. Один раз на тиждень вона приходила до ОСОБА_2 та бачила у неї багато різних чоловіків. Свята ОСОБА_2 святкувала з різними чоловіками. Позивача, серед них, ніколи не бачила. ОСОБА_2 розповідала їй, що позивач дійсно жив у неї деякий час, але дитина ОСОБА_3 є його донькою. Повідомила суду, що ОСОБА_2 працювала в Російській Федерації. Зі слів матері ОСОБА_2 їй відомо, що у 2012 2013 роках відповідач ОСОБА_2 перебувала в Російській Федерації. Події, які сталися у 2007 2008 роках, їй не відомі, оскільки вона не перебувала у Дніпропетровській області. У 2009 році, їй не відомі, оскільки вона була вагітна та не спілкувалася з ОСОБА_2 У 2009 році вони майже не спілкувалися з ОСОБА_2

Суд, заслухавши пояснення сторін, зясувавши фактичні обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, допитавши свідків, вважає, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, з 27.07.2006 року по 27.07.2007 року; з 23.08.2007 року по 21.08.2008 року.

Відповідно до довідки від 10.09.2014 року, виданої адресно-довідковим підрозділом ГУ ДМС УДМС України в Дніпропетровській області, гр. ОСОБА_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з 29.07.1998 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 CK України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

У відповідності до вимог ст. 74 CK України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Зазначені положення закону діють з 01.01.2004 року. В КЗпШС України таких положень не містилось, а тому встановлення факту проживання сторін без шлюбу з червня 2001 року по 31.12.2003 року, не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання відповідача та те, що сторони разом не проживали та не вели спільного господарства, а з 08.03.2009 року вона майже постійно знаходилась на території Російської Федерації не підтверджені належними та допустимими доказами.

Показання свідка ОСОБА_8 не можуть бути прийняті до уваги, оскільки спростовуються іншими доказами у справі.

Факт сумісного проживання позивача та відповідача підтверджують свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, надані позивачем фотознімки та інші докази в сукупності.

Згідно листа № 46 від 26.06.2015 року директора ССОШ № 9 ОСОБА_1 приймав активну участь у вихованні ОСОБА_3 у період з 2009 року по 2013 рік, коли дівчинка навчалася у їхньому навчальному закладі.

З огляду на встановлені вище обставини, суд вважає, що факт сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по вересень 2013 року знайшли своє підтвердження, та позовна заява ОСОБА_1 в цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно роз'яснень п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Згідно довідки № 14/1202-227 від 13.03.2015 року, яка видана Центром з надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування Амур-Нижньодніпровського, Індустріального та Самарського районів м. Дніпропетровськ, підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області, станом на 12.03.2015 року, автомобіль «Джорж - Нітро», державний номерний знак НОМЕР_2, 19.07.2012 року зареєстровано в Дніпропетровському ВРЕР № 2 за гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 17.03.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 була придбана квартира № 88, що знаходиться в будинку № 100 а на вулиці Калинова в місті Дніпропетровську.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11115363 від 17.03.2012 року право власності на квартиру № 88, що знаходиться в будинку № 100 а на вулиці Калинова в місті Дніпропетровську зареєстровано за ОСОБА_2.

Наданий договір купівлі продажу квартири № 63, розташованої у м. Донецьку по вул. Щетиніна у буд. № 4 а, від 31.10.2011 року не може бути прийнятий судомяк доказ того, що квартира № 88, яка знаходиться в будинку № 100 а по вулиці Калинова в місті Дніпропетровську була придбана за рахунок коштів, від продажу ОСОБА_4 1/4 частину квартири № 63 розташованої у м. Донецьку по вул. Щетиніна у буд. № 4 а, оскільки зазначені обставини не підтверджені іншими доказами, а саме, що грошові кошти були передані ОСОБА_2, та останньою використані саме для придбання спірної квартири.

Отже, автомобіль «Джорж - Нітро», державний номерний знак НОМЕР_2, та квартира № 88, що знаходиться в будинку № 100 а на вулиці Калинова в місті Дніпропетровську, була придбані в період спільного проживання та є спільним сумісним майном подружжя, частки якого виходячи з положень ст. 60, 70 СК України є рівними.

Разом із цим, у суду відсутні відомості про право власності сторін на гараж № 1189, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Каштанова, 11, гаражного кооперативу «Каштан» 2, торгівельний павільйон на ринку по вул. Калинова та вул. Косіора в м. Дніпропетровську, а тому в частині визнання цього майна обєктами спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за необхідне відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 72, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності задовольнити частково.

Встановити факт сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по вересень 2013 року.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину № 88 в будинку № 100 по вул. Калиновій у м. Дніпропетровську, припинивши право спільної сумісної власності на цю квартиру.

Визнати автомобіль «Джорж - Нітро», державний номерний знак НОМЕР_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля «Джорж - Нітро», державний номерний знак НОМЕР_2 та за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля «Джорж - Нітро», державний номерний знак НОМЕР_2, припинивши право спільної сумісної власності на зазначений автомобіль.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції.

Суддя: Г.В. Бєсєда