Справа № 159/4701/15-ц
Провадження № 2/159/1338/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі : головуючого-судді Бондара В.М.

з участю: секретаря Рижко О.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача РЖКП-2 ОСОБА_4

розглянувши у судовому засіданні в м. Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 міської ради, ОСОБА_6 районного відділу ДМС України у Волинській області, Ремонтного житлово-комунального підприємства № 2, про визнання права на користування жилим приміщенням, відновлення права на місце проживання та інших прав, вселення та усунення перешкод в користуванні житлом, зобовязання здійснити реєстрацію за місцем проживання та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з зазначеним позовом до відповідачів. На обґрунтування своїх вимог вказав, що він фактично проживає і був зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2002 року по теперішній час, до того він був зареєстрований і постійно проживав з 1953 по 198І роки. З 1987 року в цій же квартирі була зареєстрована, його племінниця, ОСОБА_5 та проживала до тих пір доки її не забрала до себе рідна баба ОСОБА_7, яка була призначена її опікуном, після чого до 2013 року ОСОБА_3 жодного дня не проживала. У 2000 році він розірвав шлюб зі своєю дружиною і фактично перестав проживати зі своєю родиною, з якою мешкали за адресою: АДРЕСА_1, виїхав, виписався із квартири своєї дружини і переїхав до своєї матері, а в листопаді 2002 року за заявою матері його було зареєстровано за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2. Вони жили лише вдвох з матірю, ОСОБА_8, вели спільне господарство, він самостійно погасив заборгованість по квартплаті, яка виникла до його повернення. Коли мати почала тяжко хворіти, і останні декілька років вона взагалі не піднімалась з ліжка, він самостійно її доглядав, ніхто, в т.ч. ОСОБА_3, не допомагала.

ОСОБА_5 жодного дня не проживала в ІНФОРМАЦІЯ_3 в м Ковелі, ні з ним, ні з її бабою, спільного господарства не вела. Після виповнення її повноліття, з 2005 року не здійснювала жодних обовязків, покладених на неї як користувача, по утриманню квартири, будинку, прибудинкової території, в т.ч. не робила ремонт, не прибирала, не сплачувала комунальні платежі, тощо. Вона фактично проживала у своєї баби ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2, де проживає до тепер. Зараз, лише після виникнення судових спорів, зявляється в спірній квартирі, змінює замки, впускає квартирантів, час від часу ночує в спірній квартирі, щоб мати докази того, що нібито живе тут, і щоб у нього не було підстав виселити її як таку, що не проживала в квартирі більше ніж півроку без поважної причини.

Як вбачається із попередніх спорів, ініційованих в т.ч. і ОСОБА_3, де вона стверджує, що у її опікуна не питали дозволу на реєстрацію його до житла його матері, яка була наймачем спірної квартири, а таким чином, на її думку, він був незаконно зареєстрований в квартирі. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Мати його вселила, як члена сімї наймача з усіма правами, обовязками, зареєструвала без будь-яких умов, обмежень, тощо, тим більше, поняття «тимчасова реєстрація» чи «реєстрація по догляду за хворою» відсутні і не було необхідності для цього виписуватись із однієї адреси одного міста, щоб зареєструватись по догляду за хворою в цьому ж місті, при тому, що і раніше, перебуваючи в шлюбі, він майже щодня заходив до мами, приносив продукти, допомагав їй.

ОСОБА_3 не знімали з реєстраційного обліку після виповнення їй 18 років, хоч були всі підстави, вона в спірній квартирі фактично не проживала 19 років, не є членом сімї, спільне господарство з наймачем не вела, ніколи ні в чому не допомагала, жодних платежів не вносила, тощо. Так, він самостійно дав їй ключі від квартири, оскільки знав що вона зареєстрована і має право користуватись житлом, але ж не міг уявити, що це виллється в таку проблему, і на старості років, племінниця робитиме все, щоб в прямому сенсі, викинути його на вулицю. На сьогоднішній день, вона змінила замки, в його помешкання, в якому прожив пятдесят років, не впускає, запустила квартирантів, з якими прокурили квартиру, влаштовують пивні вечірки, півроку він до квартири входить з міліцією, коли просить, щоб відкрила двері, впустила його, вона починає знущатись, принижує мене, щоб гарно попросив, по-вмовляв її, неодноразово був вимушений ночувати на вокзалі. Його намагається викинути із квартири, застосовуючи брехливі методи, залучаючи звязки, домовляючись із посадовими особами, щоб ті зробили все, щоб вона одноособово приватизувала квартиру, а це можливо лише за умови, якщо він не буде там зареєстрований. Ті ж самі організації їй спочатку відмовляли в переоформленні особових рахунків, посилаючись на те, що є він, і на це згоди не давав, але відразу через короткий проміжок часу після відмов, вона дивним чином досягала мети, без будь-яких на те підстав, без рішень суду, тощо. Він був і є членом сімї наймача, а також він є спадкоємцем першої черги, правонаступником і успадкував він не лише майно матері, а і її права та обовязки, на відміну від ОСОБА_3

Між опікуном відповідачки, ОСОБА_7 і його матірю була домовленість, що мати не виписує онуку, бо опікун не хотіла прописувати до себе онуку, щоб не нести додаткових витрат, і щоб остання не приймала участь у приватизації квартири опікуна. Застосовуючи у попередніх судах ст. 61 ЦПК України, і в якості доказів описову частину справи, де суди не досліджували докази з приводу наявності чи відсутності дозволу від опікуна на його реєстрацію до його матері, оскільки документи на підставі яких його було зареєстровано зберігались в архіві протягом 3-х років, і є нотаріальна заява його брата, ОСОБА_10 Григоровича від 24 січня 2014 року, про те, що він був свідком такої згоди, але чомусь його свідчення до уваги не брались, судом було відмовлено в допиті його як свідка. Таким чином обставини справи, викладені в описовій частині попередніх рішень судів, на які кругом посилається ОСОБА_3, не можуть вважатись преюдиційними, оскільки ці факти судами не встановлювались, не досліджувались, а таким чином підлягають доказуванню, він не визнавав цих фактів в судових засіданнях, і ці обставини не були і не є очевидними і раніше не доводились.

На сьогоднішній день ОСОБА_3 за підтримки інших відповідачів активно позбавляє його законного права проживання в квартирі, яку отримували його батьки, в т.ч. і на його, а також позбавляє його права участі у приватизації. Іншого житла у його немає, з колишньою дружиною вони фактично не проживають разом близько 15 років, у неї інша родина, вони взагалі не спілкуються, я коли уходив до матері, все майно залишив дружині, дітям, і ніколи не претендував, у дітей уже свої родини, свої діти і вони всі проживають разом, ділити немає чого, а місця для його там немає.

Якщо ОСОБА_3 скрізь зазначає, що на її думку, його незаконно зареєстрували в 2002 році, у неї була можливість це оскаржити, у неї був опікун, а з 2005 року вона мала право самостійно звертатись до суду з цих підстав, коли ще баба була жива і могла прояснити дане питання, підтвердити свої дії, і наявність всіх належних документів, дозволів, але в любому випадку всі строки предявлення Відповідачкою такого позову спливли. Також в рішеннях судів, на які постійно посилається Відповідачка-1 та інші відповідачі по справі, в мотивувальній частині зазначалось, що порушувалось право власності ОСОБА_3, скасовуючи рішення суду, яким було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 про його виселення, застосовуючи позовну давність, апеляційний суд скасував рішення лише з тих підстав, що застосував норми ЦК України, що стосуються виключно права власності, хоча квартира не була і не є приватизована, і зазначені факти в рішеннях суду не можуть застосовуватись в якості преюдиції, і описову частину не можна вважати встановленими фактами, що не підлягають доказуванню, закріпленими рішеннями суду, як вважає Відповідачка-1 і намагається це застосовувати, вводячи суди в оману. Хоч рішення і пройшли майже всі інстанції, але вони на його думку незаконні, оскільки такої кількості помилок як в цих рішеннях не помітити неможливо, хіба що якщо не вивчати матеріали справи, не слухати сторони, або слухати одну сторону, не читати, не бажати розібратись, або ще гірше бути зацікавленими в незаконному вирішенні спору і він це бажає і готується доводити в ЄСПЛ.

Він, на відміну від ОСОБА_3, ніколи не перешкоджав їй в проживанні в вищезазначеній квартирі, замків на вхідних дверях не змінював, зробив ремонт у кімнатах, які вона вважає своїми, за власний рахунок, власними силами, сам давав ключі, вона навіть участі у оплаті за квартиру, комунальні послуги та інших необхідних платежах по утриманню квартири та будинку з прибудинковою територією не приймала до 2013 року.

Такими діями відповідачів, він зазнав душевних страждань, він все життя пропрацював, ветеран праці, і зараз на пенсії продовжує працювати, доглядав матір, все життя був поряд, навіть коли була власна родина, а ОСОБА_3 ніколи навіть хліба чи ліків бабі не занесла чи води не подала, та навіть не провідала жодного разу, а тепер його оббріхує, користуючись тим, що мати не зможе спростувати її слів, все робить, щоб виселити його і лише для отримання 3-кімнатної квартири в центрі Ковеля. Починаючи з 2013 року, він регулярно почав звертатись до лікарів із проблемами зі здоров'ям на нервовій почві, хоча постійно займається йогою, бігає щоранку, слідкує за своїм здоровям, але постійні хвилювання, безкінечні суди, брехня, зневага, агресія з боку відповідачки, постійні виклики правоохоронців, бо вона постійно шкодить, щоб його образити, та сусідам показати, що нібито тут живе, хоча сама знає, що це не відповідає дійсності, і те, що вона зареєстрована тут не є доказом фактичного проживання і ведення господарства, вона публічно неодноразово облаювала, ображала, принижувала його, міліція фіксувала всі сварки, сусіди чули і бачили, судовий виконавець за її вказівками йому життя не дає, переслідує кругом, хоча знає всю ситуацію, таке враження, що всі лише її слухають, вірять їй, виконують всі її забаганки, навіть не намагаючись перевірити факти, обставини.

Щодо РЖКП №2, виконкому, ДМС, які також завдали непомірних душевних страждань своїми неправомірними рішеннями, оскільки вони фактично давали дозвіл на його виселення без будь-яких законних на те підстав, посилаючись на рішення судів, хоча особовий рахунок, договори на обслуговування вони безпідставно переоформили на ОСОБА_3 не розриваючи договорів з ним, як це передбачено умовами договорів про надання послуг, до початку всіх судових тяжб, до того ж рішеннями суду, на які вони посилаються, було відмовлено в моєму виселенні із спірного житла, а, відповідно, не було підстав ні для мого виселення, ні для зняття з реєстраційного обліку. Також 20.09.2014 року його було безпідставно знято з реєстраційного обліку, за неіснуючими рішеннями суду, про що було звернення і до РЖКП та ДМС, але кругом відмови, до яких потім прикладались рішення судів з майбутнього, що також було причиною звернення до правоохоронців.

Просить позов задовольнити. Визнати за ним, ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3. Поставити на реєстраційний облік ОСОБА_1 за адресою: Волинська область, АДРЕСА_4. Усунути перешкоди користування квартирою № 8, буд 5 по бульвару Лесі Українки в м. Ковелі, Волинської області, шляхом вселення ОСОБА_1. Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_5. Стягнути солідарно на його користь моральну шкоду у розмірі 20 000 (Двадцять тисяч) гривень. Судові витрати, витрати на адвоката у розмірі 3 565 (три тисячі пятисот шістдесят пять гривень) 40 коп. покласти на відповідачів солідарно.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просять їх задовольнити повністю з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні позов не визнала та просить відмовити у його задоволенні. Свою позицію обґрунтувала у письмових запереченнях, в яких зазначила, що позов ОСОБА_1 вважає необгрунтованим та безпідставним виходячи з такого, що у поданій позовній заяві не зазначено доказів належності позивачеві на праві приватної власності або на праві користування жилим приміщенням, на яку відповідачами порушено його права, доказів порушення таких прав, доказів належності спільного користування жилим приміщенням, доказів зняття з реєстрації, доказів виселення, доказів моральної шкоди та підстав для звільнення від доказування відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України. Ставлячи питання про визнання права на користування жилим приміщенням, позивач не зазначає, що з приводу його права на користування зазначеним приміщенням, в провадженні Ковельського міськрайонного суду знаходилася справа за його позовом до її про встановлення порядку користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що не набула права користування квартирою, зняття з реєстрації та виселення, розгляд якої завершено. Судом першої інстанції рішенням від 24 квітня 2013 року первинний позов було задоволено, а в зустрічному позові - відмовлено. Апеляційний суд Волинської області рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасував та ухвалив в цій частині нове рішення, відповідно до якого в позові ОСОБА_1 до неї про встановлення порядку користування житлом відмовив. При цьому апеляційний суд прийшов до висновку, «що вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру відбулося з порушенням встановленого порядку, а відтак самостійного права на займане ним спірне жиле приміщення він не набув, у звязку з чим у нього відсутнє право вимагати встановлення порядку користування цією квартирою». Крім цього, позивач не зазначив, що в провадженні Ковельського міськрайонного суду з приводу користування спірним приміщенням перебувала ще одна справа за її позовом до ОСОБА_1 про виселення із житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 24 лютого 2014 року в її позові відмовлено з підстав пропуску позовної давності. Проте рішенням Апеляційного суду від 11 квітня 2014 року, рішення суду першої інстанції від 24 лютого 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення згідно якого її позов задоволено та виселено ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_6 без надання іншого житлового приміщення. Задовольняючи її позов, апеляційний суд послався на те, що рішенням апеляційного суду Волинської області від 2 липня 2013 року встановлено, що «ОСОБА_1 самостійного права на спірне жиле приміщення не набув». В даний час Ковельський міськрайонний суд Волинської області видав виконавчий лист № 159/5624/ 13-ц від 04.12.2014 р. щодо виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_7 без надання іншого жилого приміщення, який перебуває на виконанні в державній виконавчій службі. Як наслідок, ненадання позивачем суду повної інформації з предмету спору, призвело до безпідставного відкриття провадження у даній справі, оскільки відповідно до вимог п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК та ч.2 п.З ст. 122 ЦПК суддя повинен був відмовити у відкритті провадження, якщо нема «зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування» та «у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав». Окрім цього, позов є необгрунтованим, оскільки заявлене в позові право на користування спірним жилим приміщенням спростовується встановленими судовими інстанціями обставинами по раніше розглянутих справах, зокрема обставинами, які вказують на те, що вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру відбулося з порушенням встановленого порядку, а відтак самостійного права на займане ним спірне жиле приміщення він не набув. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи, що вказані вище обставини були встановленні щодо ОСОБА_1 і всі судові рішення з приводу встановлення вищезазначених обставин вступили в законну силу, тому вищезазначені обставини, доказуванню у даній справі не підлягають і є підставою для відмови в заявленому позові, оскільки ОСОБА_1 самостійного права на користування спірним приміщенням не набув.

Представник відповідача ОСОБА_6 міської ради у судове засідання не зявився, подав суду письмові заперечення та просить справу слухати у її відсутності. В своїх запереченнях зазначила, що позов ОСОБА_1 не визнають, оскільки вважають його необгрунтованим та безпідставним виходячи з такого. Позивач заявляючи даний позов не звертає увагу на прийняті рішення судів з цих предметів спору між тими ж сторонами, які не скасовані і вступили в законну силу. Рішенням апеляційного суду Волинської області від 02.07.2013 року у справі № 159/1076/13-ц встановлено, що вселення позивача у квартиру АДРЕСА_8 відбулось, коли він був забезпечений житлом, оскільки є співвласником іншої трьохкімнатної квартири АДРЕСА_9. Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради від 21.05.2004 року № 216 квартиру за адресою: м. Ковель бульв. Л.Українки, 5/8 було закріплено за ОСОБА_5. Рішенням апеляційного суду Волинської області від 02.07.2013 року встановлено, що вселення ОСОБА_1 у квартиру відбулось з порушенням встановленого порядку, а відтак, самостійного права на займане ним житлове приміщення він не набув, у звязку з чим у нього відсутнє право вимагати встановлення порядку користування цією квартирою. А користування квартирою в багатоквартирному будинку це однозначно означає проживання в цій квартирі. Оскільки житлова квартира не може використовуватися для інших цілей. Враховуючи дані обставини, що квартира перебуває у державній власності, виконавчим комітетом ОСОБА_6 міської ради було прийнято рішення № 429 від 23 грудня 2013 року про переоформлення особового рахунку на квартиру АДРЕСА_10, житловою площею 35,9 м.кв., з постійної квартиронаймачки ОСОБА_8 на її онуку ОСОБА_5, яка зареєстрована і проживає за тією ж адресою з 03.11.1987 року. На підставі вищевказаного рішення працівниками РЖКП № 2 було правомірно переоформлено особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_11, на ОСОБА_5. Рішенням апеляційного суду Волинської області від 11.04.2014 року у справі №159/5624/13-ц позов ОСОБА_11 до ОСОБА_1 про виселення із квартири АДРЕСА_12 без надання іншого житла було задоволено. На виконання рішення суду відділом державної виконавчої служби ОСОБА_6 міськрайонного управління юстицій відкрито виконавче провадження про виселення ОСОБА_1 із спірної квартири без надання іншого житла, а зараз він уже вдруге (перша справа №159/7300/14-ц суддя Логвинюк І.М.) в супереч вищевказаним рішенням судів заявляє безпідставно позов про вселення, визнання права на користування даним житловим приміщенням. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.07.2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення апеляційного суду Волинської області від 11.04.2014 року залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується про розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи, що вказані вище рішення були встановленні щодо ОСОБА_1 і всі судові рішення з приводу встановлення вищевказаних обставин вступили в законну силу, тому обставини, доказуванню у даній справі не підлягають і є підставою для відмови в заявленому позові, оскільки ОСОБА_1 самостійного права на користування даним приміщенням не набув. Позивач не надав та не довів, що існує причинно-наслідковий зв'язок між моральним стражданням та діями відповідача. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача РЖКП-2 у судовому засіданні позов не визнав та виклав свої доводи у письмових запереченнях в яких вказав, що позивач заявляючи даний позов абсолютно не звертає уваги на прийнятті рішення судів з цих предметів спору між тими ж сторонами, які не скасовані і вступили в законну силу. Так рішенням апеляційного суду Волинської області від 02.07.2013 року у справі № 159/1076/13-ц встановлено, що вселення позивача у квартиру № 8 будинку № 5 но ОСОБА_12 Українки в м. Ковелі відбулось, коли він був забезпечений житлом, оскільки є співвласником іншої трьохкімнатної квартири АДРЕСА_13. Колегія суддів прийшла до висновку, що вселення позивача у квартиру відбулося з порушенням встановленого порядку, а відтак самостійного права на займане ним спірне жиле приміщення він не набув, у звязку з чим у нього відсутнє право вимагати встановлений порядку користування цією квартирою. Дане рішення не скасоване і вступило в законну силу. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_13 відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на рішення колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Волинської області від 02.07.2013 року. Рішенням апеляційного суду Волинської області від 11.04.2014 року у справі № 159/5624/13-ц позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про виселення із квартири № 8 будинку № 5 по ОСОБА_12 Українки без надання іншого житла було задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.07.2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення апеляційного суду Волинської області залишено без змін. На виконання рішення суду відділом державної виконавчої служби ОСОБА_6 міськрайонного управління юстиції відкрито виконавче провадження про виселення ОСОБА_1 із спірної квартири без надання іншого житла, а зараз він уже вдруге в супереч вищевказаним рішенням судів заявляє безпідставно позов про вселення, визнання права на користування даним житловим приміщенням. Позивач не надав жодного доказу та не довів, що існує причинно-наслідковий зв'язок між моральними стражданнями та діями відповідачів, не доведено, що саме незаконні дії відповідачів призвели до заподіяння моральних страждань позивачу. На підставі наведеного вважає, що заявлені позовні вимоги позивача носять емоційний характер, не грунтуються на положеннях чинного законодавства та не підлягають до задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_6 районного відділу ДМС України у Волинській області у судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи належним чином був повідомлений.

Суд, зважаючи на позицію сторін, допитавши свідків, з'ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позов безпідставний та не підлягає до задоволення.

Допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що він з батьками постійно проживав у спірній квартирі, а після одруження, з дружиною і дітьми, проживав за іншою адресою, але після сімейних негараздів знову повернувся у батьківську квартиру, проживав разом з матірю та здійснював за останньою догляд. Його мати зареєструвала у спірній квартирі і ніхто проти цього не заперечував. У 2013 році зявилася його племінниця ОСОБА_3, яка заявила свої права на проживання в цій квартирі, він не заперечував проти цього та надав їй ключі від квартири. Він погасив заборгованість за комунальні послуги, проводив поточні платежі, провів ремонт в квартирі. Однак ОСОБА_3 почала чинити різні перешкоди у користуванні ним частиною квартири, тому він звернувся в суд про встановлення порядку користування квартирою, а ОСОБА_3 подала зустрічний позов. З цього часу були винесені судові рішення за якими було постановлено виселити його із спірної квартири без надання іншого житла. Він не погоджується з такими рішеннями, оскільки вважає, що не втратив права на проживання в цій квартирі, тому просить його позов задовольнити.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що її онуки ОСОБА_3 та Дмитро перебували під її опікою і проживали разом з нею в її квартирі, однак за ОСОБА_3 та її братом Дмитром було збережено право на житло в квартирі АДРЕСА_14, де вони народилися і проживали з своїми батьками, але батьків позбавили батьківських прав та в подальшому вони померли. Їй відомо, що в цій квартирі до смерті проживала її сваха ОСОБА_8, а також з нею проживав її син ОСОБА_1, однак вона, як опікун, згоди на його проживання чи реєстрацію в цій квартирі не давала. Її онук Дмитро помер, а ОСОБА_3, після закінчення навчання у м. Львові повернулася до м. Ковеля та хотіла поселитися в квартиру по бульв. Л.Українки, 5/8, але виник спір з її дядьком ОСОБА_1, який до цього часу вирішується судами.

ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що він під час відпусток приїжджав в м. Ковель і може стверджувати, що його брат ОСОБА_1 проживав з матірю по бульв. Л.Українки, 5/8 в м. Ковелі. По проханню матері він ходив з нею до ОСОБА_7, яка дала свою письмову згоду на реєстрацію в квартирі позивача ОСОБА_1 Ця згода залишилася в матері і йому не відомо, яким чином її вона використала в подальшому. Він знає, що брат продовжував проживати в цій квартирі без будь-яких заперечень, поки не зявилася племінниця, яка через суди виселила брата з батьківської квартири. Він вважає, що позивач і відповідач мають одинакові права на цю квартиру і повинні обоє там проживати.

Свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 суду пояснили, що ОСОБА_1 вони знають з часу проживання в ІНФОРМАЦІЯ_4. Стверджують, що вони бачили, як ОСОБА_1 проживав разом з своєю матірю, допомагав їй і доглядав за нею, коли та хворіла. Разом з тим, вони не бачили онуку ОСОБА_3, щоб вона проживала в цій квартирі, провідувала свою бабу чи була на її похованні. Хоча останні роки вони періодично бачили її, що вона заходила до цієї квартири, де проживає її дядько. Пізніше між ними почалися судові справи, оскільки ОСОБА_3 намагається виселити свого дядька з цієї квартири. Хто, коли, як і на яких підставах реєструвався в цій квартирі їм не відомо.

Судом встановлено, що наймачем квартири АДРЕСА_15 була ОСОБА_8, мати ОСОБА_1 та баба ОСОБА_3, яка 03.06.2010 року померла. Встановлено, що ОСОБА_1 з 26.11.2002 року був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_5. На час реєстрації та вселення у квартиру АДРЕСА_16, ОСОБА_1 був забезпечений житлом, оскільки він є співвласником іншої трьохкімнатної квартири АДРЕСА_13. ОСОБА_1 вселився у спірну квартиру без згоди опікуна неповнолітньої ОСОБА_3 ОСОБА_7 ОСОБА_3 з часу її народження 11.08.1987 року була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1. Її батьки - ОСОБА_18 та ОСОБА_19 також були зареєстровані та проживали у цій квартирі до часу їх смерті відповідно до 17.05.1997 року та 12.02.2002 року. Рішенням виконкому ОСОБА_6 міської ради від 18 лютого 1999 року № 32 неповнолітній ОСОБА_5 було призначено опікуна ОСОБА_7, яка проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_6, а рішенням виконавчого комітету ОСОБА_6 міської ради від 21.05.2004 року № 216 за ОСОБА_3, як неповнолітньою дитиною-сиротою, закріплено житло за адресою: м. Ковель, бульвар Л. Українки, 5/8.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог: Ковельське ремонтне житлово-комунальне підприємство № 2, Ковельська міська рада, про встановлення порядку користування житлом, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи на стороні відповідача без самостійних вимог: Ковельське ремонтне житлово-комунальне підприємство № 2 та Ковельська міська рада, про визнання особи такою, що не набула права користування квартирою, зняття з реєстрації та виселення, було первісний позов задоволено, ухвалено встановити порядок користування квартирою № 8 у будинку № 5 по бульв. Л.Українки у місті Ковелі. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів Апеляційного суду Волинської області у своєму рішенні від 02.07.2013 року прийшла до висновку, що вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру відбулося з порушенням встановленого порядку, а відтак самостійного права на займане ним спірне жиле приміщення він не набув, у звязку з чим у нього відсутнє право вимагати встановлення порядку користування цією квартирою. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою № 8 будинку № 5 по бульв. Л. Українки в м. Ковелі визнано безпідставними та до задоволення не підлягають, а тому рішення суду першої інстанції було скасоване та постановлено нове рішення про відмову ОСОБА_1Г у задоволенні його позовних вимог. Разом з тим, колегія суддів погодилася з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири, з підстав зазначених нею, що є неможливі для сумісного проживання умови внаслідок забруднення квартири сміттям, занедбаність місць загального користування.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.10.2013 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у цій справі, оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 1 серпня 2013 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_13 на рішення апеляційного суду від 2 липня 2013 року, а саме через те, що доводи скарги висновків суду не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2014 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи: Ремонтне житлово-комунальне підприємство № 2 м. Ковеля, виконавчий комітет ОСОБА_6 міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення, в позові ОСОБА_3 відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 11 квітня 2014 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2014 року скасовано, ухвалено нове, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Виселено відповідача ОСОБА_1 з квартири № 8 по ОСОБА_12Українки, 5 в м. Ковелі Волинської області без надання іншого жилого приміщення.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своєю ухвалою від 30.07.2014 року погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що відповідач вселився в спірну квартиру з порушенням встановленого порядку, а тому підлягає виселенню із цієї квартири без надання іншого жилого приміщення. На підставі цього касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення апеляційного суду Волинської області від 11 квітня 2014 року залишити без змін.

У квітні 2015 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм закону, а саме ст. 268 ЦК України. Суд касаційної інстанції, за результатами розгляду заяви, прийшов до висновку, що неоднакового застосування норми матеріального права не було, а виникли питання щодо доведення вимог, що є застосуванням норм процесуального права і вони не є підставою для допуску до провадження, тому було відмовлено у допуску справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи: Ремонтне житлово-комунальне підприємство №2 м. Ковеля, виконавчий комітет ОСОБА_6 міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення до провадження Верховного Суду України.

Зазначені рішення набрали законної сили.

Відповідно до вимог статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Постановою головного державного виконавця від 09.12.2015 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 159/5624/13-ц, виданого 04.12.2014 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області про виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_17, без надання іншого жилого приміщення.

Суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3, постановлення його на реєстраційний облік за цією адресою, усунення перешкоди користування цією квартирою, шляхом вселення його в квартиру АДРЕСА_18, а тому у заявленому позові слід відмовити.

Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є похідними від головних вимог, а тому теж не підлягають задоволенню.

Суд не приймає до уваги наведені у позові та під час судового засідання твердження сторони позивача та допитаних за їх клопотанням свідків, оскільки ці докази не спростовують висновків судів, які наведені вище.

Суд оцінює, що заявлений ОСОБА_1 позов фактично ставить вимоги про визнання незаконними рішення попередніх судів. ОСОБА_1 всупереч чинним судовим рішенням намагається визнати своє право на квартиру АДРЕСА_14, хоча судовими рішеннями визнано, що він не має права на цю квартиру та повинен з неї виселитися.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що доводи позовної заяви не дають підстав суду для висновку про порушення прав та інтересів позивача ОСОБА_1 та необхідність їх поновлення у заявлений спосіб, тому заявлений позов задоволенню не підлягає.

Судові витрати, у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 88, 209, 212-215 ЦПК України, С У Д, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 міської ради, ОСОБА_6 районного відділу ДМС України у Волинській області, Ремонтного житлово-комунального підприємства № 2, про визнання права на користування жилим приміщенням, відновлення права на місце проживання та інших прав, вселення та усунення перешкод в користуванні житлом, зобовязання здійснити реєстрацію за місцем проживання та стягнення моральної шкоди.

Понесені судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі скарги про апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: ОСОБА_20