Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 20 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він у період із 29 листопада 1991 року до 02 грудня 1998 року, а також із 30 липня 1999 року до 06 жовтня 2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, під час якого вони набули у власність нерухоме майно.

Уточнивши під час розгляду справи вимоги позову, ОСОБА_3 остаточно просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу майна просив визнати за ним право власності на квартири АДРЕСА_1; нежиле приміщення загальною площею 14,4 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1; гараж загальною площею 21,6 кв. м, який розташований у дворі будинку АДРЕСА_1. За відповідачем просив визнати право власності на магазин промислових товарів, розташований по АДРЕСА_4. При цьому зазначив, що 30 липня 2008 року між ним та відповідачем було досягнуто домовленість щодо розподілу спільного майна, відповідно до якої він мав до 15 серпня 2008 року сплатити ОСОБА_4 у якості компенсації за її частку майна 150 тис євро, і ці кошти ним було сплачено їй в обумовлений строк.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 20 червня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано спільним майном подружжя, набутим під час шлюбу, яке підлягає розподілу: квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_2; нежиле приміщення загальною площею 14,4 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1; гараж загальною площею 21,6 кв. м, який розташований у дворі будинку АДРЕСА_1; магазин промислових товарів, розташований по АДРЕСА_4

Виділено ОСОБА_3 зі спільного майна подружжя квартиру АДРЕСА_2; квартиру АДРЕСА_1; нежиле приміщення загальною площею 14,4 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1; гараж загальною площею 21,6 кв. м, який розташований у дворі будинку АДРЕСА_1, та визнано за ним право власності на вказане майно.

Виділено ОСОБА_4 зі спільного майна подружжя магазин промислових товарів, розташований по АДРЕСА_4, із визнанням за нею права власності на вказаний магазин.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 17 липня 2015 року скасовано заочне рішення суду першої інстанції у частині виділення ОСОБА_4 зі спільного майна подружжя магазину промислових товарів, розташованого по АДРЕСА_4, та визнання за нею права власності на вказаний магазин.

Ухвалено у цій частині нове рішення, яким магазин промислових товарів, що розташований по АДРЕСА_4, передано у власність ОСОБА_3

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції відповідають наведеним нормам матеріального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що сторони із 29 листопада 1991 року до 02 грудня 1998 року та із 30 липня 1999 року до 06 жовтня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до торгового контракту від 10 липня 1997 року, зареєстрованого у Херсонському державному бюро технічної інвентаризації (далі - Херсонське ДБТІ) за реєстровим № 1447 у книзі № 37, ОСОБА_4 придбала у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 67,1 кв. м, житловою площею 44,9 кв. м.

На підставі договору купівлі-продажу від 21 січня 1999 року серії ААР № 815171 ОСОБА_4 набула у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 46,8 кв. м, житловою площею 28,7 кв. м.

Згідно з договором купівлі-продажу від 26 листопада 2002 року серії ВАВ № 801974, зареєстрованим у Херсонському ДБТІ за реєстровим № 35348 у книзі № 90, ОСОБА_4 набула у власність нежитлове приміщення загальною площею 14,4 кв. м, вартістю 1 884 грн, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 квітня 2003 року серії ВАК № 115318, зареєстрованого у Херсонському ДБТІ за реєстровим № 623 у книзі № 2, ОСОБА_4 набула у власність гараж загальною площею 21,6 кв. м, вартістю 8 тис. грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

12 березня 2013 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно - магазин промислових товарів, що розташований за адресою: АДРЕСА_4. При цьому установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 травня 1998 року подружжя придбало квартиру АДРЕСА_3 вартістю 4 860 грн, і цю квартиру згодом було переобладнано на магазин.

Крім того, установлено, що дві квартири № 27 та 28 у будинку АДРЕСА_1 фактично переобладнані і на теперішній час становлять єдиний об'єкт нерухомого майна, хоча юридично вказане переобладнання не оформлено.

Згідно з наданою позивачем розпискою від 30 липня 2008 року, у разі розірвання шлюбу подружжя досягло згоди, що за умови виплати ОСОБА_3 ОСОБА_4 грошової компенсації у розмірі 150 тис. євро у період із 01 серпня 2008 року до 15 серпня 2008 року вона відмовляється від належного подружжю майна на праві спільної власності, у тому числі і від квартир АДРЕСА_1 нежитлового приміщення загальною площею 14,4 кв. м, розташованого по АДРЕСА_1, та гаража загальною площею 21,6 кв. м, що розташований у дворі будинку АДРЕСА_1, та у зв'язку із цим претензій щодо перерахованого майна мати не буде.

Також суд установив, що відповідно до банківських виписок Херсонської філії Акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (далі - ХФ АТ «Брокбізнесбанк») ОСОБА_3 перерахував ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 50 тис. євро та 740 тис. грн, що еквівалентно 150 тис. євро.

За таких обставин та з підстав, передбачених ст. 70 СК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що, перебуваючи у шлюбі, сторони досягли згоди щодо обсягу і способу поділу спільного майна подружжя.

Оскільки позивач сплатив відповідачу у повному обсязі передбачену розпискою грошову компенсацію за відступлення права власності на нерухоме майно, що перебувало у режимі спільної сумісної власності подружжя, та, враховуючи надану позивачем згоду на отримання відповідачем у власність магазину промислових товарів, розташованого по АДРЕСА_4, суд з урахуванням положень ст. 71 СК України дійшов висновку про визнання за відповідачем права власності на вказаний магазин, а за позивачем - права власності на решту вищевказаного нерухомого майна, а саме: указаних двох квартир, нежилого приміщення та гаража.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд установив, що відповідно до банківських виписок ХФ АТ «Брокбізнесбанк» та завірених копій заяв про переказ готівки ОСОБА_3 в обумовлений термін перерахував на рахунок ОСОБА_5 грошові кошти: 01 серпня 2008 року - 20 тис. євро; 06 серпня 2008 року - 40 тис. грн; 12 серпня 2008 року - 740 тис. грн та 30 тис. євро, що еквівалентно 151 573,92 євро.

При цьому апеляційний суд у рішенні зазначив, що в апеляційній скарзі ОСОБА_5 підтвердила факт існування між сторонами домовленості щодо поділу спільного майна та часткового отримання вказаних вище коштів, однак під час розгляду справи вона змінила свою позицію і заперечувала як самі домовленості, так і отримання коштів на їх виконання; ОСОБА_5 та її представники ставили під сумнів дійсність розписки від 30 липня 2008 року, яка підтверджувала факт існування домовленості щодо поділу спільного майна, посилаючись на те, що наданий позивачем оригінал розписки насправді є змонтованою кольоровою фотокопією, проте оскільки справжності свого підпису під розпискою відповідач у судовому засіданні не заперечувала, тому відповідна експертиза судом не призначалася.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку судом за клопотанням відповідача призначалася технічна експертиза документів, згідно з висновком від 20 лютого 2015 року № 4111 якої, досліджуваний рукописний текст, який починається словами «30.07.2008 (підпис)» та закінчується словами : «… не имею 30.07.2008» у наданій на дослідження розписці від імені ОСОБА_5 від 30 липня 2008 року виконаний рукописним способом із використанням гелевої ручки синього кольору.

Таким чином, апеляційний суд вважав спростованими доводи відповідача та її представників про підроблення розписки від 30 липня 2008 року шляхом її монтажу та підтримав висновок суду першої інстанції про доведеність і встановлення факту укладення між сторонами угоди про розподіл спільного майна подружжя та факт своєчасного отримання відповідачем обумовлених у розписці грошових коштів.

Крім того, апеляційним судом за клопотанням позивача проведено судову експертизу із оцінки об'єктів спільного майна подружжя, відповідно до висновку від 03 червня 2015 року № 11 якої ринкова вартість спільного майна подружжя станом на дату оцінювання - 08 травня 2015 року - становить 2 122 695 грн.

Отже, суд дійшов висновку, що у період із 01 серпня 2008 року до 12 серпня 2008 року ОСОБА_3 сплатив на користь ОСОБА_5 151 573,92 євро, що еквівалентно 3 621 540 грн 51 коп., що на 2 560 193 грн 01 коп. більше, ніж вартість її Ѕ частини спільного майна подружжя, яка складає 1 061 347 грн 50 коп.

Водночас апеляційним судом установлено, що 23 червня 2015 року ОСОБА_5 без згоди ОСОБА_3 відчужила на підставі договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1, тому виходячи із положень ст. 68 СК України та роз'яснень, наданих у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд дійшов висновку про необхідність урахування вартості вказаної відчуженої квартири під час здійснення поділу майна.

При цьому на спростування доводів відповідача про те, що квартира АДРЕСА_1 не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю відповідача, оскільки набута нею 21 січня 1999 року у той час, коли сторони не перебували у шлюбі, апеляційний суд зазначив наступне.

Згідно з поясненнями позивача сторони розірвали шлюб 02 грудня 1998 року у зв'язку із необхідністю оформлення документів для виїзду за межі України, проте фактично шлюбні відносини та ведення спільного господарства між ними не припинялися і 30 липня 1999 року, тобто через півроку вони знову уклали шлюб.

Разом із тим згідно з поясненнями свідка ОСОБА_6 її батьки до 2010 року проживали разом, мали спільний бюджет і вели спільне господарство, при цьому кошти, завдяки яким існувала сім'я і придбавалося майно, заробляв батько, а мати займалася дітьми та веденням домашнього господарства. Спірна квартира АДРЕСА_1 ще на початку 2000-х років була переобладнана в одну квартиру із квартирою № 27 і становить єдину квартиру, у якій вона жила разом із батьками до того, як всі вони виїхали на постійне проживання до ФРН.

Крім того, суд урахував, що факт спільного проживання після розірвання шлюбу у 1998 році не заперечувала і сама ОСОБА_5, тому дійшов висновку, що зазначена квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Отже, оскільки на виконання домовленості подружжя про поділ спільного майна ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_5 вартість її частки у спільному майні подружжя у сумі, яка суттєво перевищує вартість всього спільного майна, та враховуючи те, що остання розпорядилася частиною спільного майна подружжя - вищевказаною квартирою без згоди позивача, то апеляційний суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності також на магазин промислових товарів, що розташований по АДРЕСА_4.

Вищевказані висновки суду першої інстанції у нескасованій частині та суду апеляційної інстанції є правильними, законними та обґрунтованими, узгоджуються із наявними у справі доказами та ґрунтуються на нормах матеріального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги, надав обґрунтовану оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 316 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи, а саме: порушення апеляційним судом ст. ст. 60, 303 ЦПК України щодо оцінки доказів; порушення ст. 11 ЦПК України щодо меж позовних вимог, висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення апеляційного суду - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 20 червня 2014 року у нескасованій частині та рішення апеляційного суду Херсонської області від 17 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: І.М. Завгородня

В.М.Коротун

І.К.Парінова

О.В.Ступак