У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В., Іваненко Ю.Г., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5, правонаступниками якої є ОСОБА_6, ОСОБА_7, до ОСОБА_8, Краковецької АллиМиколаївни - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Київського міського бюро технічного інвентаризації та реєстрації права власності нерухомого майна, ОСОБА_10, ДПІ Солом'янського району м. Києва Міністерства доходів і зборів України, третя особа: ВГІРФО Солом'янського РУГУ МВС України про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_6 та касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 3 червня 2014 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила в ході розгляду справи та просила визнати недійсними інформаційну довідкута її «фотокопію з копії» № 9, видану ЖБК «Веселка» від 28 січня 1992 року, зареєстровану в Київському міському бюро технічної інвентаризації (далі КМБТІ) 3 липня 1992 року в реєстровій книзі № 13 за реєстровим № 140/30427; довідку-характеристику, видану Київським міським бюро технічної інвентаризації 15 грудня 2004 року за № 987670; реєстраційне посвідчення, видане Київським міським бюро технічної інвентаризації 3 липня 1992 року, зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації 3 липня 1992 року в реєстровій книзі № 13 за реєстровим № 140/30427; довідку про присвоєння ідентифікаційного номера ДПА від 27 липня 1998 року; договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між позивачем та відповідачем 17 грудня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краковецькою А.М.; плани за поверхами та надані до них експлікації виконані КМБТІ 9 жовтня 2013 року та 31 жовтня 2013 року на АДРЕСА_1; відновити її в правах власника вказаної квартири; скасувати реєстрацію вказаного договору дарування в КМБТІ, зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_10

Позов мотивовано тим, що договір дарування укладено під впливом обману з боку ОСОБА_8, оскільки позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування квартири. При підписанні договору нотаріус порушила чинне законодавство України, зокрема включила в договір дарування п.8, відповідно до якого позивач має право довічного проживання у відчужуваній квартирі. Також при укладенні договору була порушена її воля та волевиявлення, оскільки її справжня воля була направлена на укладення договору довічного утримання. Позивач посилалася на те, що ніколи не відвідувала Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, тому для неї є незрозумілим походження інформаційної довідки та її «фотокопії з копії» № 9, виданої ЖБК «Веселка» від 28 січня 1992 року, зареєстрованої в КМБТІ 3 липня 1992 року в реєстровій книзі № 13 за реєстровим № 140/30427. Позивач вважає, що реєстраційне посвідчення, видане КМБТІ 3 липня 1992 року, зареєстроване в КМБТІ 3 липня 1992 року в реєстровій книзі № 13 за реєстровим № 140/30427, видане на підставі довідки ЖБК «Радуга», з'явилося в 2008 році, а спірна квартира відчужувалася 15 грудня 2004 року на підставі довідки ЖБК «Веселка». Також зазначила, що ніколи не була членом ЖБК «Веселка», тому КМБТІ незаконно видало стороннім особам 15 грудня 2004 року довідку - характеристику за № 987670. Позивач також посилалась на те, що ніколи не оформляла документи, які б підтверджували її право власності на подаровану квартиру, тому не могла розпорядитися нерухомістю, яка їй не належала.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 3 червня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Вказане рішення місцевого суду ОСОБА_5, в особі представника ОСОБА_7, оскаржила в апеляційному порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року до участі у справі залучені її правонаступники ОСОБА_7 та ОСОБА_6, які є спадкоємцями померлої за заповітом.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, правонаступниками якої є ОСОБА_7 та ОСОБА_6, відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_6, ОСОБА_7- правонаступники ОСОБА_5, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подали касаційні скарги, в яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просять їх скасувати з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивачем не надано доказів в обґрунтування підстав для звернення до суду, а також того, що при укладенні договору дарування позивач дійсно мала на меті укладення договору довічного утримання.

Згідно висновків судів попередніх інстанцій, пункт 8 договору, яким позивачу гарантовано довічне проживання у відчуженій квартирі, не є застереженням майнового характеру, яке може тягнути за собою визнання даного договору недійсним. Договір дарування спірної квартири, укладений позивачем при повному усвідомленні нею значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення, був направлений на реальне настання наслідків його укладення. Оспорюваний договір дарування спірної квартири відповідає вимогам ст.203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасників правочину було вільним, відповідало їх внутрішній волі, вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, укладений сторонами при повному усвідомленні своїх дій, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення судів не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 грудня 2004 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_5 відчужила належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2. Відповідач ОСОБА_8 на підставі цього договору набула права власності на вказану квартиру, як обдарована.

Договір дарування укладено з правом довічного проживання дарувальника у квартирі, про що зазначено у п.8 договору.

ОСОБА_5 неодноразово зверталась до суду з позовами про визнання оспорюваного договору дарування квартири недійсним.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 4 березня 2009 року, у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_8, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краковецька А.М. про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації відмовлено.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 вересня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2010 року, у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_8, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краковецька А.М. про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації відмовлено.

ОСОБА_5 двічі: 26 червня 1996 року та 10 вересня 2002 року складала заповіти, спочатку на чоловіка ОСОБА_8, а в подальшому і на відповідача.

6 травня 2009 року ОСОБА_5 склала заповіт на користь ОСОБА_7 і ОСОБА_6

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилалася на те, що спірний договір укладено під впливом обману, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 (далі - постанова) вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

При вирішенні справи судам необхідно встановити чи продовжувала проживати позивач у спірній квартирі, чи відбулася фактична передача квартири згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснювала позивач особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу своєї квартири у власність на противагу її тверджень про те, що спірна квартира була її єдиним місцем проживання.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Аналогічні правові висновки, викладено в постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі №6-69цс14, та від 11 листопада 2015 року у справі №6-1124цс15, які, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Разом з тим, при вирішенні даної справи судами не було встановлено чи продовжувала проживати позивач у спірній квартирі, чи відбулася фактична передача квартири згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснювала позивач особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно ОСОБА_5 мала на меті безоплатну передачу ОСОБА_8своєї квартири у власність на противагу її тверджень про те, що спірна квартира була її єдиним місцем проживання.

Суди попередніх інстанцій не навели переконливих висновків про наявність чи відсутність обману з боку ОСОБА_8 при укладенні договору дарування, або помилки - неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та залишили поза увагою доводи позивача щодо відсутності її волевиявлення під час укладення нею договору про безоплатну передачу у власність відповідача квартири, яка є її єдиним житлом. Не перевірили доводів позовної заяви, що позивач погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідачу лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем, в силу свого похилого віку та стану здоров'я, у зв'язку із чим, потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги.

Крім того, судами не надано належної оцінки вимогам позовної заяви про визнання недійсними інформаційної довідки та її «фотокопії з копії» № 9, виданої ЖБК «Веселка» від 28 січня 1992 року, довідки-характеристики, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації 15 грудня 2004 року за № 987670, реєстраційного посвідчення, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації 3 липня 1992 року, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ДПА від 27 липня 1998 року, планів за поверхами та наданих до них експлікацій, виконаних КМБТІ 9 жовтня 2013 року та 31 жовтня 2013 року на АДРЕСА_1, та не перевірено доказів, на які посилався позивач в обґрунтування цих вимог, а також правових підстав, з яких вони заявлені.

Не перевірено та не встановлено відповідність таких вимог способам захисту прав, визначеним ст. 16 ЦК України. Висновки про вирішення вказаних вище позивачем вимог оскаржувані рішення не містять.

В ході розгляду даної справи місцевим та апеляційним судами не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Фактично судами допущено однобічність у дослідженні доказів та не перевірено усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вищесвідчить про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалені ними рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 3 червня 2014 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька
судді О.В. Кафідова
Ю.Г. Іваненко
О.В. Умнова
І.М. Фаловська