Єдиний унікальний номер 243/6433/15-ц Номер провадження 22-ц/775/1076/2015
Головуючий у 1 інстанції Профатило П.І. Доповідач Біляєва О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2015 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Біляєвої О.М.,

суддів Папоян В.В., Соломахи Л.І.,

за участю секретаря судового засідання Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 06 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта», третя особа Словянська міська виконавча дирекція Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 06 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодилась позивачка і подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги апелянт зазначила, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про покладення на позивача обовязку подати відповідні докази на підтвердження тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Суд не врахував, що листки непрацездатності були нею своєчасно надані підприємству, останнім зроблені нарахування; проте виплати не здійснені через скасування поданих заявок.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Представник Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» незнакова С.М. просила апеляційну скаргу відхилити, рішення залишити без змін.

Словянська міська виконавча дирекція Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності не направила свого представника, подала заяву про розгляд справи за його відсутності.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що права ОСОБА_1 діями відповідача не порушені, оскільки факт звільнення не установлений; оригінали листків непрацездатності, щодо яких виник спір, знаходяться у позивача.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскарженого рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною першою статті 36 КЗпП України визначені підстави припинення трудового договору, якими є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7 1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов'язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7 2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 8) підстави, передбачені контрактом.

За приписами статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Отже, при вирішенні вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зясуванню підлягає законність підстави звільнення. При задоволенні вимог рішення власника або уповноваженого ним органу про звільнення особи підлягає визнанню протиправним (повністю або частково) та скасуванню із обов'язковим зазначенням дати, з якої особу поновлено на посаді; крім того, суд має навести в рішенні як конкретну суму, що підлягає стягненню, так і розрахунки, з яких він виходив при визначенні цієї суми.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_1 з 01 серпня 2012 року знаходилась у трудових правовідносинах з Донецькою дирекцією Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта», працюючи оператором поштового звязка 1 класу дільниці обробки та контролю первинної документації (ас. 5).

Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України кожна особа зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції мотивував висновок тим, що позивачем не доведений факт звільнення з посади (підстава та дата звільнення).

Висновок суду ґрунтується на законі, підтверджується письмовими доказами: копією трудової книжки, оригінал якої досліджувався як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, і яка не містить запису про звільнення; листом відповідача від 24 березня 2015 року № 125 про відсутність інформації про звільнення ОСОБА_1 (ас. 5, 15).

Накази Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» від 27 листопада 2014 року № 870 «Про припинення роботи деяких обєктів поштового звязку УДППЗ «Укрпошта» в Донецькій області» та від 28 листопада 2014 року № 396 «Про припинення роботи Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта» у місті Донецьк», на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, не містять відомостей щодо звільнення ОСОБА_1 (ас. 47, 48).

Не нарахування заробітної плати з 01 грудня 2014 року не є належним та допустимим доказом звільнення позивача з вказаної дати.

Не можна погодитись з доводами скарги, що доведення факту звільнення є обовязком власника або уповноваженого ним органу, оскільки останній відповідно до закону зобовязаний довести законність підстави звільнення.

Таким чином, не установивши факт звільнення ОСОБА_1 (дату та підставу звільнення), суд правомірно зробив висновок про відсутність підстав для задоволення вимог про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Апеляційний суд відхиляє доводи скарги, що суд при вирішенні спору не врахував невиконання відповідачем вимог постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595, якими адміністрації підприємств зобовязані забезпечити переміщення працівників із населених пунктів, де органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, до населених пунктів, в яких такі органи діють та здійснюють повноваження; а також зобовязані забезпечити внесення змін до штатних розкладів.

У силу ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом та підставою даного позову є незаконність звільнення та не проведення відповідних виплат. Позовні вимоги щодо виконання відповідачем постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 не були заявлені.

Відповідно до вимог ст. 253 КЗпП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Види матеріального забезпечення та соціальних послуг за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням працівникам, а в деяких випадках і членам їх сімей, умови їх надання та розміри визначаються законами України з окремих видів загальнообов'язкового державного соціального страхування, іншими нормативно-правовими актами, які містять норми щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування (ст. 255 КЗпП).

Зокрема, правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності регулюються Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі Закон).

Так, згідно з ч. 1 ст. 30, ч. 1 ст. 31 Закону, матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), призначаються та надаються за основним місцем роботи (крім допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомоги по вагітності та пологах, які надаються за основним місцем роботи та за сумісництвом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України).

Підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності.

Судом установлено, що з 05 квітня 2014 року по 02 жовтня 2014 року ОСОБА_1 тимчасово втратила працездатність, їй видані листки непрацездатності № 784323, 865177, 795529, 935496, 618387, 338698, 338714, за якими відповідач провів нарахування та подав 13 червня 2014 року, 14 липня 2014 року, 21 жовтня 2014 року, 18 листопада 2014 року заяви-розрахунки Словянській міській виконавчій дирекції Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Згідно з листом Словянської міської виконавчої дирекції Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 22-164 від 30 квітня 2015 року, виконання поданих заяв скасовано. ОСОБА_1 має можливість отримати матеріальну допомогу з тимчасової втрати працездатності за вищевказаними листами непрацездатності за умови подання до Фонду заяви-розрахунку страхувальником (ас. 6-12, 23-24).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що Українське державне підприємство поштового звязку «Укрпошта», отримавши від працівника листки непрацездатності, виконало передбачений законом обовязок щодо подання до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності заяви-розрахунку. Зазначені обставини сторонами не спростовані.

Проте установлено, що після скасування заяв-розрахунків підприємства оригінали спірних листків непрацездатності, які є єдиною підставою для призначення матеріальної допомоги, знаходяться у позивача.

Оригінали документів були предметом дослідження як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції.

Установивши відсутність у відповідача оригіналів листків непрацездатності, щодо яких виник спір, що унеможливлює вчинити відповідачем певні дії, передбачені Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", та виключає вину підприємства у не проведенні відповідних виплат позивачеві, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог про стягнення матеріальної допомоги у звязку з тимчасовою втратою працездатності.

Помилкове посилання в рішенні суду про неможливість здійснити нарахування через відсутність табелів робочого часу, наказів про затвердження штатного розкладу, розрахункових листів за попередні 6 місяців роботи, наказів про відпустки тощо не вплинуло на законність вказаного рішення.

Доводи скарги про неврахування судом позиції Фонду при вирішенні спору правильність висновків суду про відмову у задоволенні вимог не спростовують.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ураховуючи, що вимоги про відшкодування моральної шкоди повязані з вимогами про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та матеріальної допомоги у звязку з тимчасовою непрацездатністю, у задоволенні яких відмовлено, суд зробив правильний висновок про відмову у стягненні компенсації у відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, належним чином оцінивши докази, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Оскаржене рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 06 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді