Справа № 460/581/15-ц
Провадження №2/460/675/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2015 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Варениця В.С.

з участю секретаря Мельник Є.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Яворові

цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк»

про захист порушених прав споживача та визнання окремого положення договору банківського дебетового карткового рахунку недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

20.02.2015 року представник позивача ОСОБА_1 гр.ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить постановити рішення, яким визнати п.1.1.2.1.9 (або 1.1.2.1.11) наступного змісту: «у разі виникнення заборгованості Держателя по Картковому рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках Клієнт зобовязується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення» Умов та правил надання банківських послуг, що є невідємною частиною Договору банківського дебетового карткового рахунку, укладеного 08.08.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 - недійсним з моменту укладення договору. Позовні вимоги мотивовано тим, що 08.08.2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Приватбанк» було укладено Договір банківського дебетового карткового рахунку з видачею дебетової пластикової картки міжнародного зразка. За період з 16.12.2014 року по 28.12.2014 року позивачем було здійснено ряд транзакцій, покладено певну суму коштів, які були зняті в іноземній валюті в банкоматах на території ОСОБА_3. Згодом за рішенням відповідача було змінено курс валюти, заднім числом нараховано заборгованість в сумі 206195,00 гривень та заявлено письмову претензію про її погашення на підставі п.1.1.2.1.9 (або 1.1.2.1.11) Умов та правил надання банківських послуг. Положення цього пункту порушує права та законні інтереси позивача, не відповідає законодавству України, зокрема законодавству про захист прав споживачів. За чинним законодавством функціонування компютерних систем, в тому числі встановлення курсу валют до гривні у банкоматах, відноситься до компетенції відповідальності банків. Позивач не може нести відповідальність за неналежну роботу як компютерних систем банку, так і його співробітників, відшкодовувати нанесену їхніми діями (бездіяльністю) шкоду, оскільки відсутня його вина в її заподіянні. Також законодавством та нормативно-правовими актами Національного банку України не передбачено можливість зміни валютного курсу, який було встановлено на час проведення операцій через значний період часу. Позивач ОСОБА_1 не є боржником, оскільки письмово не укладала зобовязання щодо отримання та погашення овердрафту або іншого виду кредиту, не погоджувала умови щодо його розміру, строків, процентів тощо. Тому положення п.1.1.2.1.9 (або 1.1.2.1.11) Умов та правил надання банківських послуг є такими, що не відповідають законодавству України, а також є несправедливими, оскільки фактично

2

передбачають перекладання на позивача майнову відповідальність за недоліки в роботі відповідача, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав і обовязків на шкоду позивачу. Крім цього, положення оскаржуваного пункту договору дають можливість для шахрайського маніпулювання валютнообмінними курсами, виставляння позивачу вимог надання додаткових кредитних послуг (оведрафту), шляхом здійснення нечесної підприємницької практики.

Позивач ОСОБА_1, яка про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, в судове засідання не зявилася. Представником позивача ОСОБА_4 гр.ОСОБА_5 подано письмову заяву про розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача. Рішення по справі просить прийняти з врахуванням вимог позовної заяви, клопотань та пояснень, долучених представником позивача в ході розгляду справи, а також усталеної судової практики.

Також в судове засідання не зявився представник відповідача ПАТ «КБ «Приватбанк», який в поданій письмовій заяві просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги заперечує і просить в задоволенні позову відмовити. В поданому письмовому запереченні на позов вказується, що позов є необгрунтованим та безпідставним. Згідно чинного законодавства підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України. До предмету доказування та меж заявлених вимог належать лише обставини відповідності оспорюваного пункту договору нормам законодавства, чинного на момент укладення договору, а не обставин, що супроводжували користувача картки та можливий вплив таких на правовідносини сторін. Ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що положення про захист прав споживачів не застосовуються до фінансових послуг, ціна яких залежить від зміни котировок чи ставок на фінансових ринках, договорів про купівлю/продаж іноземної валюти. Даний позов заявлено саме в силу незгоди користувача картки з прописаним в правочині обовязком щодо погашення курсової різниці Банку-емітенту (відповідачу), що виникла із номінування (купівлею-продажем) позивачем за межами України суми коштів із національної в іноземну валюту за курсом іноземного банку. Також до спірних правовідносин не можуть застосовуватися норми щодо нечесної підприємницької практики, оскільки фізична особа не може скласти конкуренцію першому системному Банку держави на ринку фінансових послуг. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Відповідно до вимог ст.28 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», якщо валюта, в якій проводиться міжбанківський переказ, не збігається із валютою, списаною з рахунку клієнта, емітент може виконати операції з купівлі-продажу необхідної валюти на міжбанківському валютному ринку України в порядку, встановленому Національним банком України, або провести внутрішньобанківський кліринг. Спеціальними нормами матеріального права чітко визначається порядок формування курсової різниці, яка може виникати після номінування користувачем картки суми коштів з національної в іноземну валюту за межами України та купівлею банком-емітентом на міжбанківському валютному ринку України тієї кількості іноземної валюти, що була знята клієнтом в банкоматі іноземного банку. Оспорюваний пункт договору лише дублює норми спеціального законодавства. Просить в позові відмовити.

Дослідивши докази, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 08.08.2012 року між ПАТ «КБ «Приватбанк» та гр.ОСОБА_1 було укладено договір банківського дебетового карткового рахунку, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ «КБ «Приватбанку», наступної видачі клієнту дебетової пластикової картки міжнародного зразка.

3

З часу укладення вищевказаного договору позивач по справі став користуватися банківським дебетовим картковим рахунком, зокрема в грудні 2014 року позивачем ОСОБА_1 було розміщено на рахунку грошові кошти в національній валюті, а під час перебування на території ОСОБА_3 з використанням дебетової пластикової картки в банкоматах місцевих комерційних банках-еквайрів було знято грошові кошти в іноземній валюті.

В подальшому, в результаті курсової різниці, яка мала місце під час здійснення транзакції іноземної валюти по обмінному курсу банка еквайра, та обмінного курсу купівлі-продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку на момент обробки операції банком-емітентом, виникла заборгованість по дебетовому картковому рахунку позивача в сумі 206195,00 гривень.

В письмовій претензії за № від 30.01.2015 року на імя позивача ОСОБА_1 ПАТ «КБ «Приватбанк» заявив вимогу, з посиланням на встановлені обставини та умови укладеного договору, про необхідність в термін не пізніше 30 календарних днів з дати одержання повідомлення погасити виниклу заборгованість.

Після отримання даної претензії позивач ОСОБА_1 звернулася за юридичною допомогою та в подальшому її представником було подано до суду позов про визнання одного з пунктів укладеного договору банківського дебетового карткового рахунку недійсним з моменту укладення договору.

Судом встановлено, що момент укладенння договору банківського дебетового карткового рахунку між ПАТ «КБ «Приватбанк» та гр.ОСОБА_4, був чинним п.1.2.9 Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ «КБ «Приватбанку», який передбачав, що «У разі виникнення заборгованості Власника по Картрахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках Клієнт зобовязується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення».

Відповідно до вимог ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

А відповідно до умов ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Також за змістом ст.ст.1066, 1069 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

За таких встановлених обставин, суд визнає, що між сторонами по справі було укладено у формі приєднання договір банківського дебетового карткового рахунку.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьої, пятої та шостої ст.203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Разом з тим, ст.28 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначає, що міжбанківський переказ між банками - учасниками міжнародних платіжних систем за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, здійсненими їх держателями за межами України, а також за операціями, здійсненими в

4

межах України держателями електронних платіжних засобів - нерезидентами України, проводиться у валюті, визначеній у відповідних договорах із платіжними організаціями міжнародних платіжних систем. Якщо валюта, в якій проводиться міжбанківський переказ, не збігається з валютою, списаною з рахунка клієнта, емітент може виконати операції з купівлі-продажу необхідної валюти на міжбанківському валютному ринку України в порядку, встановленому Національним банком України, або провести внутрішньобанківський кліринг.

Також судом враховується, що на час укладання договору банківського дебетового карткового рахунку, один з пунктів якого оспорюється позивачем, була чинною постанова Національного банку України №223 від 30.04.2010 року «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», де п.9.3 передбачався обовязок емітента у разі виконання користувачем платіжної операції з використанням спеціального платіжного засобу у валюті, яка відрізняється від валюти рахунку, здійснювати перерахунок суми за операцією у порядку, визначеному договором.

Таким чином, суд погоджується з твердженням представника відповідача, що на час укладання договору оспорюваний пункт відповідав вимогам норм Цивільного кодексу, а також нормам спеціального законодавства щодо обовязку ПАТ «КБ «Приватбанк» формування курсової різниці при знятті позивачем коштів валюти рахунку в іноземній валюті та купівлею відповідачем необхідної кількості іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку.

Суд критично оцінює твердження сторони відповідача про невідповідність оспорюваного пункту договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема несправедливості оспорюваного пункту договору, ведення нечесної підприємницької практики, оскільки ст.18 даного Закону визначено, що положення про захист прав споживачів не застосовуються до операцій з фінансових послуг, ціна яких залежить від зміни котировок чи ставок на фінансових ранках, договорів про купівлю/продаж іноземної валюти.

Також суд визнає неогрунтованим посилання сторони позивача на пункти діючого Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджених постановою Національного банку України №705 від 05.11.2014 року, оскільки на час укладання оспорюваного договору дане положення не діяло, а п.3 даної постанови зобовязував відповідача привести свою діяльність у відповідність до вимог положення протягом трьох місяців з дня набрання чинності постанови.

Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.2-5 ст.13 цього Кодексу.

А ч.2-5 ст.13 ЦК України серед іншого визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Оцінюючи докази по даній справі, які були добуті та досліджені в судовому засіданні, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що при розгляді справи доведено, що оспорюваний пункт укладеного договору банківського дебетового карткового рахунку в момент укладення не суперечив вимогам законодавства, предявленням даного позову ставиться мета уникнення договірної відповідальності щодо погашення виниклої заборгованості в результаті курсової різниці, жодним чином законні права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту, не порушені, а тому в задоволенні заявленого позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 89, 212, 213 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

5

в позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про захист порушених прав споживача та визнання окремого положення договору банківського дебетового карткового рахунку недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання, через Яворівський районний суд Львівської області

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СУДДЯ: