АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Соколової В.В.

при секретарі: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/11583/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Цимбал І.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна, набутого за час шлюбу.

Виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка складається з однієї кімнати жилою площею 18 кв.м., загальною площею 42,40 кв.м.; 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, яка складається з чотирьох кімнат, жилою площею 81,90 кв.м., загальною площею 138,20 кв.м.

Виділено у власність ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка складається з однієї кімнати жилою площею 18 кв.м., загальною площею 42,40 кв.м.; 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, яка складається з чотирьох кімнат, жилою площею 81,90 кв.м., загальною площею 138,20 кв.м.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1827,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції в частині розподілу квартири АДРЕСА_1, що складається з 1 кімнати, жилою площею 18 кв.м., загальною площею 42,40 кв.м. змінити та залишити за ОСОБА_2 В,М. право власності на вказану квартиру. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував боргів подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, та дійшов помилкового висновку про поділ квартири АДРЕСА_1.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

В судове засідання ОСОБА_3 та особисто ОСОБА_2 не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_2 забезпечив явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30 вересня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб (а.с.8).

Сторони мають неповнолітню дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9, 10).

25 березня 2013 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано (а.с.11).

За час шлюбу сторони набули наступне нерухоме майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована за ОСОБА_2, та чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2, яка зареєстрована за ОСОБА_3 (а.с.19,20).

Відповідно до висновку суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Бізнесс Ассіст» від 08 квітня 2015 року ринкова вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1 складає 1 219 916,00 грн. (а.с.21-64).

Згідно з висновком суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Бізнесс Ассіст» від 08 квітня 2015 року ринкова вартість чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 складає 4 414 762,00 грн. (а.с.65-109).

Рухоме майно, яке набуте під час шлюбу, було розділено між сторонами рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2014 року. Так, ОСОБА_2 було виділено у власність рухоме майно на загальну суму 140 650,00 грн., а ОСОБА_3 на суму 168 836,00 грн. (а.с.13-18).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 липня 2013 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2014 року в частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судами не повно з'ясовані обставини справи і не перевірені способи поділу майна, які б виключали спільну сумісну власність сторін на нерухоме майно (а.с.139-145).

28 січня 2015 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя щодо визнання за сторонами права власності на нерухоме майно залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України (а.с.146-147).

В квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 та право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково із визначенням за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рівних ідеальних часток майна без реального поділу та залишив майно у спільній частковій власності останніх. При цьому, доводи позивача про те, що ним одноособово виконуються боргові зобов'язання, які виникли у зв'язку із набуттям спірного майна, суд не прийняв до уваги як такі, що не мають юридичного значення, оскільки позивач не заявляв вимог про їх поділ.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

За правилами ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При вирішенні спору про поділ майна суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Суд, встановивши, що предметом поділу є нерухоме майно (квартири) повинен вирішити питання про застосування такого способу поділу майна, який би виключав спільну власність, шляхом присудження неподільних речей одному з подружжя.

Загальна вартість нерухомого майна становить 5 634 678,00 грн. (1 219 916 грн. - вартість однокімнатної квартири + 4 414 762 грн. - вартість чотирьохкімнатної квартири). Заперечень щодо вартості нерухомого майна в ході судового розгляду від сторін не надходило.

У даному випадку, беручи до уваги рівність часток дружини та чоловіка, при поділі спільного сумісного майна подружжя у власність кожного з подружжя підлягає присудженню майно на загальну суму 2 817 339,00 грн. (5 634 678,00 : 2).

Враховуючи, що ОСОБА_2 проживає в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1, це майно зареєстроване за ним на праві власності, а також те, що ОСОБА_3 разом з неповнолітніми дітьми проживає в чотирьохкімнатній квартирі АДРЕСА_2, колегія суддів вважає за можливе присудити однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2

Таким чином, неподільна річ, а саме однокімнатна квартира АДРЕСА_1 присуджуються одному з подружжя і спільна власність на неї виключається.

Відповідно враховуючи вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та вартість чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_2, інтереси дітей, які проживають разом із матір'ю в чотирьохкімнатній квартирі, а також той факт, що провести поділ цієї квартири в натурі зі збереженням її функціонального призначення неможливо, колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення квартири у спільній частковій власності сторін.

Виходячи із загальної суми вартості майна, яке повинно бути виділено кожному із подружжя - 2 817 339,00 грн., з урахуванням вартості однокімнатної квартири, яку суд виділяє позивачу - 1 219 916,00 грн., вартість його частки у чотирьохкімнатній квартирі становить 1 597 423 грн., що з урахуванням вартості цієї квартири становить 36/100 частин.

Таким чином, в порядку поділу майна за ОСОБА_2 підлягає визнанню право власності на 36/100 частин квартири АДРЕСА_2, а за ОСОБА_3 відповідно на 64/100 частини вказаної квартири. Колегія суддів вважає, що такий варіант поділу відповідає вимогам розумності та справедливості.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що суд першої інстанції, в порушення вимог сімейного законодавства України, при поділі майна не врахував спільні борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, як безпідставні з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

ОСОБА_2 не було надано належних доказів на підтвердження того, що кошти, отримані за договором позики від 01 жовтня 2005 року та додатковою угодою до договору позики від 01 грудня 2007 року були використані ним в інтересах сім'ї та на придбання спільного майна. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо наявності заборгованості у ОСОБА_2 за вказаними договорами на час вирішення справи.

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд не може встановлювати наявність чи відсутність порушення права без звернення особи, поданого відповідно до вимог процесуального закону.

В рамках даної справи ОСОБА_2 позовні вимоги про поділ зобов'язань подружжя в суді першої інстанції не заявляв, в зв'язку чим підстави враховувати спільний борг подружжя при поділі спільного майна подружжя відсутні.

Указана обставина не позбавляє ОСОБА_2, після виконання ним своїх зобов'язань за договором позики пред'явити до ОСОБА_3 вимогу про стягнення з останньої 1/2 частини сплаченого ним боргу.

Таким чином, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 та на 36/100 частин квартири АДРЕСА_2 та визнання за ОСОБА_3 права власності на 64/100 частини квартири АДРЕСА_2.

Також, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 4 494 грн. 42 коп. судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на:

АДРЕСА_1 (двісті сімдесят п'ять), яка складається з однієї кімнати загальною площею 42,40 (сорок два цілих сорок сотих) квадратних метрів, житловою площею 18 (вісімнадцять) квадратних метрів, що розташована в будинку АДРЕСА_1;

та 36/100 частин квартири АДРЕСА_2 (вісімдесят п'ять), яка складається з чотирьох кімнат, загальною площею 138,20 (сто тридцять вісім цілих двадцять сотих) квадратних метрів, житловою площею 81,90 (вісімдесят одна ціла дев'яносто сотих) квадратних метрів, що розташована в будинку АДРЕСА_2.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право власності на:

64/100 частини квартири АДРЕСА_2 (вісімдесят п'ять), яка складається з чотирьох кімнат, загальною площею 138,20 (сто тридцять вісім цілих двадцять сотих) квадратних метрів, житловою площею 81,90 (вісімдесят одна ціла дев'яносто сотих) квадратних метрів, що розташована в будинку АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 4 494 (чотири тисячі чотириста дев'яносто чотири) грн. 42 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

В.В.Соколова