АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді - Карпушина Г.Л.; суддів: Гальонкіна С.А., Винниченка Ю.М., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» про визнання незаконними і протиправними дій по затримці видачі трудової книжки, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зобовязання змінити причини та формулювання звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку та вихідної допомоги,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив суд визнати незаконним та протиправним спосіб та затримку видачі йому трудової книжки, як звільненому працівнику; визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення за ст. 40 п. 4 КЗпП України від 10 червня 2014 року № 114-к; визнати вимогу директора ПФ ТОВ «Технополіс-1» ОСОБА_3 про нібито-то відсутність з боку ОСОБА_2 претензій до відповідача, як обовязкову умову видачі належно оформленої трудової книжки і належним чином завіреної копії наказу про звільнення незаконною; зобовязати ТОВ «Технополіс-1» змінити причину та формулювання звільнення його з роботи за прогул без поважних причин на ч. 3 ст. 38 КЗпП України; зобовязати ТОВ «Технополіс-1» змінити дату звільнення з роботи ОСОБА_2 з 10 червня 2014 року на 13 серпня 2014 року; стягнути з ТОВ «Технополіс-1» в особі Полтавської філії, на його користь середній заробіток та вихідну допомогу в сумі 12934,49 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс -1» про визнання незаконним і протиправними дій по затримці видачі трудової книжки, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зобовязання змінити причини та формулювання підстав звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку та вихідної допомоги відмовлено за безпідставністю.

З вказаним рішенням не погодився позивач, у звязку з чим оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне встановлення судом фактичних обставин справи, просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове - про задоволення його позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що припускаючи наявність прогулу та підстав для його звільнення з цих причин, роботодавцем було порушено вимоги ст.ст. 148, 149 КЗпП України, яка визначає процедуру звільнення у такому випадку. Також вказував на невиконання ТОВ Технополіс-1» законодавства про працю, внаслідок чого ним була подана заява про звільнення з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на наявні у матеріалах справи докази та підстави позову.

Судове засідання проводилося за участі сторін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення частково за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.п. 3-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вирішуючи спірні правовідносини, місцевий суд правильно встановив коло та їх характер і правомірно виходив з наступного.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно наказу № 30-к від 12 вересня 2013 року по Полтавській філії ТОВ «Технополіс» ОСОБА_2 був прийнятий на роботу на посаду охоронця у Полтавську філію ТОВ «Технополіс». Також встановлено, що згідно наказу № 114-к від 10 червня 2014 року ОСОБА_2 був звільнений із займаної посади за прогул без поважних причин за ст. 40 п. 4 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з наступних обставин.

Суд взяв до уваги, що 16 січня 2014 року між ОСОБА_2 та керівництвом ПФ ТОВ «Технополіс» виник конфлікт, оскільки позивач зявився на робочому місці у нетверезому стані, від проходження медичного обстеження відмовився. Наступного дня 17 січня 2014 року, ОСОБА_2 не вийшов на роботу без поважних причин, не приступив до виконання своїх обовязків, про що адміністрацією магазину було складено акти про відсутність працівника на робочому місці від 17 січня 2014 року, 20 січня 2014 року та 21 січня 2014 року.

03 лютого 2014 року ОСОБА_2 було надіслано письмове попередження, яким директор Полтавського філіалу ТОВ «Технополіс-1» зобовязував позивача надати документи, які б підтверджували поважність причин не зявлення на робоче місце та невиконання трудових обовязків. Такі ж письмові попередження надсилалися товариством 13 лютого 2014 року та 15 квітня 2014 року.

Оскільки ОСОБА_2 не виходив на роботу тривалий час, не відповідав на телефонні дзвінки, керівництвом ТОВ «Технополіс» було прийнято рішення про звільнення позивача за прогул. 10 червня 2014 року листом ОСОБА_2 було направлено повідомлення про його звільнення, до якого надавалася виписка з наказу № 114-к від 10 червня 2014 року.

Крім цього, суд взяв до уваги, що 01 липня 2014 року ОСОБА_2 зявився до магазину ТОВ «Технополіс-1», де йому адміністратор Варушин С.Г. запропонував отримати трудову книжку та наказ про звільнення, на що позивач відповів відмовою. Аналогічна ситуація мала місце і 03 липня 2014 року, про що комісією у складі чотирьох осіб, був складений акт у підтвердження факту відмови ОСОБА_2 від отримання трудової книжки в приміщенні магазину Т032 ПФ ТОВ «Технополіс-1».

13 серпня 2014 року позивач прибув до магазину «Ельдорадо» ТОВ «Технополіс-1» за адресою: м. Полтава, вул. Зіньківська, 6/1, для отримання трудової книжки та наказу про звільнення. При цьому двічі викликав працівників правоохоронних органів, вказуючи на те, що йому не видають трудову книжку та наказ.

На підставі вищевикладеного, місцевий суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_2 мало місце невиконання своїх трудових обовязків, незявлення на роботу без поважних причин, а також штучно створені обставини неможливості отримати трудову книжку та наказ про звільнення.

Проте з висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися у повній мірі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 139 КЗпП України працівники зобовязані чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ст. 40 ч. 4 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно із ст.ст. 147, 148 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Нормами статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що ТОВ «Технополіс-1» дотримано строки та порядок накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, за вчинений прогул, тобто фактично виконано вимоги ст.ст. 148,149 КЗпП України.

Підтвердженням факту відсутності позивача на робочу місці у робочий час без поважних причин, що в подальшому стало підставою для звільнення останнього, є наявні в матеріалах справи акти від 17.01.2014 року, 20.01.2014 року, 21.01.2014 року, 12.05.2014 року, 30.05.2014 року та 05.06.2014 року (т.1 а.с. 37-39, 55-57), якими відповідач у передбаченому порядку засвідчив про виявлення даних фактів та намір проведення по них службового розслідування в порядку передбаченому ст. 149 КЗпП України.

Не дивлячись на те, що позивач був відсутній на роботі в період часу із 17.01.2014 року по 09.06.2014 року, а кожний не вихід на роботу у робочий час без поважних причин, містить ознаки дисциплінарного проступку та потребує окремої перевірки, відповідачем, заходів по документуванню фактів не виходу на роботу в інші дні, не проведено, що в свою чергу не дає можливості для їх взяття до складу тих, що підлягають оцінюванню при розгляді справи.

Перевіркою дотримання роботодавцем обовязку по отриманню від працівника пояснень щодо причин відсутності на робочому місці в робочий час, встановлено, що відповідачем, зважаючи на те, що позивач, був безперервно відсутній на роботі протягом тривалого часу, на адресу останнього 03.02.2014 року, було направлено лише одного листа з вимогою про надання пояснень (т.1 а.с.44-45,131), на якого позивачем була надана відповідь з обґрунтуванням причин відсутності на роботі з 17.01. по 03.02.2014 року. По іншим зафіксованим фактам відсутності позивача на роботі аналогічні заходи відповідачем не вживалися, що вказує на неналежне виконання положень ч.1 ст. 149 КЗпП України.

Інші листи, які маються в матеріалах справи, виходячи з їх змісту, не можна вважати такими, що направлялися на виконання вказаного вище обовязку.

Зі змісту наказу про звільнення позивача від 10.06.2014 року вбачається, що він не містить необхідних даних, які б вказували на конкретну дату вчинення останнім дисциплінарного проступку у вигляді прогулу, за який на нього накладається вказане стягнення. Крім того, наказ не містить належних даних про документальне підтвердження допущеного позивачем проступку, оскільки за відсутності інших матеріалів перевірки, зазначена в ньому службова записка ОСОБА_4, не надана суду, що дає підстави для висновку про її відсутність.

Відсутність у наказі зазначених даних, та інших матеріалів перевірки не дає можливості перевірити дотримання відповідачем вимог ч.3 ст. 149 КЗпП України та строків притягнення до дисциплінарної відповідальності (ст.148 КЗпП України) позивача, та є ше однією з обставин, які вказують на передчасність і необґрунтованість прийнятого відповідачем наказу про звільнення.

З наявних у справі доказів, вбачається, що строки встановлені ст. 148 КЗпП України, закінчилися щодо дій позивача, які були виявлені та зафіксовані відповідачем актами від 17.01.2014 року, 20.01.2014 року, 21.01.2014 року, а тому зазначені дій не могли слугувати підставою для притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності. Щодо інших зафіксованих фактів відсутності позивача на роботі, які задокументовані актами від 12.05.2014 року, 30.05.2014 року та 05.06.2014 року, вони не підлягають оцінці, з вказаних вище причин.

Беручи до уваги, встановлені факти порушення відповідачем порядку накладення дисциплінарного стягнення на позивача, відсутність конкретизації підстав для звільнення та ознак дисциплінарного проступку, колегія суддів, вважає, що вимоги позивача про визнання незаконним наказу про звільнення від 10.06.2014 року на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому вимога про скасуванню наказу не підлягає до задоволення, зважаючи на наявність прохання про зміну формулювання причин звільнення.

Далі, колегія суддів, вирішуючи спірні правовідносини, бере до уваги наступні обставини.

