Ухвала

іменем україни

18 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., СавченкоВ.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (далі - ПАТ «Марфін Банк») на рішення апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ПАТ «Марфін Банк» звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 08 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Морський Транспортний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 58 117,48 доларів США зі сплатою 11,9 % річних на строк до 04 липня 2025 року. Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором з ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3 У зв'язку з неналежним виконанням позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 11 жовтня 2010 року складалася з: заборгованості за кредитом у розмірі 49 064,30 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 388 093 грн 71 коп.; заборгованості за відсотками - 5 060,22 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 40 025 грн 83 коп.; пені та штрафу - 28 083 грн 21 коп. З огляду на зазначене, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3 і виселити із зазначеної квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 квітня 2014 року позов ПАТ «Марфін Банк» задоволено.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором від 08 липня 2008 року, укладеним між відкритим акціонерним товариством «Морський Транспортний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» та ОСОБА_3, а саме: квартиру АДРЕСА_1 що належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2008 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 липня 2008 року, що складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 49 064,30 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 388 093 грн 71 коп.; заборгованості за відсотками - 5 060,22 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 40 025 грн 83 коп.; пені та штрафу - 28 083 грн 21 коп.

Визначено початкову вартість квартири АДРЕСА_2 - 217 304 грн.

Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які зареєстровані та проживають у АДРЕСА_1.

Зобов'язано Державну міграційну службу України в Полтавській області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які зареєстровані та проживають у АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2014 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Марфін Банк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Марфін Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, виходив із того, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким, зокрема, заборонено звернення стягнення на нерухоме житлове майно громадян, що є предметом іпотеки.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судами установлено, що 08 липня 2008 року між ВАТ «Морський транспортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк», і ОСОБА_6 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 58 117,48 доларів США зі сплатою 11,9 % річних на строк до 04 липня 2025 року. Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором з ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 06 жовтня 2010 року складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 49 064,30 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 388 093 грн 71 коп.; заборгованості за відсотками - 5 060,22 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 40 025 грн 83 коп.; пені та штрафу - 28 083 грн 21 коп.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Зазначена правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-58цс15, від 09 вересня 2015 року № 6-483цс15, від 21 жовтня 2014 року № 1644цс15.

Проте, вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначене увагу не звернув, у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не врахував, що чинність Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін