УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданої представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Київської області від 23 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності.

Зазначав, що з 28 лютого 1997 року до 20 серпня 2013 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_4 За час шлюбу ними було придбано: житловий будинок по АДРЕСА_1; промислові магазини площею 38,5 кв. м та 93,22 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та автомобіль марки «Mercedes-Benz S-350».

Посилаючись на те, що шлюб між ними розiрвано, проте згоди щодо поділу спільного сумісного майна не досягнуто, у процесі розгляду справи, уточнивши позовні вимоги, просив у порядку поділу зазначеного майна визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаних житлового будинку, автомобіля, промислових магазинів, грошових коштів, що розміщені на рахунках фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, і товарно-матеріальних цінностей фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 та стягнути з ОСОБА_4 на його користь 57 304 грн 45 коп. - 1/2 частину боргового зобов'язання, що стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23 травня 2012 року.

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності.

Посилаючись на те, що за час шлюбу нею та ОСОБА_3 було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Mercedes-Benz S-350», просила в порядку поділу цього майна визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, стягнути з ОСОБА_3 на її користь 90 тис. грн грошової компенсації за 1/2 частину зазначеного автомобіля та 57 304 грн 45 коп. - 1/2 частину боргового зобов'язання.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 та право власності на Ѕ частину автомобіля марки «Mercedes-Benz C 350», державний номерний знак НОМЕР_1, 2003 року випуску, чорного кольору, типу легковий седан, з об'ємом двигуна 3 500 куб.см. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 23 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на Ѕ частину промислових магазинів та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину промислового магазину, загальною площею 38,5 кв.м, по АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину промислового магазину, загальною площею 38,5 кв.м, по АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину промислового магазину, загальною площею 93,22 кв.м, по АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину промислового магазину, загальною площею 93,22 кв.м, по АДРЕСА_2. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду в частині визнання права власності на Ѕ частину спірних магазинів за відповідачем, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у частині визнання за ним права власності на Ѕ частину спірних магазинів, виходив із того, що спірні магазини використовуються ОСОБА_4 як фізичною особою-підприємцем і належать їй як фізичній особі-підприємцю, і, застосувавши норми статті 52 ЦК України та ст.ст. 57, 61 СК України, дійшов висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому поділу не підлягає, при цьому ОСОБА_3 має право лише на частку одержаних доходів від діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на Ѕ частину спірних магазинів, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд, виходив із того, що поділ майна у зазначений спосіб є рівнозначним та відповідає інтересам сторін та, посилаючись на рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 дійшов висновку, що майно приватного підприємця є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначений висновок апеляційного суду є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які правильно застосовані з огляду на наступне.

Судом установлено, що з 28 лютого 1997 року до 20 серпня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу ними набуте майно: житловий будинок АДРЕСА_1; автомобіль марки «Mersedes-Benz S-350»; нежитлові будівлі (промислові магазини) площею 38,5 кв.м та 93,22 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2, для здійснення підприємницької діяльності.

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 3 грудня 2004 року ОСОБА_4 на праві приватної власності належить нежитлова будівля - промисловий магазин площею 38,5 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 1 лютого 2008 року визнано за ОСОБА_4 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно - промисловий магазин площею 93,22 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_2. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Переяслав-Хмельницького бюро технічної інвентаризації від 19 лютого 2008 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на вказаний магазин.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 10 червня 2003 року ОСОБА_4 зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що він також зареєстрований як фізична особа-підприємець, та здійснював підприємницьку діяльність у спірних магазинах, джерелом набуття спірних приміщень є їх спільні з ОСОБА_4 кошти як подружжя та спільна праця, тому в силу вимог ст. 60 СК України спірне майно є спільним сумісним майном подружжя.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

За таких підстав, апеляційний суд установивши, що спірне майно відноситься до правового режиму спільної сумісної власності подружжя, та з урахуванням того, що підприємницька діяльність в магазинах здійснювалась фізичними особами-підприємцями як позивачем, так і відповідачем, дійшов обґрунтованого висновку про його поділ між сторонами відповідно до заявлених вимог та положень ст. ст. 60, 70-71 СК України.

У решті судове рішення до суду касаційної інстанції не оскаржене та предметом перегляду не є (ст. 335 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, поданої представником - ОСОБА_5, відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 23 липня 2015 року в частині позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на частину Ѕ частину промислового магазину загальною площею 38, 5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та промислового магазину з мансардними спорудами загальною площею 93, 22 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська