Справа № 202/846/15-ц
Провадження № 2/0202/1912/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 листопада 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Бєсєди Г.В.

при секретарі: Чумак В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Шоста державна дніпропетровська нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Шоста державна дніпропетровська нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини.

В обґрунтування поданої заяви позивач ОСОБА_1 зазначив, що 06.10.1990 року його батько, ОСОБА_3, придбав квартиру по проспекту імені газети «Правда» в м. Дніпропетровську. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер. Спадкоємцями першої черги за законом був він та його брат ОСОБА_4, який на момент смерті батька проживав та був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1. Спору між ним та його братом з приводу спадщини не виникало, вони здійснили між собою поділ меблів, бібліотеки, інших цінних речей, а також в йому залишалась ощадна книжка, яка належала батьку з сумою вкладу 932 крб. 38 коп. Деякий час він з братом після смерті мешкав в квартирі, однак коли у вересні 2010 року до квартири вселилась родина його брата, він переїхав жити до своєї матері. Вважає, що він та його брат фактично вступили в спадкування шляхом прийняття спадщини в управління відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року. Про те, що він прийняв спадщину після смерті свого батька - ОСОБА_3 свідчить знаходження у його розпорядженні ощадної книжки на ім'я його батька, бібліотеки та цінних речей, які вони з братом поділили після смерті батька. Крім цього, зазначав, що про фактичний вступ його в управління та володіння спадковим майном свідчить той факт, що він не відмовлявся від вступу в спадщину згідно вимог ч. 2 ст. 553 ЦК України в редакції 1963 року. 04.02.2010 року його брат - ОСОБА_4 помер, після смерті якого між ним та спадкоємицею першої черги - донькою брата виник спір з приводу прав власності на спадкове майно. Просив суд визнати факт прийняття ним спадщини, а саме: ? частини квартири АДРЕСА_1 та грошових коштів, які знаходяться на особистому рахунку № НОМЕР_3 у відділенні № 6719/0137 ПАТ «Ощадбанк» після смерті його батька - ОСОБА_3.

Позивач та його представник в судові засідання з'являлись, підтримали викладені в позовній заяві обставини та просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач та її представник також з'являлись в судові засідання, зазначали про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Просили суд застосувати строк позовної давності, наголошуючи, що позивач звернувся до суду з пропуском встановленого ЦК України, строком. Вважали, що позивачем не надано будь-яких доказів, що свідчать про вступ в управління та розпорядження майном, а подану ощадну книжку суд не може прийняти до уваги, оскільки з неї не вбачається, що вона належала саме його батьку - ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_2 пояснювала, що вона зі своїм чоловіком - ОСОБА_5 до квартири АДРЕСА_1 переїхала у вересні 1999 року. Стверджувала, що позивач ніколи в квартирі не проживав. У 2000 році він взагалі виїхав за межі України. За комунальні послуги сплачували вона та її чоловік. Будь-які речі з квартири позивач не забирав, та відповідно будь-яких домовленостей зі своїм братом щодо поділу майна не мав. З 1999 року по теперішній час вона з дитиною проживає в спірній квартирі.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 - мати позивача, повідомила, що останні три роки до смерті батька в квартирі АДРЕСА_1 проживав позивач ОСОБА_1, а після смерті батька приблизно один рік. В спірну квартиру відповідач переїхала тільки у 2000 році, а позивач в подальшому на протязі десяти років проживав за межами України. Зазначала, що їй відомо про домовленість між братами щодо поділу майна, яке залишилось після смерті батька.

Свідок ОСОБА_7 зазначила, що позивач після смерті батька ОСОБА_3 проживав в квартирі АДРЕСА_1 приблизно один рік. У зв'язку з тим, що між жінкою брата позивача та його матір'ю виникли неприязні відносини, вони вирішили переїхати в квартиру батька, а позивач виїхав працювати за кордон. Конфліктні відносини з приводу користування та розпорядження квартирою між відповідачем та позивачем почались після смерті ОСОБА_4

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 повідомляла суд, що вона знайома з сім'єю ОСОБА_3 з 1990 року, коли останній купив квартиру. Їй, як сусідці відомо, що за хворим ОСОБА_3 здійснювали догляд його сини. ОСОБА_1 проживав деякий час в квартирі, як до смерті батька, так і після, на протязі одного року, після чого як їй відомо, поїхав за кордон.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9, голова житлового кооперативу пояснювала, що вона проживала деякий час в одному під'їзді з ОСОБА_3, а потім в під'їзді поряд, тому їй відома родина ОСОБА_3 Зазначала, що вона бачила, що проживали в спірній квартирі два брати - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Після смерті батька ким оплачувались комунальні послуги не могла пояснити, однак стверджувала, що після смерті ОСОБА_4 оплата здійснювалась як дружиною так і братом ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що позивача, його брата та батька знає багато років. Батько позивача дуже хворів, а ОСОБА_1 доглядав за ним, проживав з ним. Після смерті батька, й ще на рік залишився проживати в спірній квартирі. Потім вони домовились із братом про спадщину. Йому відомо, що позивач залишив собі цінні речі, бібліотеку, він навіть допомагав перевозити речі, а його брат переїхав сім'єю до квартири, в якій почав проживати. Йому відмово також, що позивач сплачував комунальні послуги.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення відповідача та її представника, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно матеріалів справи квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 06 жовтня 1990 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3-5067.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Індустріальної районної у місті ради м. Дніпропетровська ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Спадкова справа після смерті 01.09.1999 року ОСОБА_3 не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось, що підтверджується листом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 09.11.2015 року № 2077/01-16.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2

Згідно листа, наданого головою Житлово-будівельного кооперативу № 104 в квартирі АДРЕСА_1 був зареєстрований ОСОБА_4 02 квітня 1999 року, знято з реєстрації у зв'язку зі смертю 17 лютого 2015 року, ОСОБА_11 зареєстрована з 18 вересня 2001 року, ОСОБА_2 зареєстрована з 27 грудня 2002 року та ОСОБА_5 зареєстрована з 27 грудня 2002 року.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_6, Шоста дніпропетровська нотаріальна контора про визнання права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та в задоволенні позовних вимог щодо зміни черги спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_4,. померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2014 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2014 року змінено в частині відмови у задоволенні позову про визнання права власності на ? частину квартири в порядку спадкування після смерті батька.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на ? частину квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів прийняття спадщини після ОСОБА_3 щодо фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Однак, з таким висновком суд апеляційної інстанції не погодився, оскільки судом першої інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню. На час відкриття спадщини (01.09.1999 р.) не діяв Цивільний кодекс України 2004 року, тому правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України 1963 року. Позовні вимоги про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, позивач не заявляв. За таких обставин, у зв'язку з тим, що судом не застосовано закон, який підлягає застосуванню, а саме ст. 549 ЦК УРСР, яка діяла на час відкриття спадщини, рішення суду в цій частині було змінено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦК України, а мотиви, якими суд встановив відсутність підстав для відмови у задоволенні позову про визнання права власності на ? частину квартири в порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_3 були виключені з мотивувальної частини рішення. В іншій частині рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

За умовами п.4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки спірні правовідносини виникли до 1 січня 2004 року, враховуючи вищевикладене, для їх врегулювання застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Системний аналіз положень Розділу VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР в редакції 1963 року свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК України (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно із нормами ст. 549 ЦК України (в ред. 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Виходячи зі змісту наведеної норми закону прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Таким чином, за ст.549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном.

Окрім того, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців (п. 113 вищевказаної Інструкції).

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, окрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що вони з його братом ОСОБА_4 здійснили поділ меблів, бібліотеки, інших цінних речей, що залишились після батька. Проте, на підтвердження вказаних обставин позивачем не було надано суду жодного доказу. Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_6 дійсно повідомляли, що їм відомо про домовленість між братами про поділ майна, однак особисто при даній розмові вони не були присутніми. Разом з тим, показання зазначених свідків, як беззаперечний доказ того, що ОСОБА_1 було взято майно спадкодавця у володіння, суд не може прийняти до уваги.

Крім цього, позивачем не було надано переконливих і достовірних доказів того, що ощадну книжку на ім'я ОСОБА_3, рахунок № НОМЕР_3 він забрав у своє володіння протягом строку, встановленого ч. 2 ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року. Та обставина, що навіть на даний час у позивача знаходиться ощадна книжка на ім'я ОСОБА_3 щодо рахунку № НОМЕР_3 не є доказом прийняття ним спадщини у спосіб і строки, встановлені ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року).

Згідно листа № 12/1-1150/309 від 03 серпня 2015 року філії - Дніпропетровське обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» у зв'язку з тим, що по рахунку № НОМЕР_3 на ім'я ОСОБА_3 протягом трьох років і більше не здійснювались операції та сума грошових коштів, що зберігалися на вказаному рахунку, залишилась меншою від мінімального розміру, визначеного Порядком відкриття, ведення та закриття рахунків фізичних осіб у національній валюті установами АТ «Ощадбанк», затвердженого постановою правління банку від 16 лютого 2004 року № 17-2 договір банківського рахунку було розірвано, рахунок закрито 15.11.2013 року і з рахунку списана комісійна винагорода за закриття рахунку за ініціативою банку внаслідок розірвання договору у сумі залишок коштів на рахунку 0, 15 грн.

Копії долучених до матеріалів справи квитанцій про сплату комунальних послуг за 2010 - 2011 р.р., платником в яких зазначено - ОСОБА_12 та ОСОБА_4 також не свідчать про вступ ОСОБА_1 в управління чи володіння спадковим майно.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи після смерті ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини ніхто із спадкоємців не звертався до нотаріальної контори, спадкова справа не заводилась. У квартирі АДРЕСА_1 станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 були зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Позивач ОСОБА_1 з 08 лютого 1994 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2

Враховуючи наведене, позивач в контексті вимог ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) не є таким, що прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_3, а відтак його вимоги є необґрунтованими та відповідно не підлягають задоволенню.

Підстав, визначених ст. 257 ЦК України, для застосування строків позовної давності, суд не вбачає.

При розподілі судових витрат між сторонами суд виходить з положень ст. 88 ЦПК України, та підстави для стягнення їх з відповідача відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 197, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Шоста державна дніпропетровська нотаріальна контора про встановлення факту прийняття спадщини - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції.

Суддя: Г.В. Бєсєда