Справа №: 343/1305/15-ц
Провадження №: 2/0343/611/15
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2015 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді Андрусіва І. М.,

за участю: секретаря судового засідання- Височанської О.З.,

представника позивача-Андрійовича Я.Ф.,

представника Оболонської сільської ради- Цапа М.В.,

представника відділу Держгеокадастру в Долинському районі -ОСОБА_1,

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду Івано-Франківської області справу за позовом виконкому Оболонської сільської ради до Оболонської сільської ради, відділу Держгеокадастру у Долинському районі, ОСОБА_2 про визнання недійсним і скасування рішення Оболонської сільської ради, Державного акту на право власності на земельну ділянку та державної реєстрації земельної ділянки,- ВСТАНОВИВ:

Представник позивача просить визнати недійсним рішення сесії Оболонської сільської ради № 32-02/02 від 18.07.2002 року «Про передачу земель в приватну власність» в частині передачі у приватну власність гр. ОСОБА_3 земельної ділянки розміром 0,19 га в урочищі «Попова» с. Оболоня Долинського району Івано-Франківської області для ведення особистого селянського господарства; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІФ № 043872, зареєстрований 13.08.2004 року за № 01.04.303.00355 за громадянкою ОСОБА_3 за кадстровим номером :01:012:0002, площею 0,1839 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Попова» с. Оболоня Долинського району Івано-Франківської області; скасувати держану реєстрацію земельної ділянки громадянки ОСОБА_4 з кадастровим номером :01:012:0002 в урочищі «Попова» с. Оболоня Долинського району Івано-Франківської області та запис про видачу та реєстрацію Державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства площею 0,1839 га, серії ІФ № 043872 в урочищі «Попова» в с. Оболоня Долинського району Івано-Франківської області, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів 13.08.2004 року за № 01.04. 303.00355; зобовязати ОСОБА_3 повернути земельну ділянку площею 0,0665 га в межах прибережної захисної смуги річки Сівка шириною 10 м від урізу води в урочищі «Попова» в с. Оболоня Долинського району, що належала їй на підставі Державного акту серії ІФ № 043872 від 13.08.2004 року за № 01.04.303.00355 до земель комунальної власності Оболонської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області.

В обгрунтування своїх позовних вимог вказав, що 18.07.2002 року Оболонською сільською радою згідно рішення № 32-02/02 року вирішено передати у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,10 га для користування житлового будинку, 0,19 га в урочищі «Попова», 0,20 га в урочищі «Кольники» для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного рішення, 13.08.2004 року ОСОБА_3 видано Державний акт на право власності на землю з порушенням закону: земельна ділянка передана у власність без затвердження проектно-технічної документації щодо її відведення, державний акт виготовлено без уточнення площі земельної ділянки, оскільки ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,19 га, а в Державному акті вказано 0,1839 га. Окрім цього, ввівши працівників сільської ради та працівників Долинського районного відділу земельних ресурсів в оману, надано на підпис та видруковано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку без відображення у акті площі прибережної захисної смуги, таким чином включивши прибережну захисну смугу річки Сівка до площі приватизованої земельної ділянки, що є порушенням земельного та водного законодавства.

З метою приведення документації у відповідність до чинного законодавства, Оболонською сільською радою прийнято рішення 21.05.2013 року за № 333-12/2013, яким відмінено рішення сесії Оболонської сільської ради від 18.07.2002 року в частині, що послугувала підставою для видачі Державного акту на право власності на земельну ділянку. Але постановою Долинського районного суду від 04 вересня 2014 року у справі № 343/417/14-а дане рішеня сільської ради було визнано незаконним і скасовано, оскільки попереднє рішення сільської ради могло бути скасоване тільки рішенням суду, а не самою сільською радою, яка його прийняла.

Таким чином, ОСОБА_3 незаконно володіє на праві власності земельною ділянкою площею 0,0665 га прибережної смуги річки Сівка, що відноситься до категорії земель водного фонду комунальної власності та не може знаходитьсь у приватній власності громадян. А тому вказане вище рішення від 18.07.2002 року та Державний акт ІФ №043872 від 13.08.2004 слід визнати недійсним і скасувати їх. Вищенаведене стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з підстав вказаних у позовній заяві, просив його задоволити. В заяві про подання пояснень, доводів та міркувань звернув увагу на те, що в своїй позовній заяві він акцентував увагу на порушеннях норм матеріального права, що мали місце при прийнятті рішення сесії Оболонської сільської ради №32-02/02 від 18.07.2002 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки розміром 0,19 га для ведення особистого селянського господарства. Проте при прийнятті оскаржуваного рішення були порушенні і норми процесуального права. Зокрема ч.1 статті 47 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що постійні комісії ради є органами ради, що обираються з числа її депутатів, для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету. Ч. 4 тієї ж статті визначено, що постійні комісії готують питання, які вносяться на розгляд ради, розробляють проекти рішень ради та готують висновки з цих питань, виступають на сесіях ради з доповідями і співдоповідями. Вказаних норм при прийнятті окраржуваного рішення дотримано не було.

Окрім цього, на засідання земельної комісії та на засідання сесії сільської ради не було запрошено заявницю ОСОБА_3, як зацікавлену особу, заява якої розглядалась і про права якої йдеться у цьому рішенні. Такі вимоги, зокрема, зазначені у ЗУ «Про звернення громадян», стаття 18 якого передбачає право громадянина, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, обєднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, бути присутнім при розгляді заяви чи скарги. Вказані порушення також слугують підставою для визнання недійсним і скасування такого рішення.

Зазначив, що в ч.10 статті 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» вказано, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку, а тому позов вважає підставним, та таким, що підлягає задоволенню.

Представник Оболонської сільської ради- Цап М.В. в судовому засіданні позов визнав, та не заперечує проти його задоволення.

Представник відділу Держгеокадастру у Долинському районі ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечила проти їх задоволення, додатково зазначила, що оскільки частина земельної ділянки ОСОБА_3 відноситься до прибережної захисної смуги та є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності, видані Державні акти для ведення особистого селянського господарства та оскаржувані рішення слід визнати недійсними.

Відповідачка в судове засідання на повторний виклик не зявилася, подала суду заперечення проти позову та заяву про застосування строків позовної давності. Заперечуючи проти позову зазначила, що у позивача відсутні права на пред»явлення позову, вважає, що справу було порушено за заявою особи, яка не мала на це повноважень. Спірний Державний акт на право власності на земельну ділянку було видано їй Оболонською сільською радою, тобто навіть не позивачем. Всупереч принципу змагальності позивачем, тобто виконкомом Оболонської сільської ради, не надано в судове засідання доказів, які б підтверджували наявність порушень його прав з боку відповідача - Оболонською сільською радою. На її думку, даний позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки в даному випадку має місце компетенційний спір. З наведених причин у задоволенні позову просила відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що на підставі рішенням Оболонської сільської ради від 18.07.2002 року ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,49 га., з яких 0,10 га для обслуговування житлового будинку, 0,19 га в урочищі «Попова» та 0,20 га в урочищі «Кольники» для ведення особистого селянського господарства.

Згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ІФ№043872 від 13.08.2004 року ОСОБА_3 являється власником 0,1839 га земельної ділянки в урочищі "Попова" для ведення особистого селянського господарства в с. Оболоня Долинського району Івано-Франківської області.

Згідно даних Державного акту дана земельна ділянка з двох сторін по лінії А_Б,та В-Г межує з землями Оболонської сільської та по лінії Б-В з землями Романчукевич та по лінії Г-А землями Микитин.

Про те, що частина спірної земельної ділянки, яка перейшла у власність відповідачки, включена у прибережну захисну смугу притоки р. Сівка вказує висновок Долинського районного відділу земельних ресурсів № 19 від 28.01.2004 року та висновок відділу містобудування та архітектури Долинської РДА від 28.01.2004 року за № 1-226.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Частиною 3 п. "г" вищезазначеної статті передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їм земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що заява ОСОБА_3 про застосування строку позовної давності підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Оболонська сільська рада ухвалила оскаржуване рішення у даній справі 18.07.2002 року, Державний акт був виданий 13.08.2004 року , проте до суду позивач про визнання недійсним рішення сесії та скасування державного акту на землю, скасування державної реєстрації звернулася тільки у 2015 році.

Чинними на той час нормами, які регулювали питання позовної давності статтями 71, 76, 80 ЦК України (1963 року) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обовязкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

В звязку з тим, що оскільки строк предявлення позову, встановленого законодавством, яке діяло раніше, не сплив до набрання чинності Цивільного кодексу України (01.01.2004 року), до даних правовідносин слід застосувати правила Цивільного кодексу України, як це передбачено в ч.6 прикінцевих та перехідних положеннях ЦК України.

Так позовна давність за статтею 256 ЦК України це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як стаття 76 ЦК України ( в редакції 1963 року), так і стаття 261 ЦК України ( в редакції 2004 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

З часу, коли позивач довідався про порушення права до моменту звернення до суду минуло більше, аніж три роки, при цьому жодної поважної причини пропуску позовної давності позивач не навів.

Доводи представника позивача про те, що вказане порушення носить триваючий характер, а тому наслідки пропуску позовної давності не застосовуються, судом до уваги не беруться, оскільки визначення «триваючий характер» до даних спірних правовідносинах не застосовується, так як оскаржуване рішення передбачає конкретні приписи, звернені до окремого суб»єкта, застосовуються одноразово, і після видачі Державного акту вичерпують свою дію.

В даному випадку, за змістом ч.1 ст.261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому вказана норма містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обовязки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-152цс14 від 29.10.2014 року від 29.10.2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України.

Ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи обставини, викладені вище, суд вважає, що в задоволенні позову виконкому Оболонської сільської ради слід відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності, оскільки про її застосування заявила відповідачка ОСОБА_3, а представник позивача не просив його поновити, позов пред»явлений до суду через 13 років після прийняття сесією Оболонської сільської ради рішення від 18.07.2002 року та через 11 років після видачі ОСОБА_3 Державного акту про право власності на землю.

На підставі викладеного та ст..152,153 Земельного кодексу України, керуючись ст.ст. 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову виконкому Оболонської сільської ради до Оболонської сільської ради, відділу Держземагенства у Долинському районі, ОСОБА_2 про визнання недійсним і скасування рішення Оболонської сільської ради, Державного акту на право власності на земельну ділянку та державної реєстрації земельної ділянки у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з часу ознайомлення з мотивувальною частиною рішення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд.

Суддя:

Повний текст рішення виготовлено 25. 11 2015 року