У х в а л а

10 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та Державного агентства резерву України, третя особа - прокуратура Волинської області, про виключення майна з акту опису,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, мотивуючи його тим, що за час подружнього життя з ОСОБА_5 ними було спільно набуто право власності на об'єкти нерухомого майна, а 21 червня 2012 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було ухвалено рішення про розподіл спільного сумісного майна подружжя. Вказувала, що не може зареєструвати за собою право власності на належне їй за рішенням суду майно, а тому воно досі зареєстроване за колишнім чоловіком. 22 вересня 2014 року представник ОСОБА_4 звернулась до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру, однак 26 вересня 2014 року отримала рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень у зв'язку з наявністю обтяжень. Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила виключити належне їй за рішенням суду майно з опису та зняти з нього арешт.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 5 серпня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 5 серпня 2015 року.

ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд зазначеної ухвали суду касаційної інстанції з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновку викладеному у постановах Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах статей 321, 391 ЦК України та 73 СК України.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2012 року,24 квітня 2013 року, 8 червня 2011 року, 14 листопада 2012 року, 9 вересня 2015 року та постанову Верховного Суду України від 15 травня 2013 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 28 серпня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд виходив з того, що позивачем не доведено, що самим по собі фактом накладення арешту на майно порушено її права, як власника, якому відмовлено в реєстрації майна за рішенням суду, ухваленим після арешту, оскільки питання про належність речей, що підлягають поверненню вирішується у порядку цивільного провадження, а питання про речові докази, якими є земельні ділянки - вироком або ухвалою суду при розгляді справи у суді.

Разом з тим у судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та постанові Верховного Суду України, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалах від 8 червня 2011 року та 9 вересня 2015 року суд касаційної інстанції скасовуючи рішення попередніх судів виходив з того, що вироком суду за наслідками розгляду кримінальної справи, було накладено арешт на спірне майно на забезпечення цивільного позову або шляхом конфіскації;

- в ухвалі від 14 листопада 2012 року судами встановлено, що предметом арешту було майно, арештоване на забезпечення цивільного позову.

Таким чином, у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення в яких посилається заявник в обґрунтування своєї заяви про перегляд судового рішення, наявні різні фактичні обставини щодо підстав накладення арешту на майно, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції статей 321, 391 ЦК України та 73 СК України.

- В ухвалах від 14 березня 2012 року та 24 квітня 2013 року касаційний суд, скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій, виходив з того, що підстав для закриття провадження у справі не було, оскільки спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки справи судами по суті не розглядались ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2012 року та 24 квітня 2013 року не можуть бути прикладом неоднаково застосування норм матеріального права.

- у постанові від 15 травня 2015 року містяться висновки про те, що справи, за позовом осіб, що ґрунтуються на їх праві власності, за позовами про виключення майна з-під арешту, підлягають розгляду в порядку цивільного провадження.

Отже, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2015 року висновки не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2015 року.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та Державного агентства резерву України, третя особа - прокуратура Волинської області, про виключення майна з акту опису за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.М. Сімоненко
Н.П. Лященко
Л.І. Охрімчук