У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Пісківська селищна рада, третя особа - ОСОБА_9, про визнання заповіту недійсним (нікчемним), за касаційною скаргою ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_10, на рішення Бородянського районного суду Київської області від 17 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_11, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 з прибудинковою територією, який його батько побудував разом з його матір'ю ОСОБА_9 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, а також автомобільного причепу ПФ 01 «Фермер», який був придбаний батьком та зареєстрований на його ім'я.

За життя батько склав заповіт, за яким все своє майно в рівних долях заповідав на користь дочки ОСОБА_7 та сина ОСОБА_8 Про наявність цього заповіту він дізнався при зверненні 7 лютого 2014 року до секретаря Пісківської селищної ради Бородянського району Київської області щодо роз'яснення йому порядку прийняття спадщини.

Посилаючись на ч. 1 ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України позивач просив визнати заповіт від 12 липня 2012 року недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і він не усвідомлював значення своїх дій.

У ході розгляду справи позивач подав заяву про уточнення своїх позовних вимог (а. с. 175-176), в якій просив визнати заповіт нікчемним на підставі ч. 1 ст. 1257 ЦК України, оскільки заповіт було складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 17 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Частиною 2 ст. 1257 ЦК України, на яку позивач посилався в обґрунтування своїх позовних вимог у заявленому першочергово позові, передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_9 є батьками ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_11 Після смерті ОСОБА_11 відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 з прибудинковою територією та автомобільного причепу ПФ 01 «Фермер».

Відповідно до заповіту від 12 липня 2012 року, посвідченого секретарем Пісківської селищної ради Бородянського району Київської області, ОСОБА_11 заповідав все своє майно своїй дочці ОСОБА_7 та сину ОСОБА_8 у рівних долях кожному (а. с. 10).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 323-ц/2-ц ОСОБА_11 міг під час складання заповіту розуміти характер та значення своїх дій (а. с. 123 - 124).

Встановивши вищезазначені обставини у справі та надавши оцінку наявним у справі доказам, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з огляду на те, що на час складання заповіту ОСОБА_11 розумів значення своїх дій, а тому підстав для визнання заповіту недійсним на підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК України, немає. До того ж доказів на спростування цих обставин позивачем надано не було.

Однак з таким висновком судів погодитися не можна, оскільки його зроблено без належного з'ясування дійсних обставин у справі, прав та обов'язків сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів та з порушенням норм процесуального права.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому враховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, як на підставу своїх позовних вимог позивач посилався на ч. 2 ст. 1257 ЦК України. Однак з матеріалів справи вбачається, що позивач у процесі розгляду справи в місцевому суді уточнив свої позовні вимоги та просив визнати заповіт нікчемним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 1257 ЦК України, посилаючись на те, що спірний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення і в силу цього, є нікчемним.

Вирішуючи спір, місцевий суд не звернув уваги на те, що позивач змінив підставу позову. У свою чергу, апеляційний суд переглянув рішення суду першої інстанції за позовними вимогами, які були заявлені позивачем під час подання позовної заяви. При цьому по зміненим позовним вимогам доводи позивача, як судом першої, так і судом апеляційної інстанції не досліджувались, що не можна визнати обґрунтованим та таким, що відповідає нормам процесуального права.

Вищезазначене свідчить про те, що оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України, оскільки розглядаючи даний спір, суди не звернули увагу на те, що у поданій до суду уточненій позовній заяві ОСОБА_6 ставив питання про визнання заповіту нікчемним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 1257 ЦК України, однак дані вимоги судами розглянуті по суті не були.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди залишили поза увагою вищенаведене, а тому оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_10, задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 17 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.Є. Червинська А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана Г.В. Юровська Головуючий Судді: