УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 14 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що з 11 листопада 2004 року він із ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі, який 30 липня 2013 року було розірвано. Дітей від шлюбу сторони не мають. На праві приватної власності йому належать квартира АДРЕСА_1, яку він придбав за договором купівлі-продажу 28 лютого 2004 року. З березня 2012 року шлюбні відносини між сторонами були припинені, відповідач переїхала жити в інше місце. З того часу вона в квартирі не проживає. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов.

14 квітня 2014 року ОСОБА_4 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на 1/2 частину квартири. Зазначала, що спірна квартира придбана 28 лютого 2004 року за її кошти в період спільного проживання сторін однією сім'єю. Вони почали проживати спільно без реєстрації шлюбу в м. Києві з 2000 року. У 2002 році переїхали в с. Аркадіївка Згурівського району Київської області, де проживали у її власному будинку АДРЕСА_2. 20 січня 2004 року вона зареєструвала позивача за зазначеною адресою, звідки він виписався в серпні 2004 року. 11 листопада 2004 року сторони уклали шлюб. На початку січня 2004 року вона продала свій будинок у селі Аркадіївка з метою купівлі спірної квартири. Так як у її паспорті не було відмітки про розірвання попереднього шлюбу, то договір купівлі-продажу квартири від 28 лютого 2004 року оформлено на ОСОБА_3 З 2012 року позивач доглядала за хворою матір'ю ОСОБА_5, а з 21 грудня 2013 року вона почала ночувати у матері у зв'язку із необхідністю постійного догляду. 24 березня 2014 року її мати померла. З 14 березня 2014 року вона не може потрапити до квартири, у якій змінені замки. Їй стало відомо про те, що позивач має намір продати спірну квартиру, тому просила задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 14 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2014 року, у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1 січня 2004 року до 11 листопада 2004 року. В іншій частині зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні її вимоги про визнання права власності на 1/2 частину квартири скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову в цій частині.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року до 11 листопада 2004 року.

З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, яка придбана відповідно до договору купівлі-продажу від 8 лютого 2004 року.

11 листопада 2004 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано 30 липня 2013 року.

Вирішуючи зустрічні вимоги ОСОБА_4 суди виходили із того, що в судовому засіданні доведено, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по 11 листопада 2004 року, однак відмовили у визнанні за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину кватири посилаючись на те, що ОСОБА_3 придбав її за власні кошти.

Однак повністю з такими висновками судів погодитися неможливо.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має з'ясувати такі факти: спільне проживання осіб, наявність спільного побуту; взаємних прав та обов'язків.

Можливість визнання проживання чоловіка та жінки однією сім'єю залежить від їх встановлення та доведеності.

Встановивши факт проживання сторін однією сім'єю, суди вказали на те, що ОСОБА_3 придбана квартира за власні кошти, однак не зазначили жодного доказу, який би підтверджував цю обставину.

Вирішуючи вимогу про визнання права власності, суди не звернули уваги на те, що при встановленні обставин, вказаних у ст. 74 СК України, презюмується, що набуте в цей період майно є спільною сумісною власністю.

Та обставина, що після продажу ОСОБА_3 належної йому квартири пройшов незначний проміжок часу не може безумовно свідчити, що отримані ним від її продажу кошти використані на придбання спірної квартири.

Такі висновки судів не ґрунтується на доказах, по своїй суті вони є припущеннями.

З огляду на викладене погодитись із ухваленими судами рішеннями в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 неможливо.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення в цій частині, тому рішення судів першої та апеляційної інстанції не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому їх законність судом касаційної інстанції не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 14 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 13 жовтня 2014 року у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині вказані судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник