Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.11.2015 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суду в складі:

головуючого судді Бедьо В.І.

при секретарі Холмогоровій Л.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ПП «Коруна» ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 міського господарства Ужгородської міської ради, з третьою особою без самостійних вимог на стороні позивача ПП «Коруна», з третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідача Ужгородська міська рада про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 міського господарства Ужгородської міської ради, в якому просить з урахуванням уточнених позовних вимог застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на її користь грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 06.08.1997 року між ОСОБА_4 та Фондом комунальної власності Ужгородської міської ради народних депутатів (правонаступником якого являється ОСОБА_5 міського господасртва Ужгородської міської ради) у відповідності до вимог Положення про патент на право оренди будівель, затвердженого наказом Фонду Державного майна України від 31.01.95 № 90, був укладений договір купівлі-продажу патенту на право оренди приміщення № 13. 11 жовтня 1998 року Фондом коммунального майна Ужгородської місьої ради було видано позивачу патент № 13 на право оренди будівель за адресою: пл. Театральна, 5, 7 в м. Ужгород.

За умовами вказаного договору відповідач зобов'язався передати ОСОБА_4 на 50 років патент і право оренди приміщення загальною площею 3 897,5 кв.м. (в тому числі підвал 330,4 кв.м.), яке знаходиться в місті Ужгороді по площі Театральна, будинок 5-7, а позивач зобов'язалася прийняти вказаний патент і сплатити його вартість, яка складає 48 545,00 грн.

На виконання наведених договірних зобов'язань, позивачем було сплачено обумовлену грошову суму, а відповідач відповідно передав ОСОБА_4 даний патент на оренду цього приміщення, що підтверджується квитанціями, копії яких додані до позову.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20 грудня 2012 року у справі № 5008/580/2012 було задоволено апеляційну скаргу Ужгородської міської ради, за якою було визнано недійсними договір купівлі- продажу патенту на право оренди приміщення № 13 від 06.08.1997 року, укладений укладений між позивачем та Ужгородською міською радою, в особі Фонду комунального майна Ужгородської міської ради повністю та Патент № 13 виданий 11.09.1998 року Фондом комунального майна Ужгородської міської ради на право оренди будівель (споруд, приміщень) за адресою: пл. Театральна, 5,7 в м. Ужгород повністю.

Позивач вказує на те, що у зв'язку з тим, що судом апеляційної інстанції було визнано недійсними договір купівлі-продажу патенту на право оренди приміщення № 13 від 06.08.1997 року та Патент № 13 виданий 11.09.1998 року Фондом комунального майна Ужгородської міської ради на право оренди будівель за адресою: пл. Театральна, 5,7 в м. Ужгород, настають правові

наслідки, що полягають в поверненні нею вказаного приміщення, а для відповідача повернення отриманих грошових коштів, тобто застосовується двостороння реституція.

Крім того позивач зазначає у позовній заяві, що внаслідок спливу певного проміжку часу сплачені кошти, які були отримані внаслідок укладення договору купівлі-продажу патенту на право оренди вищевказаних приміщень та отриманого Патенту № 13 від 11.09.1998 року Фондом комунального майна Ужгородської міської ради на право оренди будівель, знецінилися та відповідно підлягають індексації.

При цьому ОСОБА_4 посилається на розрахунок Аудиторської фірми «Сентан» про визначення вартості патенту № 13 від 11.09.1998 року на право оренди будівлі за адресою м. Ужгород, пл. Театральна, 5,7 та втраченої вигоди від визнання цього патенту недійсним з урахування інфляції станом на 01 червня 2014 року, у відповідності до якого загальний розмір вартості вище вказаного патенту з урахуванням інфляції станом на 01.06.2014 р. становить 245780,30 грн.

На думку позивачки відповідач також зобовязаний відшкодувати їй моральну шкоду, що полягає в душевних страждання, яких остання зазнала у зв'язку з багаточисленними судовими процесами, які велися навколо вище згаданого орендованого приміщення, зокрема внаслідок безпідставного паплюження її імені.

На підставі викладеного позивачка просить стягнути з ОСОБА_5 міського господарства Ужгородської міської ради на її користь грошові кошти в розмірі 245 780,30 за наслідками застосування недійсності правочину та 120 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги та просив стягнути з ОСОБА_5 міського господарства Ужгородської міської ради на користь позивачки грошові кошти в розмірі 395902,91 грн. з врахуванням індексу інфляції станом на 30.09.2015 р., посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення уточнених позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов.

Представник третьої особи ПП «Коруна» ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги.

Представник третьої особи Ужгородської міської ради в судове засідання не зявився, хоч повідомлявся своєчасно про дату та час судового засідання.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного.

На підставі вивчених судом матеріалів справи встановлено, що 06.08.1997 року між ОСОБА_4 та Фондом комунальної власності Ужгородської міської ради народних депутатів (правонаступником якого являється ОСОБА_5 міського господарства Ужгородської міської ради) у відповідності до вимог Положення про патент на право оренди будівель, затвердженого наказом ФондуДержавного майна України від 31.01.95 № 90, був укладений договір купівлі-продажу патенту на право оренди приміщення № 13, на підставі якого 11 жовтня 1998 року Фондом коммунального майна Ужгородської міської ради було видано позивачу патент № 13 на право оренди будівель за адресою: пл. Театральна, 5, 7 в м. Ужгород.

На виконання зазначених договірних зобов'язань, позивачем було сплачено обумовлену договором грошову суму в розмірі 48 545, 00 грн., а відповідач відповідно передав ОСОБА_4 вказаний патент на оренду цього приміщення, що підтверджується квитанціями, копії яких додані до позову (а.с. 10-11).

Згідно умов Договору купівлі-продажу патенту на право оренди приміщення № 13 (п.1.5) патент діє на протязі 50 років з моменту першого продажу.

12.09.1998 р. між ОСОБА_4 та ПЮВП "Концерн "Срібна Земля" укладений договір дарування Патенту № 13 від 11.09.1998 р, який 23.12.1998 року був розірваний.

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що 24.12. 1998 року між ОСОБА_4 та ПП «Коруна» укладений Договір дарування Патенту № 13 від 11.09.1998 року строком до 06.08.2047 року.

11.03.1999 р. між Фондом приватизації та управління майном міста та ПТВП «Коруна» укладений Договір № 6/265 оренди нежитлового приміщення за адресою: м. Ужгород, пл. Театральна,5, 7 площею 3883 кв.м. для використання під заклади громадського харчування, оптову і роздрібну торгівлю, виробництво, юридичні послуги, засоби інформації, громадські

організації, охорону здоровя. Термін дії вказаного договору з 01.02.1998 р. до 01.02.2047 р.р.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20.12. 2012 року у справі № 5008/580/2012 року визнано повністю недійсними:

- договір купівлі-продажу № 13 від 06.08.1997 року права на патент, укладений між ОСОБА_4 та Ужгородською міською радою, в особі Фонду комунального майна Ужгородської міської ради ;

- патент № 13 , виданий 11.09.1998 року Фондом комунального майна Ужгородської міської ради на право оренди будівель(споруд, приміщень) за адресою:пл. Театральна, 5, 7 в м. Ужгороді ;

- договір оренди нежитлових приміщень № 6/265 від 11.03.1999 року, укладений між Ужгородською міською радою, в особі Фонду приватизації та управління майном та приватним торгово-виробничим підприємством «Коруна» з усіма додатковими угодами повністю;

- виселено ПТВП «Коруна» із вказаних нежитлових приміщень

Вказане рішення суду апеляційної інстанції стало приводом для звернення позивачки ОСОБА_4 до суду за захистом своїх порушених прав, яка вказує на те, що внаслідок скасування вищеперерахованих договорів настають правові наслідки, які полягають в поверненні нею вказаного приміщення, а для відповідача повернення отриманих грошових коштів, тобто про застосування двосторонньої реституції.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

У відповідності до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом ст.216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Встановлені у судовому засіданні обставини свідчать про те, що договір купівлі-продажу № 13 від 06.08.1997 року права на патент, укладений між ОСОБА_4 та Ужгородською міською радою, в особі Фонду комунального майна Ужгородської міської ради, патент № 13 від 11.09.1998 року на право оренди будівель(споруд, приміщень) за адресою:пл. Театральна, 5, 7 в м. Ужгороді ; договір оренди нежитлових приміщень № 6/265 від 11.03.1999 року визнані судом апеляційної інстанції недійсними з огляду на недодержання сторонами під час їх укладення вимог ст. 5 Закону УРСР «Про охорону і використання памяток історії та культури», тобто без попереднього повідомлення та погодження під час продажу (дарування, відчуження) памятки історії та культури спеціально уповноваженого держаного органу охорони памяток управління містобудування та архітектури Закарпатської ОДА.

Відповідно до ст. 216 ЦК України відповідач повинен повернути позивачу усе одержано на виконання нікчемного правочину.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину

може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Львівським апеляційним господарським судом у справі № 5008/580/2012 року чітко визначено, що сторонами спірного зобовязання з приватизації обєкта комунальної власності (придбання прав на патент) були позивачка ОСОБА_4 та Ужгородська міська рада в особі Фонду комунального майна Ужгородської міської ради.

З огляду на вказане суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що власником патенту № 13 до моменту винесення рішення судових інстанцій про визнання патенту недійсним було ПП «Коруна» і тому ОСОБА_4 відповідно не може бути особою, право якої підлягає захисту в судовому порядку, оскільки за змістом частини третьої статті 61 ЦПК України, преюдиційне значення мають обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, і доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з п.10 Постанови № 9 реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що укладений між сторонами 06 серпня 1997 року договір купівлі-продажу патенту на право оренди приміщення, на виконання якого позивач понесла витрати в розмірі 48 545 грн., визнаний недісним та в силу приписів ст. 216 ЦК України суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, задовольнивши вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів, сплачених за даним договором.

Вивчивши вимогу позвача щодо виплати їй стороною відповідача вартості вказаного патенту з урахуванням індексу інфляції станом на 30.09.2015 року та втраченої вигоди від визнання цього патенту недійсним суд приходить до наступного.

У відповідності до матеріалів судової справи № 5008/580/2012 патент на право оренди в 1998 року був відчужений ОСОБА_4 ПП «Коруна», тому позивачка з вказаного періоду не претендувала на будь-яку вигоду з права оренди на будівлю, що розташована за адресою: м. Ужгород, пл. Тетральна, 5, 7 і відповдно не будучи вже власником зазначеного патенту не зазнавала збитків у вигляді інфляційних витрат.

Надавши оцінку вимозі позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 120 000, 00 грн. на підставі ч. 2 ст. 216 ЦК України суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.23 ЦПК України: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Разом з тим, у відповідності до ст.60 ч.1 ЦПК України: кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження моральних страждань та впливу зазначених у позові обставин на стан здоровя позивача тощо, не надано таких і в ході розгляду справи, а тому в задоволенні даної вимоги суд відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 216, 236 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 218, ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Уточнений позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 міського господарства Ужгородської міської ради на користь ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 245 780,30 гривень (двісті сорок пять тисяч сімсот вісімдесять гривень 30 коп.)

В решті позову відмовити.

На рішення суду першої інстанції можна подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його проголошення (особами, які не ули присутні на оголошенні протягом 10 днів з дня отримання його копії).

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_7