Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Борисов Є.А.
Справа № 426/4072/15-ц
Провадження № 22ц/782/669/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого- Борисова Є.А.

суддів: Оробцової Р.І., Карташова О.Ю.

за участю секретаря Ткаченко Т.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 22 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Севєродонецької міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон

встановила:

У липні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Севєродонецької міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон України неповнолітньої дитини без згоди батька.

На обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу в них є син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з нею. Батько дитини участі у вихованні сина не приймає, безпідставно чинить перешкоди у здійсненні позивачем заходів, спрямованих на покращення здоровя та духовного розвитку дитини, а саме не надає у передбаченому законом порядку дозволу на виїзд дитини за кордон. Позивач має намір виїзджати із сином за кордон з метою оздоровлення, поглиблення знань, розширення світогляду дитини, а також заради забезпечення можливості спілкування сина з близькими родичами, які мешкають в Росії. Тому позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України неповнолітньої дитини без згоди батька до досягнення сином 18-річного віку.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 22 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач не погодилась із ухваленим рішенням суду та подала на нього апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення Сватівського районного суду Луганської області від 22 вересня 2015 року та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та її представника, представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без зазначення при цьому конкретного часу та місця перебування суперечить положенням чинного законодавства. Також суд виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження тієї обставини, що неповнолітня дитина за медичними рекомендаціями потребує лікування саме за межами України.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно відсутності в даному випадку підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з огляду на наступне.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків і цей порядок передбачає визначення певного терміну вивезення дитини за кордон та конкретної країни, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди одного із батьків.

В даному випадку позивач ОСОБА_2 у своєму позові ставить питання про надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові короткочасні виїзди дитини за кордон без визначення конкретної країни, до якої дозволяється такий виїзд, що суперечить положенням чинного законодавства, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно відсутності підстав для задоволення відповідних позовних вимог.

Разом з тим, слід зазначити, що позивач ОСОБА_2 не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон України неповнолітньої дитини без згоди батька з зазначенням при цьому конкретного часу та місця перебування дитини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не можуть слугувати підставою для зміни або скасування рішення.

Судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ця ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий

Судді