09 червня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до генерального директора ТОВ «Технополіс-1» з заявою про звільнення його з роботи за власним бажанням у звязку з невиконанням законодавства про працю роботодавцем ( а.с.11 т.1).

Рішенням суду, яке набрало законної сили і є чинним, підтверджено факт порушення відповідачем порядку виплати заробітної плати в частині строків виплати заробітної плати ОСОБА_2 та повідомлення про її розмір та визнано їх дії незаконними і протиправними.

Згідно ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказана працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства ( ч. 3 ст. 38 КЗпП України», не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, працедавець вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та його істотність. Крім того, працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи.

В свою чергу, ТОВ «Технополіс-1», отримавши заяву позивача про звільнення його за власним бажанням з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, фактично залишило її без розгляду, звільнивши ОСОБА_2 10 червня 2014 року наказом від 114-к за прогул.

Колегія суддів, виходячи з наведених вище мотивів і положень закону, вважає, що за вказаних обставин позивач підлягав звільненню на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, а тому його вимоги про зміну формулювання причин звільнення підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Вирішуючи питання щодо дотримання відповідачем строків видачі трудової книжки позивачу, колегія суддів, також звертає увагу на те, що роботодавцем не були застосовані всі можливі способи (наприклад: надіслання поштою), для своєчасного виконання законодавчої вимоги щодо цього, навіть після складення актів про відмову ОСОБА_2 отримати її у приміщенні магазину, та зволікання з цим до застосування дій самим позивачем.

Частиною 5 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

На думку, колегії суддів, виходячи з обставин справи та положень закону, вимоги про стягнення заробітку підлягає задоволенню за період з 01.06.2014 року по 03.07.2014 року, тобто до часу вжиття відповідачем заходів по видачі книжки, що підтверджується актом від 03.07.2014 року про відмову отримати трудову книжку. В іншій частині необхідно відмовити, оскільки затримка видачі позивачу трудової книжки після 03.07.2014 року сталася внаслідок зволікання останнього.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Колегія суддів, виходячи з наведених вище висновків, встановлених обставин справи та вимог зазначеної норми закону, вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.

При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вихідної допомоги, які підлягають стягненню на користь позивача, колегія суддів, виходячи із зібраних доказів та положень ст. 27 Закону України Про оплату праці та постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати , виходить з наступного: середньомісячний розмір заробітної плати позивача становить 3122,28 грн. (3345,83 + 2898,72/2); середньоденна заробітна плата становить 72,61 грн. (3122,28/43-кількість відпрацьованих робочих днів).

Таким чином розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 1089,15 грн. (15 роб. днів х 72.61 грн.), а розмір вихідної допомоги 9366,84 грн. (3122,28 х 3).

Разом з тим, колегія суддів, не знаходить підстав для задоволення вимог позивача: про визнання незаконним та протиправним спосіб та затримку видачі йому трудової книжки, як звільненому працівнику; визнання вимоги директора ПФ ТОВ «Технополіс-1» ОСОБА_3 про нібито-то відсутність з боку ОСОБА_2 претензій до відповідача, як обовязкову умову видачі належно оформленої трудової книжки і належним чином завіреної копії наказу про звільнення незаконною; зобовязання ТОВ «Технополіс-1» змінити дату звільнення з роботи ОСОБА_2 з 10 червня 2014 року на 13 серпня 2014 року.

Перші дві вимоги, є похідними від вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно ст. 235 КЗпП України, а тому їм надавалася оцінка при вирішенні основної вимоги. Зважаючи на те, що колегія суддів дійшла до висновку про задоволення основної вимоги, зазначені вимоги окремому вирішенню та задоволенню не підлягають.

Вимога про зміну дати звільнення, також не підлягає до задоволення, оскільки вона є необґрунтованою та такою, що сформована на не правильному розумінні обставин справи, зокрема ототожненні факту затримки видачі трудової книжки з фактичним днем звільнення.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2015 року з ухваленням нового. Судові витрати у справі підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» про визнання незаконними і протиправними дій по затримці видачі трудової книжки, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зобовязання змінити причини та формулювання звільнення з роботи, стягнення середнього заробітку та вихідної допомоги задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ про звільнення ОСОБА_2 за п.4 ст. 40 КЗпП України від 10 червня 2014 року № 114-к.

Зобовязати товариство з обмеженою відповідальністю«Технополіс-1» змінити причину та формулювання звільнення ОСОБА_2 з п.4 ст.40 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» в особі Полтавської філії, на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1089,15 грн. та вихідну допомогу в сумі 9366,84 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс-1» в особі Полтавської філії на користь держави судовий збір в сумі 730,80 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_5 /підпис/ ОСОБА_6

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ______________________ ОСОБА_1

З оригіналом згідно: