Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 18 листопада 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Колодійчука В.М., суддів: Висоцької В.С., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Умнової О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соврас Олена Юріївна, про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року, в с т а н о в и л а: У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що він є особою похилого віку, інвалідом ІІ групи, потребує стороннього догляду, а тому, маючи на меті укласти договір довічного утримання, попередньо домовився зі своєю онукою ОСОБА_2 про те, що у разі здійснення за ним належного догляду він передасть їй у власність належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. 06 квітня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Cоврас О.Ю. посвідчено договір дарування, факт підписання якого він не заперечує, однак зазначає, що з текстом договору ознайомлений не був. Посилаючись на те, що після укладення договору відносини між ним та відповідачем погіршились, у зв'язку із чим він звернувся до приватного нотаріуса з метою отримання копії договору, ознайомившись з текстом якого, зрозумів, що уклав договір дарування квартири, а не договір довічного утримання. Вважає, що спірний правочин укладений внаслідок помилки, а приватним нотаріусом йому не було належним чином роз'яснено сутність укладеного договору дарування та його наслідки, що призвело до порушення його прав, у зв'язку із чим просив суд визнати договір дарування від 06 квітня 2013 року недійсним. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Встановивши, що при оформленні оспорюваного договору дотримано процедуру його нотаріального посвідчення, приватним нотаріусом роз'яснено дарувальнику зміст ст. 717 ЦК України, який був ознайомлений з природою спірного правочину, а також його наслідками, текст договору особисто підписаний позивачем, що свідчить про його вільне волевиявлення, у зв'язку з чим суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про недоведеність вимог про вчинення правочину під впливом помилки, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. За вимогами ст. ст. 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Указаних вимог судами не дотримано. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-202цс15). З огляду на те що позивач є особою похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_1), в силу наявних захворювань, які стали підставою для встановлення ІІ групи інвалідності, потребує сторонньої допомоги, спірна квартира є його єдиним житлом, в якому він продовжує проживати та сплачувати комунальні послуги, та, враховуючи, що оскаржувані судові рішення не містять переконливих доводів правильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, висновки судів про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним є передчасними. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позов про визнання договору дарування недійсним заявлено на підставі ст. ст. 229-230 ЦК України, які є взаємовиключними та самостійними для визнання правочину недійсним. Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та на виконання положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України не роз'яснив позивачу його право уточнити підстави позову, з огляду на обраний ним спосіб захисту порушеного права, а апеляційний суд, перевіряючи в апеляційному порядку законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, залишив поза увагою допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права. Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2015 року скасувати, справу повернути на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий В.М. Колодійчук Судді: В.С. Висоцька І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.В. Умнова