У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.М., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Умнової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_6, третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Р-Фін» про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання будинку предметом іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 лютого 2015 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк) звернулося до суду з позовом, в якому просило визнати будинок та споруди, розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 предметом іпотеки за іпотечними договорами; в рахунок погашення заборгованості ТОВ «P-Фін» перед банком за кредитними договорами, звернути стягнення на зазначені вище земельні ділянки та на будинок і споруди, визначити спосіб реалізації предметів іпотеки відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку»; стягнути судові витрати.

Позов мотивовано тим, що між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «P-Фін» були укладені кредитні договори: від 19 листопада 2007 року, за умовами якого ТОВ «P-Фін» отримало кредит на суму 780000 грн строком до 17 листопада 2017 року зі сплатою 13,5 % річних для облаштування автобази, та від 29 січня 2008 року, за умовами якого ТОВ «P-Фін» відкрита не відновлювальна кредитна лінія та наданий кредит у сумі 1155000 грн строком до 29 січня 2018 року зі сплатою 15,5 % річних для облаштування автобази. 5 листопада 2009 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» змінило назву на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». 27 листопада 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «P-Фін» була укладена додаткова угода, відповідно до якої відсоткова ставка за кредитним договором від 19 листопада 2007 року встановлена 20% річних та з 30 листопада 2009 року фактична заборгованість за сумою кредиту збільшена на суму заборгованості за процентами, тобто на 141121,34 грн. 27 листопада 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «P-Фін» була укладена додаткова угода, відповідно до якої відсоткова ставка за кредитним договором від 29 січня 2008 року встановлена 20% річних та з 30 листопада 2009 року фактична заборгованість за сумою кредиту збільшена на суму заборгованості за процентами, тобто на 203365,53 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «P-Фін» за кредитним договором від 19 листопада 2007 року ОСОБА_6 передала банку в іпотеку належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «P-Фін» за кредитним договором від 29 січня 2008 року ОСОБА_6 передала банку в іпотеку належні їй на праві власності: земельну ділянку площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Свої зобов'язання ТОВ «P-Фін» за кредитними договорами не виконувало, у зв'язку з чим, станом на 14 квітня 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором від 19 листопада 2007 року та додаткових угод до нього у розмірі 1274303,97 грн, та за кредитним договором від 29 січня 2008 року та додаткових угод до нього у розмірі 2191362,36 грн.

Крім того, позивач посилався на те, що без відома банку на земельній ділянці позивачем був побудований будинок, який не був переданий банку в іпотеку.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 лютого 2015 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ТОВ «Р-Фін» перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»станом на 14 квітня 2014 року за кредитним договором від 19 листопада 2007 року та додаткових угод до нього у розмірі 1274303,97 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, укладеним 20 листопада 2007 року між позивачем та ОСОБА_6, посвідченим приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Мазаратій І.В., зареєстрований в реєстрі за №161, на належну на праві власності відповідачу земельну ділянку площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В рахунок погашення заборгованості ТОВ «Р-Фін» перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором від 29 січня 2008 року та додаткових угод до нього станом на 14 квітня 2014 року у розмірі 2191362,36 грн, звернуто стягнення на предмети іпотеки за іпотечним договором, укладеним 30 січня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_6, посвідченим приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Мазаратій І.В., зареєстрований в реєстрі за №40, на належні на праві власності позивачу: земельну ділянку площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_2. Визначено спосіб реалізації вищезазначених предметів іпотеки шляхом продажу їх на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на стадії виконавчого провадження. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року рішення районного суду змінено. Скасовано в частині задоволення позову щодо звернення стягнення на предмети іпотеки та стягнення витрат зі сплати судового збору, з ухваленням в цій частині нового рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення апеляційного суду, скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову та в цій частині справу направити на новий розгляд, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов про звернення стягнення на предмет іпотеки виходив з того, що банком не був пропущений строк звернення до суду, оскільки у 2012 році банк звертався з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_8, як поручителів про стягнення боргу за кредитними договорами. Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 5 вересня 2012 року, яким позов задоволено, скасовано в частині солідарного стягнення з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на користь банку заборгованості за договором кредиту від 29 січня 2008 року та відмовлено у позові про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості по даному договору. Наведені обставини свідчать про переривання перебігу позовної давності для звернення банку до суду з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмети іпотеки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що зобов'язання відповідача по даній цивільній справі за договором іпотеки виникли у жовтні 2009 року, коли банк пред'явив письмову вимогу до ОСОБА_6 з наданням ТОВ «P-Фін» тридцятиденного строку з дня отримання цієї вимоги для погашення заборгованості за кредитним договором.

Згідно висновків апеляційного суду, позивач реалізував право на дострокове повернення кредиту у жовтні 2009 року, тому, з урахуванням приписів ст.ст. 254, 257, 260, 261 ЦК України, строк іпотеки сплив у жовтні 2012 року. Тобто, банк зобов'язаний був звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки протягом трьох років, тобто до жовтня 2012 року.

Відповідач та його представник під час розгляду справи у суді першої інстанції наполягали на застосуванні строку позовної давності, що є підставо для відмови у задоволенні позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позову про визнання предметом іпотеки будівель і споруд, які будуються на земельній ділянці, переданій в іпотеку банку, виходячи з того, що позивачем не надано доказів того, що жилий будинок та будівлі, побудовані ОСОБА_6 за наявності дозволу компетентного органу, належно затвердженого проекту та прийняті в експлуатацію. Вказане майно не є об'єктом права власності, на нього не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами, у тому числі його продаж з прилюдних торгів.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», назва якого змінена на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «P-Фін» були укладені кредитні договори: від 19 листопада 2007 року, за умовами якого ТОВ «P-Фін» отримало кредит на суму 780000 грн строком до 17 листопада 2017 року зі сплатою 13,5 % річних для облаштування автобази, та від 29 січня 2008 року, за умовами якого ТОВ «P-Фін» відкрита не відновлювальна кредитна лінія та наданий кредит у сумі 1155000 грн строком до 29 січня 2018 року зі сплатою 15,5 % річних для облаштування автобази.

27 листопада 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «P-Фін» була укладена додаткова угода, відповідно до якої відсоткова ставка за кредитним договором від 19 листопада 2007 року встановлена 20% річних та з 30 листопада 2009 року фактична заборгованість за сумою кредиту збільшена на суму заборгованості за процентами, тобто на 141121,34 грн.

27 листопада 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «P-Фін» була укладена додаткова угода, відповідно до якої відсоткова ставка за кредитним договором від 29 січня 2008 року встановлена 20% річних та з 30 листопада 2009 року фактична заборгованість за сумою кредиту збільшена на суму заборгованості за процентами, тобто на 203365,53 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «P-Фін» за кредитним договором від 19 листопада 2007 року ОСОБА_6 передала банку в іпотеку належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «P-Фін» за кредитним договором від 29 січня 2008 року ОСОБА_6 передала банку в іпотеку належні їй на праві власності: земельну ділянку площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Свої зобов'язання ТОВ «P-Фін» за кредитними договорами не виконувало, у зв'язку з чим, станом на 14 квітня 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором від 19 листопада 2007 року та додаткових угод до нього у розмірі 1274303,97 грн., та за кредитним договором від 29 січня 2008 року та додаткових угод до нього у розмірі 2191362,36 грн.

Вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції послався на те, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на підставі п. 7.3 кредитних договорів скористалось правом дострокового стягнення заборгованості за цими договорами кредиту та у травні 2009 року звернулося з позовом до господарського суд Одеської області про стягнення з ТОВ «Р-Фін» повної заборгованості за договорами кредиту.

Рішенням господарського суду Одеської області від 12 жовтня 2010 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено та стягнуто з ТОВ «Р-Фін» заборгованість за вказаними кредитними договорами у повному обсязі. Рішення набрало законної сили 28 жовтня 2010 року.

У травні 2012 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами кредиту з поручителів: з ОСОБА_8 по договору від 19 листопада 2007 року; з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 солідарно по договору від 29 січня 2008 року.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 5 вересня 2012 року позов задоволено у повному обсязі: з ОСОБА_8 стягнуто заборгованість у розмірі 1333248,11 грн; стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 заборгованість 1982538,99 грн.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 7 листопада 2013 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси скасовано в частині солідарного стягнення з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за договором кредиту від 29 січня 2008 року у розмірі 1 982 538 грн 99 коп. та солідарного стягнення судових витрат. У позові про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за договором кредиту від 28 січня 2008 року та судових витрат відмовлено з підстав ч.4 ст. 559 ЦК України. В іншій частині рішення залишено без змін.

Дане рішення апеляційного суду Одеської області залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 квітня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку про звернення стягнення на іпотечне майно з підстав пропуску строку позовної давності суд апеляційної інстанції вважав, що строк іпотеки сплив у жовтні 2012 року, оскільки банк реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, пред`явивши у жовтні 2009 року вимогу ОСОБА_6 про погашення заборгованості за кредитним договором, чим змінив строк виконання основного зобов`язання, та мав право звернутися до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки протягом трьох років з цієї дати.

Разом з тим, апеляційним судом не враховано, що відповідно до ст. 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення виконання зобов'язань. Письмова вимога у жовтні 2009 року з наданням тридцятиденного строку з дня отримання цієї вимоги для погашення заборгованості за кредитним договором була надіслана банком до ОСОБА_6, як до фінансового поручителя, а не як до майнового поручителя.

Відповідно до чч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції встановив, що банк звертався у травні 2009 року до господарського суду Одеської області про стягнення з ТОВ «Р-Фін» заборгованості за кредитним договором і рішенням господарського суду 12 жовтня 2010 року цей позов задоволено. У 2012 році банк звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості по кредитним договорам до ОСОБА_6 та ОСОБА_8, як до поручителів основного боржника. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 5 вересня 2012 року позов банку задоволено. Разом з тим, це рішення, рішенням апеляційного суду Одеської області від 7 листопада 2013 року скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6, як до поручителя.

Вказані обставини, згідно висновків місцевого суду свідчать про переривання перебігу строку позовної давності для звернення банку до суду з позовом до ОСОБА_6, як до майнового поручителя про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, апеляційним судом вказані висновки суду не спростовані, відповідні мотиви у рішенні не зазначено, належним чином не перевірено дотримання позивачем строку позовної давності з урахуванням поданих ним позовів, як до основного боржника ТОВ «Р-Фін», так і до його поручителів. Не надано належної оцінки доводам позивача щодо переривання строку позовної давності в силу подання відповідних позовів.

Апеляційним судом також не враховано наступного.

Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Законом України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом (стаття 17).

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішення суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, з огляду на характер цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання.

Отже, аналіз зазначених норм показує, що, припинення зобов'язання можливе за умови його належного виконання, що проведено належним чином, а розірвання кредитного договору не є підставою для припинення іпотеки, якою може забезпечуватися виконання зобов'язання, що виникло до набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року у справі №6-939цс15, яка, відповідно до ст.360-7 ЦК України є обов'язковою для усіх судів України.

Разом з тим, встановивши, що строк іпотеки сплив у жовтні 2012 року, апеляційний суд свої висновки не мотивував, не перевірив чи припинено основне зобов'язання за кредитними договорами шляхом його належного виконання, чи не є іпотека чинною для забезпечення виконання зобов'язань.

Вирішуючи даний спір суд апеляційної інстанції не виконав вимог ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
суддіВ.С. Висоцька
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.В. Умнова