АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі Лознян О.С.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2015 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва про право власності на майно, -

УСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_2, а також розпорядження органу приватизації Державної адміністрації Голосіївського району м. Києва від 30 квітня 2002 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про те, що є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 06.10.2010 року з ОСОБА_3 В ході розгляду іншої цивільної справи, в якій ОСОБА_1 є співвідповідачем та однією з позовних вимог в якій є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 06.10.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, позивач дізнався про обставини приватизації колишнім власником квартири ОСОБА_2, зокрема, позивачу стало відомо, що волевиявлення колишнього власника квартири ОСОБА_2 щодо приватизації житла не було вільним і не відповідало її волі. Позивач зазначає, що такими обставинами, на його думку, є встановлений рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.03.2011 року факт недієздатності ОСОБА_2 станом на 25 лютого 2006 року та 26 травня 2006 року, а саме те, що у вказаний період остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Таким чином, позивач вважає, що волевиявлення ОСОБА_2 на приватизацію квартири не було вільним, а тому розпорядження органу приватизації та видане відповідачем свідоцтво про право власності на майно повинні бути визнані судом недійсними.

Унікальний номер справи: 752/4358/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14875/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Мирошниченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсними розпорядження та свідоцтва про право власності на майно - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ставить питання про виклик свідка ОСОБА_6 та експерта-психіатра Київського міського центру судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 для проведення експертизи в справі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду 1-ї інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що ухвалюючи рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що волевиявлення ОСОБА_2 щодо приватизації не було вільним і не відповідало її волі, оскільки за результатами проведених судових експертиз, вперше порушення психіки ОСОБА_2 було діагностовано ще в 1976 році, під час госпіталізації, лікарем - доповідачем в обох експертизах був ОСОБА_7, однак суд першої інстанції не викликав експерта та не надав жодної оцінки в рішенні щодо відсутності волевиявлення особи, на ім'я якої проведено приватизацію державного майна.

Зазначає, що незаконна приватизація квартири, яка проведена без волевиявлення особи, порушує його законні права та охоронювані законом інтереси.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.04.2002 року ОСОБА_2 звернулась до органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1.

Також встановлено, що до вказаної заяви ОСОБА_2 додано довідку про склад сім'ї та займані приміщення.

Мотивуючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, що діяла на момент приватизації ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1, приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Частиною четвертою статті 5 вказаного Закону визначено, що право на приватизацію квартир державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах, або перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацію та органами місцевого самоврядування. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації не мають права відмовляти мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2 ст. 2 Закону.

Також враховано судом першої інстанції, що на виконання вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян. Вказаним Положенням встановлено вичерпний перелік документів, які необхідно було надати органу приватизації громадянами, які виявили бажання приватизувати займану квартиру. До таких документів Положенням віднесено: заява від громадянина встановленого зразка та довідка про склад сім'ї, а також у разі наявності у наймача пільги, документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що розпорядженням органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30.04.2002 року № 26496 передано ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 у приватну власність.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі розпорядження органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30.04.2002 року № 26496 ОСОБА_2 Державною адміністрацією Голосіївського району 30 квітня 2002 року видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що приватизація квартири АДРЕСА_1 відбулась відповідно до діючих на момент приватизації квартири норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року, а отже відсутні передбачені законом підставі для визнання недійсними розпорядження органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30.04.2002 року № 26496 та свідоцтва про право власності на житло, виданого 30.04.2015 року ОСОБА_2 Голосіївською районною у м. Києві державною адміністрацією.

Відносно доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що вони необґрунтовані та не доведені належними доказами, оскільки судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини справи.

Зокрема доводи апелянта про те, що волевиявлення ОСОБА_2 щодо приватизації не було вільним і не відповідало її волі, оскільки за результатами проведених судових експертиз, вперше порушення психіки ОСОБА_2 було діагностовано ще в 1976 році, під час госпіталізації, лікарем - доповідачем в обох експертизах був ОСОБА_7, однак суд першої інстанції не викликав експерта та не надав жодної оцінки в рішенні щодо відсутності волевиявлення особи, на ім'я якої проведено приватизацію державного майна, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.03.2011 року встановлено факт недієздатності ОСОБА_2 станом на 25 лютого 2006 року та 26 травня 2006 року, а саме те, що у вказаний період остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Разом з тим, питання щодо недієздатності ОСОБА_2 станом на 17.04.2002 року, тобто на момент звернення ОСОБА_2 до органу приватизації Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1, на розгляд вказаних вище експертиз не ставилося та не встановлювалося.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянтз заявою про проведення експертизи, на розгляд якої слід поставити питання про встановлення факту недієздатності ОСОБА_2 станом на 17.04.2002 року ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не звертався.

Інші доводи апелянта про те, що незаконна приватизація квартири, яка проведена без волевиявлення особи, порушує його законні права та охоронювані законом інтереси, спростовується матеріалами справи, з яких встановлено, що приватизація квартири відбулася відповідно до діючих на момент приватизації квартири норм законодавства.

Частиною першою статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням вказаних норм закону правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи і інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що в силу ст.ст. 3 ЦПК України, 15 ЦК України, судовому захисту підлягає порушене, невизнане, або оспорюване цивільне право особи, а з наведених вище підстав, позивачем не доведено факт порушення саме його цивільного права, яке б підлягало захисту судом, в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Не надано таких доказів порушення права ОСОБА_1 і під час апеляційного розгляду справи.

Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування апеляційної скарги, та вважає, що за таких обставин підстави для її задоволення відсутні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: