АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/8164/15 Головуючий 1-ї інстанції - Бєссонова Т.Д.
Справа № 2-623/903/15 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : житлове.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Івах А.П., Кокоші В.В.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особи - орган опіки та піклування Ізюмської районної державної адміністрації, Ізюмський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Харківський області, Довгеньківська сільська рада Ізюмського району Харківської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову посилався на те, що йому, на підставі нотаріально оформленого договору дарування від 06 жовтня 1994 року, належить житловий будинок АДРЕСА_1

В зазначеному будинку здійснила реєстрацію місця проживання відповідачка ОСОБА_2, з якою на той час він перебував у шлюбі, від якого вони мають двох дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В 2002 році відповідачка разом із дітьми добровільно виселилась із спірного будинку та переїхала до міста Харкова, де і мешкає по теперешній час.

У квітні 2004 року рішенням Ізюмського районного суду Харківської області шлюб між сторонами розірвано.

Перешкод у користуванні житловим приміщенням ні ОСОБА_2, ні дітям він не чинить, проте, реєстрація проживання відповідачів позбавляє його права користуватись субсидією, а також перешкоджає розпорядженню своєю власністю.

Відповідачка ОСОБА_2, що діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 та в інтересах ОСОБА_4 за довіреністю, проти позову заперечувала, пояснивши, що власного житла не має, разом із донькою та новим чоловіком проживає в орендованій квартирі, переїхала до міста Харкова з метою влаштуватись на роботу.

Представник Довгеньківської сільської ради Ізюмського району Харківської області в судовому засіданні підтвердив, що ОСОБА_2 та діти з 2003 року не проживають в спірному будинку і позивач по справі не чинить відповідачам перешкоди у користуванні житлом.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 особою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн.

В апеляційній сказі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо втрати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання його дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що син ОСОБА_4 навчається до 2016 року у вищому навчальному закладі, а донька ОСОБА_3 є неповнолітньою.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 1994 року по 14 квітня 2004 року.

Сторони мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11-12).

ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 06 жовтня 1994 року (а.с.7-9).

У вказаному будинку крім ОСОБА_1 зареєстровані: відповідач - ОСОБА_2, колишня дружина власника будинку та їх діти: неповнолітня ОСОБА_3, та син ОСОБА_4, знятий з реєстрації у 2011 році у зв'язку із навчанням у Донецькому державному інституті здоров'я, фізичного виховання і спорту при Національному університеті до 2016 року, що підтверджується копією домової книги та довідкою № 4 від 05.03.2015 року виданою Донецьким державним інститутом здоров'я, фізичного виховання і спорту при Національному університеті (а.с.105, 167).

Тому право користування житловим приміщенням за ОСОБА_4 зберігається на весь період його навчання в учбовому закладі.

Відповідно до ч.1,4,5,7 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, права власника щодо своєї власності не є безмежними. Права ОСОБА_1 як власника житлового будинку не ставляться під сумнів, однак вони є обмеженими іншими законами, що існують в суспільстві та в державі.

Враховуючи положення ст. 405 ЦК України та роз'яснення п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначені вище обставини, якими відповідач обґрунтовує поважність свого не проживання у спірному будинку мають бути належним чином перевірені та оцінені судом, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися найманим приміщенням на рівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Орган опіки та піклування Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області року у своєму висновку від 16.04.2015 з посиланням на ст..12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст..18 Закону України «Про охорону дитинства» вважав недоцільним втрату права користування житловим приміщенням неповнолітньої ОСОБА_3.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що діти позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 забезпечені житловою площею в іншому місці.

Рішення суду в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в спірному будинку не оскаржено, а тому колегією суддів не переглядається.

За таких обставин, оскільки рішення місцевого суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у ньому, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді