Справа № 128/6049/14-ц Провадження № 22-ц/772/3300/2015Головуючий в суді першої інстанції Карпінська Ю. Ф.
Категорія 2 Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої : Копаничук С.Г.

Суддів: Стеблюк Л.П., Луценка В.В.

при секретарі: Кирилюк Л.В.

за участю позивача ОСОБА_2, його представника - адвоката Чубенко С.В., представника відповідача Короля В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Мізяківсько - Хутірської сільської ради Вінницького району про визнання права користування житловим приміщенням ,за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду від 13.10 2015 року ,-

В с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Мізяківсько - Хутірської сільської ради про визнання права користування житловим приміщенням -1/2 частиною будинку АДРЕСА_1. Зазначив , що він на підставі рішення загальних зборів колгоспу ім. Кірова в 1994 році разом зі своєю сім'єю вселився та проживає в даному будинку. У 1999 році він був вимушений знятись з реєстраційного обліку та зареєструвати місце проживання в квартирі АДРЕСА_2, так як був працівником Міністерства внутрішніх справ ,проте залишався проживати у вказаному будинку. Посилаючись на те, що він є постраждалим від Чорнобильської катастрофи, інвалідом війни 3 групи , має право на житло , в 1994 року на законних підставах набув право користування будинком ,що є його постійним місцем проживання , і з того часу фактично у ньому проживає та сплачує комунальні платежі ,а тому наявний договір житлового найму , а відповідач не визнає його прав та чинить йому перешкоди у реєстрації та приватизації займаного житла ,просив визнати за ним право користування будинком.

Рішенням Вінницького районного суду від 13.10.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення ,яким його позовні вимоги задовольнити. Зазначив, що суд неповно встановив обставини справи та дійшов висновку ,який не відповідає дійсним обставинам справи .

Заперечуючи проти скарги представник відповідача вважає рішення суду законним і обґрунтованим ,а доводи скарги -безпідставними.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що позивач є постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії ,а також інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені для ветеранів війни, інвалідів війни.

Житловий будинок по АДРЕСА_1 належить на праві власності територіальній громаді Мізяківсько - Хутірської сільської ради в особі виконавчого комітету. Позивач із сім'єю в складі 4 осіб проживає в даному приміщенні з 1994 року по даний час, проте з 1999 року знятий з реєстраційного обліку.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не набув права користування спірним житловим приміщенням , оскільки був вселений у нього з порушенням встановленого законодавством порядку не на підставі ордеру , ні він, ні члени його сім'ї з 1999 року в даному приміщенні не зареєстровані , договір найму чи оренди житла не укладався ,а тому підстави для визнання за ним права користування житловим приміщенням, відсутні.

Даний висновок вбачається з матеріалів справи, оскільки жодних доказів правових підстав надання йому житлового приміщення в будинку та його права користування позивач не надав - ні рішення загальних зборів колгоспу , ні рішень виконавчого комітету Вінницької районної ради ради про надання йому спірного житла, ні ордеру на вселення в дане приміщення.

Разом з тим, погоджуючись в цілому з такими підставами відмови у позові, колегія суддів зазначає, що суд не зовсім вірно оцінив докази та встановив обставини ,що мають значення для справи та неповно визначив спірні правовідносини та правові норми ,що їх регулюють .

Так, позивач пояснював ,що отримав дозвіл на вселення та проживання у спірному житловому приміщенні будинку у селі Мізяківські Хутори в 1994 році на підставі рішення загальних зборів колгоспу ім. Кірова у зв'язку зі службою в органах МВС України на посаді дільничного інспектора міліції.

Представник сільської ради також визнав , що приміщення позивачу надавалось в зв'язку зі службою за рішенням правління колгоспу ім .Кірова с. Мізяківські Хутори . Таким чином, сторони визнали, що мали місце правовідносини з надання приміщення для проживання позивачу ,як службового.

При цьому представник відповідача вказав, що дана будівля на підставі свідоцтва про право власності від 22.10.2009 року належить територіальній громаді с. Мізяківські Хутори проте майнові права за останньою ,зокрема, як на житловий будинок , до цього часу не зареєстровані, раніше приміщення належало колгоспу ім. Кірова с. Мізяківські Хутори , правонаступниками якого в процесі реорганізації стали КСП «Мізяківські Хутори»,СТОВ ««Мізяківські Хутори», ТОВ ««Мізяківські Хутори».

Крім того ,в матеріалах справи є дані про те, що рішенням реєстратора КП «ВООБТІ» №80 від 18.04.2011 року територіальній громаді с. Мізяківські Хутори в особі виконавчого комітету Мізяківсько -Хутірської сільської ради відмовлено в реєстрації права власності на вказаний будинок через відсутність рішення про створення комісії з передачі об'єктів соціальної сфери та житлового фонду в комунальну власність, неналежному оформленні та посвідченні акту приймання - передачі основних засобів та наявністю постанови про арешт майна боржника та заборони його відчуження від 13.04.2004 року ,якою накладено арешт на все майно ,що належить СТОВ «Мізяківські Хутори»(а.с.102)

Суд вказане проігнорував та не оцінив докази щодо статусу займаного позивачем приміщення ,наявності у відповідача майнових прав на нього , а також підстав надання позивачу житла ,як службового , та не застосовував до встановлених правовідносин норми права ,що їх регулюють, обмежившись констатацією факту відсутності ордеру.

Разом з тим, правовідносини щодо наявності у відповідача прав власності на спірне майно регулюються ЦК України , Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» ,а правовідносин щодо надання позивачу службового житла регулюються нормами ЖК України, Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР(далі - Положення), затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. N 37 ,в редакції на час виникнення спірних правовідносин .

Відповідно до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Згідно п.25 Переліку категорій працівників ,яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 (станом на час виникнення правовідносин) до таких працівників відносяться працівники міських і районних відділів внутрішніх справ ,зокрема, дільничний інспектор міліції.

Разом з тим, згідно ст.120 ЖК України та п.3 Положення у будинках, що належать колгоспам, включення жилих приміщень до числа службових (у тому числі і в будинках, заселених до введення в дію Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік) і встановлення переліку категорій працівників, яким можуть надаватися такі приміщення, провадяться за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до ч.2 ст.121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Відповідно до п.6 Положення про порядок надання службових житлових приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37, виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Згідно п.21 Положення на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер (додаток N 2), який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення.

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.59 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом з тим, належних і допустимих доказів включення спірного приміщення рішенням загальних зборів членів колгоспу чи виконкомом Вінницької районної ради до числа службових та надання його як такого рішенням правління колгоспу чи Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області дільничному інспектору міліції ОСОБА_2 , а також видачу йому спеціального ордеру на вселення ,позивачем не надано та матеріали справи їх не містять . Відсутні також докази статусу будівлі ,як жилої, на час вселення у неї позивача.

Допустимими доказами набуття та існування права користування житловим приміщенням та підставами для вселення є наявність рішення про надання житла та ордер (спеціальний ордер на службове житлове приміщення), який є єдиною підставою для вселення. . Тому суд вірно не взяв до уваги покази свідків про надання житла позивачу, оскільки при оцінці ці докази не відповідають критеріям допустимості і є недостатніми.

За обставин недоведеності вселення позивача з дотриманням встановленого законом порядку, на підставі прийнятого компетентними органами рішення про надання його позивачу та виданого на його підставі спеціального ордеру на право зайняття спірного житлового приміщення, посилання ОСОБА_2 на те, що він набув право користування ним лише на підставі тривалого часу фактичного проживання та сплати комунальних послуг , не мають визначального значення.

Тому ,незважаючи на не зовсім правильно встановлені обставини справи та застосування норм матеріального права , висновок суду в цілому щодо недоведеності позову , є вірним.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову з цих підстав, суд не звернув уваги на те ,чи до належного відповідача заявлено позов.

Відповідно до ст.303 ч.3 ЦПК України , апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до вимог ст.19 Закону України від 01.07.2004, № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» свідоцтво про право власності на будівлю (частину будівлі), споруду є підставою для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що , згідно ст. 3 цього закону, є обов'язковою і означає офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно .

Як вбачається з пояснень представника відповідача та матеріалів справи , позивач вселився в будинок, що належав колгоспу ім. Кірова , а реєстрація права власності на будинок за відповідачем на час розгляду справи не проведена і в її проведенні відмовлено.( а.с.102 ) Сама по собі наявність у сільської ради свідоцтва про право власності на будинок не означає автоматичне набуття нею прав на нерухоме майно.

За обставин офіційного не підтвердження на час розгляду справи виникнення ( переходу ) прав на нерухоме майно до відповідача ,законних підстав вважати сільську раду належним відповідачем та відмовляти у позові лише з причини не доведення позивачем своїх вимог, у суду не було. В задоволенні позову про визнання права користування житловим приміщенням необхідно відмовити і з інших підстав, як заявленого до неналежного відповідача.

Оскільки суд неповно встановив обставини , що мають значення для справи та визначив спірні правовідносини ,а також неправильно застосував правові норми ,що їх регулюють, рішення суду в силу ст.309 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову в задоволенні позову ще і з інших підстав.

Керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України ,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду від 13.10 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Мізяківсько - Хутірської сільської ради Вінницького району про визнання права користування житловим приміщенням,- відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: