Справа № 337/5091/15-ц
Провадження № 2/337/2007/2015р.
23 листопада 2015 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя
у складі головуючого судді Кучерук І.Г.
з участю секретаря Латій В.О.
представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Хортицького районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на частину об'єкту нерухомого майна, придбаного під час шлюбу
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, 3-ті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання права особистої приватної власності на частину об'єкта нерухомого майна, придбаного під час шлюбу, вказавши, що з відповідачкою ОСОБА_3 позивач перебував в шлюбі з 20.11.1992 року. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2015 року, яке набрало законної сили 04.08.2015 року, шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу у сторін є двоє дітей: ОСОБА_7, 1993 року народження та ОСОБА_8, 2006 року народження. У період шлюбу, а саме 28.12.2001 року позивач разом зі своїми батьками, уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та 25.01.2002 року зареєстровано право власності за ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних частках, кожному по 1/3 частки квартири. Зазначена квартира була придбана у період шлюбу, однак за кошти батьків позивача, які були отримані від продажу у цей же день 28.12.2001 року квартири за адресою: АДРЕСА_2, співвласниками якої були ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Вважає, що його батьки фактично подарували йому 1/3 частину спірної квартири за вилучені кошти від продажу свого нерухомого майна. Позивач просить суд визнати за ним право особистої приватної на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, придбаної під час шлюбу.
Позивач у судовому засіданні позов підтримав, наполягав на його задоволенню та пояснив, що дружина була обізнана щодо даної квартири, її все влаштовувало, не може користуватися квартирою, оскільки колишня дружина там мешкає, просить визнати, що частина квартири була йому подарована батьками. Також пояснив, що своїм проживанням у спірній квартирі і не бажанням звільнити її, відповідачка фактично претендує на його частину квартири.
Представник позивача у судовому засіданні пояснила, що батьки фактично подарували залучивши позивача як покупця квартири, він фактично прийняв у дар 1/3 частину квартири, з сімейного бюджету кошти не витрачались.
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, заперечень на позов не надала, від отримання судової повістки відмовилася не з'явившись до органів пошти за її отриманням.
Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляду справи за його відсутність, самостійних вимог не заявляє.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних доказів, які є достатніми для постановлення рішення, та ухвалити заочне рішення, про що учасники процесу не заперечували.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.11.1992 року. Рішенням Хортицького районного суду від 23.07.2015 року шлюб між сторонами розірвано.
28.01.2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу продали квартира АДРЕСА_2 за 42 720 гривень.
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Як вбачається з матеріалів справи, права і обов'язки щодо спірного майна виникли у момент його придбання, у 2001 році, і правовідносини між сторонами з приводу права власності на нього нормами СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, не регулюються, а підлягають застосуванню норми КпШС України.
Згідно ст. 22, 28 КпШС України, який був чинний на час придбання вказаної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Відповідно до ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя, наведене також у ст. 57 СК України, згідно якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.
Верховний Суд України в п. 23, 24 Постанови Пленуму від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно з'ясувати джерело і час його придбання, а також роз'яснив, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Аналогічні роз'яснення були надані в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16, з наступними змінами, «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України».
Продавши 28.12.2001 року квартиру АДРЕСА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на власний розсуд розпорядилися належним їм майном та того ж дня позивачем ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 була придбана квартира АДРЕСА_1, договір вчинено в період шлюбу та в інтересах сім'ї позивача.
Таким чином, оскільки спірна частина квартири була придбана у період шлюбу між сторонами, вона вважається спільною сумісною власністю подружжя.
Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. 10, 60 ЦПК України).
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суду не надано належних та допустимих доказів порушення будь якими особами майнового права позивача, його невизнання або оспорювання. Також суду не надано договору, укладеного між позивачем та третіми особами, який би свідчив, що частина квартири передається в дар.
Пояснення позивача про те, що відповідачка вважає його частину квартири спільним майном подружжя, та може в подальшому заявити свої права на нього, суд не приймає до уваги так як вони не чим не підтверджені, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на викладене, беручи до уваги, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо набуття права особистої власності на частину квартири АДРЕСА_1, не знайшли свого підтвердження порушення, невизнання або оспорювання зі сторони відповідачки майнових прав позивача, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Керуючись ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 224-233 ЦПК України, ст. 15, 16 ЦК України, ст. 22, 24, 28 КпШС України, ст. 57 СК України суд, -
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права особистої приватної власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, придбаної під час шлюбу - відмовити.
На рішення може бути подана апеляція в апеляційний суд Запорізької області, протягом 10 днів.
Рішення може бути переглянуто Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів.

Суддя: