Справа № 367/5988/15-ц Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/5744/15 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 26 12.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

12 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Дмитрієвої Л.Д.,

та секретаря Роговської Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційного збільшення боргу та трьох відсотків річних,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що 27 січня 2011 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від нього грошові кошти у розмірі 64 000 грн. із строком повернення до 26 травня 2012 року. Вказує, що у визначений договором строк відповідач взятих коштів не повернув, у зв'язку із чим він був змушений у 2014 році звернутися до суду із позовом про стягнення позичених коштів з ОСОБА_2, за результатами розгляду якого рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 липня 2015 року було стягнуто з відповідача на його користь кошти у розмірі 81 368, 03 грн.

Вказує, що зазначене рішення відповідачем не виконане, а договірні зобов'язання між сторонами не припинилися, тому, на його думку, він має право на звернення стягнення з ОСОБА_2 інфляційних втрат та трьох відсотків річних за невиконання умов договору позики.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 вересня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 46 871, 74 грн. інфляційних втрат і 2 947, 86 грн. трьох відсотків річних, всього - 49 819, 60 грн., та стягнуто судові витрати.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки відповідачем були порушені умови укладеного між сторонами договору поруки, а наявність невиконаного судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строку його виконання, тому позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 січня 2011 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачеві кошти у розмірі 64 000 грн., що станом на 27 січня 2011 року еквівалентно 8000 дол. США, а відповідач зобов'язався повернути ці кошти у строк до 26 травня 2012 року (а. с. 8).

Проте, у визначений договором строк ОСОБА_2 вказаних коштів не повернув, у зв'язку із чим ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про стягнення коштів за вказаним договором, за результатом розгляду якого заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2014 року та рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 липня 2015 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 64 000 грн., 14 148, 74 грн. відсотків за користування коштами, 3219, 29 грн. трьох відсотків річних, всього - 81 368, 03 грн. (а. с. 9-20).

Також, з матеріалів справи вбачається, що з метою виконання вищевказаних судових рішень 12 серпня 2015 року ОСОБА_2 було сплачено позивачеві гроші у розмірі 82 299, 62 грн. (а. с. 57).

Відповідно до ст. 509 ч 1, 2 ЦК України зобов'язанням є правовідношення,в якому одна сторона(боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію(передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії,а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст.598 ч 1 ЦК України, зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом. Ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Відповідно до ст. 14 ч 1 ЦПК України, судові рішення,що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх і підлягають до виконання. Невиконання судових рішень є підставою для відповідальності, встановленої законом. У разі невиконання судового рішення у добровільному порядку його виконання здійснюється у примусовому порядку відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» на підставі виконавчого листа,виданого за заявою стягувача.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процент не встановлений договором або законом.

Аналіз ст. 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відповідачем були порушені умови укладеного між сторонами договору позики, а наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних за користування його коштами, та враховуючи те, що відповідальність ОСОБА_2 за невиконання своїх зобов'язань за договором обчислюється з 26 травня 2012 року, тому, відповідно до ст. 625 ч. 2 ЦК України, позивач має право на відшкодування боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми саме з 26 травня 2012 року по 12 серпня 2015 року.

Також, місцевий суд вірно врахував ту обставину, що оскільки судовими рішеннями вже було стягнуто 3 % річних за період з 26 травня 2012 року по 13 березня 2014 року, то стягненню у цій частині підлягає лише 2947, 86 грн.

Доводи апелянта про те, що позовні вимоги про стягнення вказаних коштів не підлягають задоволенню через виконання ним судового рішення про стягнення заборгованості за вказаним договором, є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону. Також, не ґрунтуються на законі доводи апелянта про пропущення позивачем строків позовної давності, оскільки, згідно ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: