Справа № 154/690/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Канівець Л.Ф.
Провадження № 22-ц/773/1674/15 Категорія: 81 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Русинчука М.М., Мудренко Л.І.,

при секретарі - Губарик К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку справу за поданням головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби(далі - ВДВС) Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції Волинської області про обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_2 на ухвалу Володимир-Волинського міського суду від 06 березня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Головний державний виконавець ВДВС Володимир - Волинського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 звернулася в суд з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 06 березня 2013 року подання задоволено.

Обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов'язань по виконавчому листу № 2-1541 від 09.12.2002 року.

Виконання ухвали покладено на Адміністрацію Державної прикордонної служби України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати зазначену ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання головного державного виконавця.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржувана ухвала суду- скасуванню з наступних підстав.

Подання мотивоване тим, що в провадженні ВДВС Володимир - Волинського міськрайонного управління юстиції знаходиться виконавче провадження щодо стягнення по виконавчому листу № 2-1541 від 09.12.2002 року, виданого Белградським районним судом про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини, сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини не сплачує, на попередження не реагує, на виклики державного виконавця не з'являється, місцезнаходження його невідоме..

Згідно ч.4 ст.313 ЦК України фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Частиною 3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або виїзду керівника боржника - юридичної особи - до виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Статтею 1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, що громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов'язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за поданням державного виконавця, обов'язково погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби, за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника, який має паспорт, від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду чи іншого органу (посадової особи), і таке обмеження може бути встановлено лише строком до виконання боржником своїх зобов'язань.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у ВДВС Володимир - Волинського міськрайонного управління юстиції знаходиться виконавчий лист № 2-1541 від 09.12.2002 року, виданий Белградським районним судом про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини, сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття.

28.12.2011 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Задовольняючи подання державного виконавця суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду ОСОБА_2 не виконується, на виклики ВДВС останній не реагує, що свідчить, що він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених рішенням суду.

Однак, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього судовим рішенням, доведення якого є обов'язковою умовою для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження права виїзду за межі України, в матеріалах даної справи немає і судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не наведено мотивів, з яких він вважав такий факт встановленим.

Копії долучених до справи матеріалів виконавчого провадження свідчать, що державним виконавцем проводились заходи по встановленню належного на праві власності боржнику майна, доказів, того що ОСОБА_2 не з'являється на виклики у ВДВС матеріали справи не містять.

Крім того в матеріалах справи відсутні докази про розмір заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів, на що суд уваги не звернув та обмежив боржника у праві виїзду за межі України до виконання зобов'язань по виконавчому листу на майбутнє, оскільки боржник зобов'язаний по рішенню суду сплачувати аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття, тобто до 29.05.2019 року, що є неприпустимим.

Застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України та ст. 313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

За таких обставин справи та відповідно до зазначених норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий та передчасний висновок про необхідність задоволення подання державного виконавця і необґрунтовано встановив щодо боржника ОСОБА_2 тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, оскільки наведені у поданні обставини і додані до нього документи не можуть бути в даному випадку визнані такими, що свідчать про умисне ухилення боржника від виконання судового рішення в контексті положень ст. 377-1 ЦПК України, ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», а тому правові підстави для встановлення щодо боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні, а подання державного виконавця є безпідставним і необґрунтованим.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд змінює або скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувану ухвалу слід скасувати та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні подання державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 315, 317, 319, 377-1 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Володимир-Волинського міського суду від 06 березня 2013 року у даній справі скасувати та постановити нову ухвалу.

В задоволенні подання головного державного виконавця ВДВС Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції Волинської області ОСОБА_3 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді