10.11.2015 Єдиний унікальний номер 205/2907/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 рокум. ДніпропетровськСправа № 205/2907/15-ц
2/205/1642/15

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Нижного А.В., за участю секретаря судового засідання Піменової М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3, про стягнення страхового відшкодування, відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою, у якій з урахуванням уточнених позовних вимог просить:

стягнути з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування у розмірі 40 180, 14 грн.;

стягнути з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 1453, 09 грн.;

стягнути з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 66, 04 грн.;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у якості відшкодування різниці між страховим відшкодуванням і завданою шкодою внаслідок ДТП у розмірі 58 938,16 грн.;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у якості відшкодування на витрати, пов'язані з лікуванням, у розмірі 444, 83 грн.;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у якості відшкодування на витрати, пов'язані з проведенням експертного дослідження, у розмірі 950,00 грн.;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30000, 00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди;

стягнути солідарно з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 500, 00 грн. 00 коп. у якості відшкодування витрат на правову допомогу;

стягнути солідарно з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за вимоги майнового характеру у розмірі 1034,29 грн.;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за вимогу щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 300,00 грн.;

вирішити питання щодо повернення надмірно сплаченого судового збору у розмірі 501, 18 грн. внаслідок залишення без розгляду вимог до відповідача 2 в частині стягнення грошових коштів у якості відшкодування, різниці між страховим відшкодуванням і завданої шкоди внаслідок ДТП у розмірі 50 118, 30 грн.

Позов мотивований тим, що 20.12.2014р. у м.Дніпропетровську на просп.Петровського в районі будинку №19 ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, під час руху при виникненні перешкоди на смузі руху завчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_1 Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 205/326/15-п від 04.02.2015р. ОСОБА_2 визнано винним у дорожньо-транспортній пригоді та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.ст. 124, 122-4 КУпАП. За наслідками ДТП позивачу як власнику транспортного засобу завдано майнову та моральну шкоду. Водночас, ПАТ «Українська транспортна страхова компанія», як страховик ОСОБА_2, не здійснила виплату позивачу страхового відшкодування, а сам ОСОБА_2 не відшкодував позивачу різницю між розміром заданої майнової шкоди та розміром страхової виплати, у звязку з чим позивач звернувся з даним позовом.

В судове засідання 10.11.2015р. позивач не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду надав письмову заяву, в якій просив суд справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував.

ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» явку свого представника у судове засідання не забезпечило, проте надало суду заперечення проти позову, у яких не заперечувало проти виплати позивачу страхового відшкодування у розмірі 40180,14 грн.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв про розгляд справи за його відсутності або інформації про поважність причин неявки від відповідача не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне.

Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 205/326/15-п від 04.02.2015р., яка набрала законної сили 17.02.2015р., встановлено, що 20.12.2014р. у м.Дніпропетровську на просп.Петровського в районі будинку №19 ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, під час руху при виникненні перешкоди на смузі руху завчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_1 Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілям спричинені механічні пошкодження, чим завдана матеріальна шкода, водій ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, водій ОСОБА_2 з місця пригоди зник (а.с.17).

Згідно з ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Як вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобіля НОМЕР_3, є ОСОБА_3 (а.с. 11), який залучений до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

За змістом п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі Постанова Пленуму ВССУ №4) враховуючи, що відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). При розгляді таких спорів суд має вирішити питання про залучення до участі у справі власника майна як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача у порядку, передбаченому статтями 35, 36 ЦПК, оскільки рішення у справі може вплинути на його права та обов'язки щодо однієї зі сторін.

Оскільки ОСОБА_1 під час ДТП керував автомобілем НОМЕР_2, на підставі довіреності від 15.03.2013р. (а.с. 12), а власник автомобіля залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 є належним позивачем за вимогами про відшкодування шкоди, завданої пошкодженням вказаного автомобіля.

За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВССУ №4 особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Оскільки ОСОБА_2 на момент ДТП правомірно управляв автомобілем НОМЕР_1, суд доходить висновку, що ОСОБА_2 є належним відповідачем за вимогами про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Водночас, якщо цивільно-правова відповідальність власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки застрахована, у разі настання страхового випадку завдана шкода відшкодовується страховиком у межах ліміту відповідальності, встановленого договором або законом.

На час ДТП автомобіль НОМЕР_1, був забезпечений полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів№АС 8570971, укладеним між ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» (далі ПАТ «УТСК») та ОСОБА_4

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно з ст. 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст. 28 Закону № 1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, пов'язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до ст. 30 Закону № 1961-IV транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно з п. 12.1 ст. 12 Закону № 1961-IV страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Відповідно до звіту №91/15.12.14 ТОВ «Юніверсал асістанс-Україна» вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_2, складає 116644,42 грн., а ринкова вартість автомобіля складає 99050,24 грн. Зважаючи на те, що ремонт є значно дорожчим від ринкової вартості, автомобіль визнано фізично знищеним, а розмір матеріального збитку, завданого власнику, дорівнює ринковій вартості автомобіля до ДТП 99050,24 грн. (а.с. 98).

Згідно з звітом №47/07/05 ФОП ОСОБА_5 вартість аварійно пошкодженого автомобіля НОМЕР_3, складає 57870,10 грн. (а.с. 121).

Оскільки позивач не заперечує проти висновків вищевказаних звітів №91/15.12.14 ТОВ «Юніверсал асістанс-Україна» та №47/07/05 ФОП ОСОБА_5, а також враховуючи, що розмір франшизи згідно з вищевказаним страховим полісом становить 1000,00 грн., суд доходить висновку, що сума належного позивачу відшкодування у звязку із знищенням транспортного засобу відповідно до ст. 30 Закону № 1961-IV становить 40 180, 14 грн. (99050,24 грн. 57870,10 грн. 1000,00 грн.).

За змістом п. 36.2 ст. 36 Закону № 1961-IV страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний:

у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його;

у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до ПАТ «УТСК» з заявою про страхове відшкодування 09.01.2015р. ПАТ «УТСК» не заперечує проти виплати позивачу страхового відшкодування у розмірі 40 180, 14 грн., проте на момент розгляду справи страховою компанією не надано докази здійснення такої виплати.

Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону № 1961-IV за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

З огляду на порушення ПАТ «УТСК» строків виплати страхового відшкодування, а також враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи виключно в межах заявлених позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з ПАТ «УТСК» на підставі п. 36.5 ст. 36 Закону № 1961-IV пеню у розмірі 1387,04 грн. за відповідне прострочення за період з 09.04.2015р. по 29.04.2015р., оскільки 08.04.2015р. було 90 днем з дня отримання страховиком заяви про страхове відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів встановлена його ціна - страхова сума, він належить до грошових зобов'язань та передбачає застосування наслідків прострочення його виконання за обставин, коли обов'язок щодо належного виконання зобов'язання покладався на відповідальну за позовом особу. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.11.2014р. № 6-21977св14 та постанові Верховного Суду України від 06.06.2012р. № 6-49цс12.

З огляду на порушення ПАТ «УТСК» строків виконання грошового зобовязання у вигляді виплати страхового відшкодування, а також враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи виключно в межах заявлених позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з ПАТ «УТСК» на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України три проценти річних у розмірі 66,04 грн. за відповідне прострочення за період з 09.04.2015р. по 29.04.2015р.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на викладене, розмір збитків, які мають бути відшкодовані на користь позивача ОСОБА_2 як особою, яка їх завдала, становить 58870,10 грн. (99050,24 грн. 40 180, 14 грн.).

За змістом п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992р. № 6, постановляючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен обговорити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Водночас, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму ВССУ №4 ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Враховуючи, що ОСОБА_2 не звертався до суду з заявою про передачу йому пошкодженого транспортного засобу, у суду відсутні підстави для вирішення питання про передачу йому цього майна після відшкодування завданих позивачу збитків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом ст.ст. 23, 261 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує потерпілому лише моральну шкоду, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 30000 грн., посилаючись на моральні страждання, завдані йому внаслідок вчинення ДТП з вини ОСОБА_2 та зміни звичайного укладу життя з огляду на неможливість використання пошкодженого автомобіля.

За таких обставин, оскільки завдана позивачу моральна шкода не полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у страховика відсутній обовязок відшкодовувати завдану позивачу моральну шкоду, а відтак така шкода підлягає відшкодуванню на загальних підставах ОСОБА_2 як винуватцем ДТП.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Повно та всебічно дослідивши причини виникнення і характер обставин, які спричинили завдання моральної шкоди позивачу, розміру і глибину душевних страждань позивача, пережитих останнім у зв'язку із пошкодженням транспортного засобу та зміною звичайного укладу життя, взявши до уваги необхідність позивачу докладати зусилля для захисту і поновлення своїх прав у судовому порядку, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню кошти у сумі 1500,0 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди, що відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості.

За змістом ст.ст. 22, 23 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, здоров'ю потерпілого, яка включає у себе, в тому числі, шкоду, пов'язану з лікуванням потерпілого.

Пунктом 16 Постанови Пленуму ВССУ №4 передбачено, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв'язку із цим при пред'явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи страхового полісу №АС/8570971 відповідальність відповідача за шкоду, заподіяну життю і здоровю, була застрахована у межах 100000 грн. на одного потерпілого, а відтак належним відповідачем за вказаною вимогою є ПАТ «УТСК» як страховик.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивач не предявляв вимогу до ПАТ «УТСК» про відшкодування шкоди, завданої здоровю, у вигляді витрат на лікування, у суду відсутні підстави для стягнення таких витрат у розмірі 444,83 грн. з ОСОБА_2 як завдавача шкоди.

Стосовно витрат на проведення експертного товарознавчого дослідження щодо визначення вартості матеріального збитку КТЗ, за результатами якого складено висновок від 16.01.2015р. №2588, суд зазначає, що такі витрати позивача не є судовими витратами у розумінні ст. 86 ЦПК України, оскільки відповідна експертиза була проведена поза межами судового провадження. Враховуючи, що висновки цієї експертизи не враховуються судом при визначенні розміру збитків, завданих позивачу внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу, то витрати позивача у розмірі 950,00 грн. на проведення відповідної експертизи не є витратами, які особа зробила для відновлення свого порушеного права у розумінні ст. 22 ЦК України, а відтак не підлягають стягненню з відповідача і як складова частина реальних збитків.

Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, то відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з договору про надання юридичних послуг від 23.04.2015р. №23-04-1/2015, квитанції до прибуткового касового ордеру №01 від 23.04.2015р., витрати на правову допомогу були здійснені позивачем на користь АО «Пашніна і партнери». Водночас, представництво інтересів позивача у суді фактично здійснював ОСОБА_6 на підставі довіреності від 30.04.2015р. Документального підтвердження надання правової допомоги позивачу ОСОБА_6 саме в межах договору про надання юридичних послуг позивача з АО «Пашніна і партнери» матеріали справи не містять, як не містять вони і жодного розрахунку заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, що унеможливлює стягнення таких витрат з відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Щодо вимоги про повернення надмірно сплаченого судового збору у розмірі 501, 18 грн. внаслідок залишення без розгляду позовних вимог в частині стягнення грошових коштів у якості відшкодування різниці між страховим відшкодуванням і завданою шкодою внаслідок ДТП у розмірі 50 118, 30 грн., суд зазначає що така позовна вимога не відкликалась позивачем та фактично задоволена даним рішенням суду.

Керуючись ст.ст. 23, 625, 1167, 1187, 1194 ЦК України, ст.ст. 6, 12, 22, 23, 28, 30, 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також ст.ст. 10, 11, 79, 84, 86, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3, про стягнення страхового відшкодування, відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4) 40180,14 грн. (сорок тисяч сто вісімдесят гривень 14 коп.) у якості страхового відшкодування.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4) пеню у розмірі 1387,04 грн. (одна тисяча триста вісімдесят сім гривень 04 коп.) за прострочення виплати страхового відшкодування за період з 09 квітня 2015 року по 29 квітня 2015 року.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4) три проценти річних у розмірі 66,04 грн. (шістдесят шість гривень 04 коп.) за прострочення виконання грошового зобовязання за період з 09 квітня 2015 року по 29 квітня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4) 58 870, 10 грн. (пятдесят вісім тисяч вісімсот сімдесят гривень 10 коп.) на відшкодування майнової шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4) 1500 грн. (одна тисяча пятсот гривень) на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4) судовий збір у розмірі 416,33 грн. (чотириста шістнадцять гривень 33 коп.).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4) судовий збір у розмірі 603,70 грн. (шістсот три гривні 70 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_7