У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.М., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Умнової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2014 року, рішення апеляційного суду Донецької області від 28 квітня 2015 року та касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на рішення апеляційного суду Донецької області від 28 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2014 року до 24 жовтня 2014 року у розмірі 4 123,20 грн; в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути 5 000 грн.

Позов мотивовано тим, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 липня 2014 року частково задоволено позов ОСОБА_5 про стягнення з відповідача на його користь індексації заробітної плати та компенсації, яка нараховується при втраті частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, за період з вересня 2003 року по липень 2006 року, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 07 вересня 2007 року по день винесення рішення судом у сумі 3 154,40 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті. Позивач вважає, що оскільки зазначена сума перерахована відповідачем на його рахунок лише 24 жовтня 2014 року, то відповідач допустив затримку розрахунку при звільненні з дня винесення рішення судом до дня фактичного розрахунку з ним, тобто з 01 серпня 2014 року до 24 жовтня 2014 року, у кількості 60 днів.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 28 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 серпня 2014 року до 24 жовтня 2014 року у розмірі 300 грн з урахуванням податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають відрахуванню при виплаті та в рахунок відшкодування моральної шкоди 300 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Позивач, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що згідно виписки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 10 листопада 2014 року, на розрахунковий рахунок позивача 24 жовтня 2014 року надійшли кошті у сумі 2 524,70 грн, як індексація та компенсація по виконавчому провадженню № 45065807 від 14 жовтня 2014 року. Оскільки розрахунок з позивачем був зроблений після ухвалення рішення суду на підставі виконавчого документа, заявлені позивачем вимоги щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку задоволенню не підлягають. При цьому, вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню також не підлягають, оскільки є похідними від основних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, зокрема щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Оскільки при ухваленні рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 липня 2014 року, залишеним без змін 04 листопада 2014 року апеляційним судом, які не скасовані, було зменшено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку виходячи із співмірності розміру належної позивачу суми із часткою, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком, судом було застосовано цей принцип і при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку і у даній справі, тому позовні вимоги в цій частині були задоволені в сумі 300 грн. Відшкодування моральної шкоди визначено також у розмірі 300 грн.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 липня 2014 року на користь ОСОБА_5 з ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» стягнуто заборгованість з індексації заробітної плати та компенсації за період з вересня 2003 року по липень 2006 року в сумі 154,40 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 8 вересня 2007 року по 31 липня 2014 року в сумі 3 000 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті.

Вказане рішення суду було фактично виконано 24 жовтня 2014 року.

Позивач, посилаючись на вищезазначене рішення суду першої інстанції від 31 липня 2014 року, звернувся до суду з позовом про стягнення з того ж самого відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку за наступний період з часу постановления рішення до його фактичного виконання.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини.

Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

За нерозрахунок при звільненні, невиконання рішення суду про стягнення заборгованості із заробітної плати, наступає відповідальність за ст. 117 КЗпП України, а не інша - за Законом України «Про виконавче провадження», оскільки правовідносини до фактичного розрахунку не переходять у площину виконавчого провадження.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого порушення, яким є день фактичного розрахунку (така правова позиція висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 40рп/2012).

Отже, зі змісту зазначених положень, у випадку невиплати середнього заробітку за рішенням суду, робітник має право на виплату такого заробітку з підстав ст. 117 КЗпП України по день фактичного розрахунку.

Задовольняючи частково позов, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно виходив з того, що оскільки роботодавець не виплатив працівнику належні йому суми у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, з нього на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, суд вірно керувався ч. 2 ст. 117 КЗпП України та, встановивши, що рішенням суду, що набрало законної сили, позов ОСОБА_5 про стягнення сум, не виплачених при звільненні, задоволено частково, визначив розмір середнього заробітку із врахуванням принципу співмірності.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди апеляційним судом визначено на підставі наданих доказів та положень ст. 237-1 КЗпП України, виходячи з принципів розумності та справедливості.

Суд апеляційної інстанціїправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову.

При встановлені фактичних обставин справи судом апеляційної інстанції не було порушено норми процесуального права, а при ухваленні судового рішення правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи апеляційним судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 28 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
суддіВ.С. Висоцька
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.В. Умнова