Справа № 463/4381/14 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/7107/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого Федоришина А.В.

суддів : Приколоти Т.І., Тропак О.В.

секретаря Іванової О.О.,

за участю: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що 09.07.2013 року він уклав з ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_3» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») договір про розміщення вкладу на умовах депозитного продукту «Швейцарський «Постійний» «Квартальний», за умовами якого він передав банку 5663 доларів США на 13 місяців з нарахуванням 9,5 % річних (з 18.03.2014 року - 10 % річних). Після закінчився терміну вкладу він зразу звернувся до банку з заявою про видачу грошових коштів.

Так як сума вкладу була повернута йому частково і з порушенням строків видачі, то з урахуванням уточнених вимог просив суд стягнути з ПАТ «ВіЕйБі Банк» неповернуту суму вкладу у розмірі 2109,75 доларів США, відсотки за користування банківським вкладом у розмірі 131,07 доларів США, неустойку у розмірі 43,43 доларів США, упущену вигоду в сумі 11298 грн., майнову шкоду у розмірі 611,05 грн., моральну шкоду у розмірі 6 тис. грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено у повному обсязі.

Рішення оскаржило ПАТ «ВіЕйБі Банк», просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові. Посилається на те, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд невірно застосував норми матеріального права. Зокрема зазначає, що у відносинах з позивачем, у тому числі після закінчення строку розміщення вкладу, банк діяв виключно на підставі Законів України та постанов Правління Національного банку України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, межі і доводи скарги апелянта, колегія суддів знаходить підстави для часткового її задоволення з огляду на викладені мотиви.

Встановлено, що 09.07.2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено договір про розміщення вкладу на умовах депозитного продукту «Швейцарський «Постійний» «Квартальний», відповідно до якого позивач передав банку грошову суму у розмірі 5663 долари США на 13 місяців, а банк зобовязався повернути вклад з нарахованими 9,5 % річних (з 18.03.2014 року - 10 % річних).

Після закінчення терміну розміщення вкладу, 11.09.2014 року ОСОБА_3 звернувся до банку з заявою про видачу грошових коштів. В жовтні 2010 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» видав частину вкладу з нарахованими відсотками. На час ухвалення оскаржуваного рішення не повернутою залишились сума коштів у розмірі 2109, 75 доларів США.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Отже, зі змісту наведених вище норм випливає висновок про те, що після закінчення терміну розміщення вкладу 09.08.2014 року і вимоги вкладника від 11.08.2014 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» зобовязаний був виплатити ОСОБА_2 суму вкладу з нарахованими процентами.

Банк належним чином та відповідно до умов договору свого обовязку не виконав.

Доводи апелянта про належне виконання обовязку, яке ґрунтується на приписах постанов Правління Національного банку України, зокрема №49 від 06.02.2014 року «Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютних операцій» з відповідними змінами, №172 від 28.03.2014 року «Про врегулювання діяльності фінансових установ та проведення валютних операцій» та інших, якими вводилися обмеження щодо видачі суми і валюти вкладів, не відповідають чинному законодавству.

Так, нормативно правові акти Національного банку України не є актами цивільного законодавства України у розумінні ст. 4 ЦК України, так як вони є нормативно правовими актами органу державного управління.

Отже, вимога ОСОБА_2 про стягнення неповно виплаченої суми вкладу у тій валюті, в якій він розміщувався, є правомірною і суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив ці вимоги на суму 2109,75 доларів США.

Безпідставними є доводи апелянта про належність виконання свого зобовязання зарахуванням суми вкладу на поточний рахунок ОСОБА_2 після закінчення терміну розміщення вкладу.

Як убачається із матеріалів справи, і це не заперечується сторонами, після закінчення терміну розміщення вкладу і зарахування банком цієї суми на поточний рахунок ОСОБА_2, позивач не зміг вільно розпорядитися своїми коштами вчасно, у повному обсязі і у відповідній валюті, так як банк став видавати їх лише у жовтні 2014 року у національній валюті і обмеженими сумами.

З цього випливає висновок, що ПАТ «ВіЕйБі Банк» порушив грошове зобовязання і тому вимога ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних на підставі ст. 625 ЦК України є правильним.

Суд першої інстанції встановив наявність підстав для такої відповідальності боржника і правомірно стягнув на користь ОСОБА_2 43,43 доларів США.

Такий висновок місцевого суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові №6-140 цс 13 від 25.12.2013 року.

Відповідає чинному законодавству рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів на вклад за весь період до фактичного його повернення вкладникові.

Згідно із ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Оскільки ПАТ «ВіЕйБі Банк» на законну вимогу ОСОБА_2 не видав суму вкладу, водночас припинив нараховувати проценти, то місцевий суд обґрунтовано визнав такі дії відповідача незаконними і задовольнив позов про стягнення процентів в сумі 131,07 доларів США за періоди, які передували частковому поверненню вкладу, аж до звернення позивача до суду.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-247 цс 14 від 28.01.2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Обґрунтованим є рішення суду і частині стягнення на користь ОСОБА_2 611,05 грн. як недоїмки при поверненні суми вкладу.

Як убачається із матеріалів справи, сума вкладу поверталася позивачу банком у періоди 16, 17 і з 20 по 23 жовтня 2014 року у національній валюті, що еквівалентно 4035 доларів США. При цьому для розрахунку брався курс валют у співвідношенні 1 долар США до 12,8 грн. Між тим, Національним банком України у наведений період був встановлений офіційний курс валют: 1- 12,95.

Доводи апелянта про те, що така різниця утворилася унаслідок проведення операції з купівлі продажу валют не є підставною, так як обовязком банку було повернення суми вкладу у валюті, визначеній договором доларах США. Витрати за проведення операції з купівлі - продажу валюти не можуть бути покладені на вкладника.

Пункт другий частини другої статті 22 ЦПК України визначає, що упущеною вигодою є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Обґрунтовуючи позов в частині стягнення упущеної вигоди, позивач убачав таку у доходах, які б він міг одержати від продажу суми вкладу доларів США у національній валюті за курсом НБУ станом на 13.11.2014 року: 1 15,75.

У даному випадку можливість продати суму вкладу у іноземній валюті за більшим курсом у більш пізні періоди не свідчить про упущену вигоду, так як сума вкладу поверталася позивачу, хоч і з порушенням строків, проте за існуючим офіційним курсом валют на час проведення виплат.

Отже, підстав для стягнення упущеної вигоди в сумі 11298 грн. суд першої інстанції не мав. В цій частині рішення підлягає скасуванню.

Не підлягав задоволенню позов в частині стягнення на користь ОСОБА_2 6000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки порушення зобовязання, зокрема п. 4 ч. 1 цієї статті передбачає відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналіз змісту наведеної вище статті приводить до висновку, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах можливе виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування передбачені у договорі.

Так як відсутній закон, що прямо передбачає відшкодування моральної шкоди за порушення зобовязання у спірних правовідносин, як і відсутні умови про відшкодування такої шкоди у договорі банківського вкладу, то рішення суду про задоволення цих позовних вимог є безпідставним.

Рішення місцевого суду підлягає скасуванню і в цій частині.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307,п. 3, 4 ч. 1 ст.. 309, ст. 317 ЦПК України колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 листопада 2014 року в частині стягнення з публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_3» на користь ОСОБА_2 упущеної вигоди в сумі 11298 грн., моральної шкоди в сумі 6000 грн. скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні цього позову відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: