Справа № 453/1668/14 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/783/6605/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2, позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 університету управління та права на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 університету управління та права, з участю третьої особи ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 університету управління та права, з участю третьої особи ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ОСОБА_4 університету управління та права від 08.08.2014 року № 620-к «Про звільнення ОСОБА_3Я.».

Вирішено поновити ОСОБА_3 на посаді професора кафедри державного управління та місцевого самоврядування ОСОБА_4 університету управління та права з 08.08.2014 року.

Вирішено стягнути з ОСОБА_4 університету управління та права у користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.08.2014 року по 19.08.2015 року включно в розмірі 30114 грн. 13 коп. (тридцять тисяч сто чотирнадцять грн. 13 коп.).

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді професора кафедри державного управління та місцевого самоврядування ОСОБА_4 університету управління та права з 08.08.2014 року та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

Вирішено стягнути з ОСОБА_4 університету управління та права у користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 2000 грн. 00 коп. (дві тисячі грн.. 00 коп.)

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 серпня 2015 року оскаржив ОСОБА_4 університету управління та права.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необгрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом невірно встановлено обставини, що мають значення для справи. Зокрема, звертає увагу на те, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не взяв до уваги роз»яснення п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року « Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 225, 228, 233 КЗпП України. Позиція суду першої інстанції щодо поновлення строків звернення до суду мотивується наявністю на розгляді в Апеляційному суді Львівської області апеляційної скарги ОСОБА_4 університету управління та права на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 12 червня 2014 року у справі № 453/1608/13-ц про поновлення на роботі ОСОБА_3, яка була розглянута 30 жовтня 2014 року, а рішення суду першої інстанції про поновлення на роботі у цій частині залишено без змін. Однак, така мотивація рішення суду першої інстанції, на думку апелянта, є безпідставною, оскільки рішення суду першої інстанції в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання та виконане апелянтом. Рішення суду апеляційної інстанції не могло повторно поновити позивача ОСОБА_3 на роботу і його прийняття не змінило б ситуації позивача в частині захисту трудових прав та поновлення його на роботі. Розгляд справи в апеляційному суді не перешкоджав позивачу звернутися до суду в рамках нової справи вчасно. А відтак, клопотання про поновлення строків звернення до суду за вирішенням трудового спору судом задоволено безпідставно.

Щодо наявності прогулу ОСОБА_3, то на думку апелянта, суд першої інстанції не взяв до уваги приписи п. п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», п. п. 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст. 41, ст. ст. 147, 147-1, 148, 149 КЗпП України, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про відсутність у діях позивача прогулу без поважних причин у період з 26 липня 2014 року по 08 серпня 2014 року включно.

Просить рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2, в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, пояснення позивача ОСОБА_6, проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

За змістом ст.150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу).

Згідно положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як роз'яснюється у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені ст.233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Вирішуючи питання про поновлення строку, установленого ст. 233 КЗпП України, а також перевіряючи причини пропуску такого строку, наведені позивачем, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про поновлення такого, так як встановлено, що з оскаржуваним наказом позивача не ознайомлено у визначеному законом порядку, що безпосередньо вбачається з його змісту, зокрема у наказі відсутня дата та підпис у графі про ознайомлення, а надіслання позивачу копії наказу поштою на адресу проживання суд правильно вважав порушенням вимог ч. 4 ст. 149 КЗпП України, оскільки стягнення оголошується у наказі і повідомляється працівникові особисто під розписку. Відповідні докази на спростування згаданих обставин відповідачем не подано і такі у матеріалах справи відсутні.

Крім того встановлено, що позивача 18 липня 2014 року поновлено на раніше займаній посаді внаслідок негайного виконання у частині поновлення на роботі рішення Сколівського районного суду Львівської області, ухваленого 12.06.2014 року у справі № 453/1608/13-ц., що оскаржувалось відповідачем в апеляційному порядку, а рішення Апеляційного суду Львівської області за результатами розгляду апеляційної скарги на це рішення ухвалене лише 30.10.2014 року, на що очікував позивач, не знаючи, чи залишиться рішення суду першої інстанції у законній силі. Відтак, після закінчення апеляційного провадження і ухвалення 30.10.2014 року Апеляційним судом Львівської області рішення, яким рішення суду першої інстанції про поновлення його на роботі у цій частині залишено без змін, він одразу ж звернувся до суду з даним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 428-к від 18 липня 2014 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_3Я.», позивача поновлено на посаді професора кафедри державного управління та місцевого самоврядування ОСОБА_4 університету управління та права на підставі виконавчого документа, виданого Сколівським районним судом Львівської області згідно рішення, ухваленого 12.06.2014 року у цивільній справі №453/1608/13-ц (провадження № 2/453/41/14 р.), залишеного без змін у цій частині рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області, ухваленим 30.10.2014 року.

Згідно оскаржуваного наказу відповідача № 620-к від 08.08.2014 року «Про звільнення ОСОБА_3Я.», позивача з 26.07.2014 року звільнено з займаної посади професора кафедри державного управління та місцевого самоврядування у зв'язку із прогулом без поважних причин більше трьох годин, на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. З вказаним наказом позивача не було ознайомлено цього ж дня в силу його відсутності на роботі як сумісника, а копію такого наказу позивачу було надіслано поштою 01.08.2014 року і з таким він ознайомився лише 11.08.2014 року. Зазначені обставини сторонами у судовому засіданні не заперечувались, окрім порушення порядку оголошення стягнення у вигляді звільнення і повідомлення позивачу під розписку.

У відповідності до ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно із ст. ст. 148, 149 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

За приписами п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснюється у п. п. 22, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147, 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів пропоновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що перевіряючи обставини звільнення позивача, встановлено, що відповідач допустив порушення правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень, визначених законом, зокрема, всупереч ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення у вигляді звільнення не врахував ступеня тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено такий проступок.

Так, організація навчального процесу у вищих навчальних закладах врегульована відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства освіти України №161 від 02.06.1993 року і зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23.11.1993 року за №173. Відповідно до пунктів 5.1 та 5.2 вказаного Положення робочий час викладача визначається обсягом його навчальних, методичних, наукових і організаційних обов'язків, відображених в індивідуальному робочому плані. Обсяг навчальних занять, доручених для проведення конкретному викладачеві виражений в облікових (академічних) годинах, визначає навчальне навантаження викладача.

Наказом Міністерства освіти України № 450 від 07.08.2002 року, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 21.08.2002 року за №698/6986, затверджено норми часу для планування і обліку навчальної роботи та переліків основних видів методичної, наукової й організаційної роботи педагогічних і науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів.

На підставі вказаних вище нормативно-правових актів відповідного профільного міністерства відповідачем наказом № 486/10 від 22.06.2010 року затверджено Положення про планування й облік науково-педагогічної діяльності у ОСОБА_4 університеті управління та права, відповідно до таблиці 4 якого організаційне навантаження науково-педагогічного працівника, у тому числі і професора кафедри, може виконуватись і поза межами навчального закладу.

Згідно положень Колективного договору трудового колективу та адміністрації ОСОБА_4 університету управління та права, прийнятого конференцією трудового колективу 16.12.2010 року, протокол №1, графік робочого часу науково-педагогічних працівників університету визначається розкладом аудиторних занять і консультацій, розкладом або графіком контрольних заходів, планами-графіками навчального процесу та іншими видами робіт, передбаченими навчальними планами, програмами, індивідуальними робочими планами (пункт 3.3. договору). Науково-педагогічним працівникам університету щорічна основна відпустка надається, як правило, у період літніх канікул, незалежно від часу прийняття на роботу (пункт 3.13. договору).

Встановлено, що позивачем одразу ж після ознайомлення із наказом про поновлення на посаді професора кафедри державного управління та місцевого самоврядування від 18.07.2014 року, 28.07.2014 року, а згодом ще й 05.08.2014 року надіслано відповідачу заяви про надання йому, як науково-педагогічному працівнику університету, чергових заборгованих відпусток тривалістю 112 календарних днів за відпрацьовані 2012-2013 та 2013-2014 навчальні роки, оскільки липень-серпень є періодом літніх канікул у вищих начальних закладах, а відповідач з їх числа не є винятком. До того ж, мало місце перебування майже усього складу кафедри державного управління та місцевого самоврядування у відпустках, що стверджується книгою наказів по особовому складу, оригінал якої оглядався судом. Зазначена обставина не давала можливості розробити та затвердити позивачу індивідуальний робочий план, де був би відображений його робочий час як викладача, а також визначений обсяг його навчальних, методичних і наукових обов'язків. Відповідно, жодного робочого графіку позивача як сумісника щодо виконання його навчального навантаження, розкладу аудиторних занять і консультацій, розкладу або графіку контрольних заходів, планів-графіків навчального процесу чи інших видів робіт, тощо не було, та й не могло бути, так як мав місце період літніх канікул і відпусток, а навчальний процес не здійснювався. Крім того, встановлено, що позивач, до 11.08.2014 року не одержавши жодного погодження чи відмову у такому щодо своєї невикористаної відпустки, або хоча б її частини, виконував певні організаційні обов'язки та напрацьовував матеріал поза межами навчального закладу, за місцем свого проживання, у наукових бібліотеках, тощо, готуючись таким чином до нового навчального року, розроблення і затвердження у вересні 2014 року погодженого з ним нового індивідуального робочого плану і інших планів-графіків навчального процесу, що вважається допустимим.

Таким чином встановлено, що робочий день позивача, як науково-педагогічного працівника університету і, до того ж, сумісника, не встановлений на рівні з понеділка по п'ятницю з 08.00 год. до 17.15 год. (з 08.00 год. до 16.00 год. у п'ятницю), як до інших працівників університету, що працюють на постійній основі, а мала місце скорочена тривалість робочого часу - не більше трьох годин на день, як правило у вільний від основної роботи час, а саме у вихідні дні - суботу та неділю. До того ж, у період з 26.07.2014 року по 08.08.2014 року включно для позивача не було заплановано проведення жодних навчальних занять (лекцій, лабораторних, практичних, семінарських, індивідуальних занять, консультацій) в силу літніх канікул, що відповідачем не спростовано жодним чином.

З огляду на вказане, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність у діях позивача прогулу без поважних причин у період з 26.07.2014 року по 08.08.2014 року включно, у розумінні положень п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, а також роз'яснень, що містяться з цього приводу у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів». Крім того, передбаченим зазначеною нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин, а у даному випадку тривалість робочого часу позивача становила не більше трьох годин на день і це стверджується копіями відповідних табелів обліку робочого часу.

Відтак, вірними є і висновки суду першої інстанції про те, що надані відповідачем копії доповідних записок та актів про відсутність на робочому місці професора кафедри державного управління та місцевого самоврядування ОСОБА_3 протягом робочого дня з 08.00 год. до 17.15 год. 24.07.2014 року, 25.07.2014 року, 28.07.2014 року, 29.07.2014 року, 30.07.2014 року, 31.07.2014 року, 04.08.2014 року, 05.08.2014 року, 06.08.2014 року, 07.08.2014 року та з 08.00 год. до 16.00 год. 26.07.2014 року, 01.08.2014 року, 02.08.2014 року до уваги не можуть братися, оскільки є такими, що складені безпідставно, а у судовому засіданні з'ясовано, що прогул без поважних причин у період з 26.07.2014 року по 08.08.2014 року включно, який став приводом до звільнення позивача, не мав місця, відтак не міг бути підставою для розірвання трудового договору згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Відсутність у діях позивача зриву навчального процесу в університеті, у тому числі і непроведення запланованих будь-якого виду аудиторних занять, тощо, дає суду підстави стверджувати про те, що при накладенні на нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, відповідачем не враховувались ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, а також обставини, за яких вчинено проступок, як і не враховувалась попередня робота позивача, яка, згідно зібраних у матеріалах справи доказів була успішною та висококваліфікованою, без будь-яких зауважень чи вчинених проступків.

Суд першої інстанції також вірно звертає увагу на неправильність складення відповідачем оскаржуваного наказу № 620-к від 08.08.2014 року «Про звільнення ОСОБА_3Я.» і його невідповідність вимогам чинного трудового законодавства у частині дати звільнення, так як фактично звільнення відбулося 08.08.2014 року - в останній робочий день, а першим неробочим днем після звільнення є наступний за днем звільнення, тобто 09.08.2014 року. Разом з тим, відповідачем у вказаному наказі зазначається день звільнення - 26.07.2014 року, який, згідно табелів обліку робочого часу за липень-серпень 2014 року та цього ж наказу, разом із іншими робочими днями, аж до 08.08.2014 року включно, визначений як прогул, а не як неробочі дні. Таким чином, оскаржуваний наказ та табелі обліку робочого часу за липень-серпень 2014 року суперечать одні одним, оскільки має місце звільнення позивача 08.08.2014 року, а не 26.07.2014 року.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивача 08 серпня 2014 року звільнено без дотримання відповідачем вимог чинного трудового законодавства, яке визначає порядок звільнення працівників із займаних посад у зв'язку із прогулом без поважних причин на підставі п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, а, отже, без законної на те підстави.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України суд, у разі звільнення працівника без законної підстави, поновлює його на попередній роботі.При винесенні рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Згідно проведеного, з урахуванням вимог постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», розрахунку середній заробіток за час вимушеного прогул з 09.08.2014 року року по 19.08.2015 року, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 університету управління та права у користь позивача становить: 311 (час вимушеного прогулу) х 96,83 (середньоденний заробіток) = 30 114,13 гривень.

У відповідності до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно із п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум,виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції враховував ті обставини, що позивач, внаслідок порушення відповідачем його законних прав на працю, втратив можливість здійснювати професійну діяльність в університеті протягом 2014-2015 навчального року, виконувати свої викладацькі функції, застосовувати наукові знання та навички, хоча є людиною із значним викладацьким досвідом і одним з небагатьох фахівців у галузі державного будівництва та місцевого самоврядування. Окрім того, позивач є інвалідом ІІІ групи і, за станом здоров'я, йому важяе поріняно з іншими будувати нові життєві професійні зв'язки, що, у поєднанні із вузькою науковою спеціалізацією, вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя з урахуванням місця праці. Порушення незаконним звільненням його прав та інтересів призвело до моральних страждань, які полягають у постійних переживаннях з цього приводу, втрати натхнення до ефективної праці і наукової діяльності.

Визначаючи розмір на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, виходячи із принципів рівності, поміркованості, розумності та справедливості, характеру й обсягу моральних страждань, а також враховуючи положення чинного законодавства про те, що розмір на відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, на думку колегії суддів правильно вважав достатнім стягнути у користь позивача 2000 гривень на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 університету управління та права висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому апеляційну скаргу слід відхилити і в цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

В той же час, вирішуючи питання судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача підлягає також стягненню у дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., визначений Законом України «Про судовий збір» за пред'явлення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, судові витрати у справі за пред'явлення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають відшкодуванню у користь позивача у розмірі 20 гривень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та пропорційно до тієї частки позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Решту судових витрат у розмірі 180 гривень за пред'явлення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, у яких судом відмовлено, слід залишити за позивачем.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

За приписами ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволення чи відхилення частини вимог.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру, судовий збір, згідно з частиною третьою статті 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіми позовними вимогами.

Якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), наприклад, за вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, з відповідача ОСОБА_4 університету управління та права підлягають стягненню в користь держави 1031 грн. 94 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції.

Також з матеріалів справи вбачається, що 28 серпня 2015 рокуОСОБА_4 університетом управління та права скеровано до Сколівського районного суду Львівської області апеляційну скаргу на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 серпня 2015 року (т.2 а.с.3137). Апелянтом при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 272 грн. 37 коп. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 університету управління та права на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 серпня 2015 року залишено без руху. На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, апелянтом сплачено судовий збір в розмірі 121 грн. 80 коп. Таким чином, апелянтом сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 394 грн. 30 коп.

Оскільки, позовна заява ОСОБА_3 містить як майнові вимоги (стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу) так і немайнові позовні вимоги (визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди), то з ОСОБА_4 університету управління та права підлягають стягненню в користь держави 121 грн. 67 коп. (121,80 + 121,80+ 121,80 + 150, 57 = 515, 97 грн., апелянтом вже сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 394 грн. 30 коп., ( 515, 97 грн. 394, 30 грн. = 121 грн. 67 коп.).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право змінити рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення слід змінити в частині стягнення судових витрат, стягнути з ОСОБА_4 університету управління та права в користь держави 1031 грн. 94 коп. судового збору за подання позову до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3 , 303, 304, 307 ч. 1 п. п.1, 3, 308, 309 ч.1 п. п. 1,4, 313, 314 ч.1 п.1, ч.2, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 університету управління та права - відхилити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 серпня 2015 року в частині стягнення судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 університету управління та права в користь держави 1031 грн. 94 коп. (одна тисяча тридцять одна грн. 94 коп.) судового збору за подання позову до суду першої інстанції та 121 грн. 67 коп. (сто двадцять одна грн. 67 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги.

В решті рішення Сколівського районного суду Львівської області від 19 серпня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_7І