Справа № 464/7001/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко Е.А.
Провадження № 22-ц/783/6855/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2, представника ПАТ «Львівобленерго» - Рібуна Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» про визнання укладеним договору про користування електричною енергією, -

в с т а н о в и л а:

19 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Львівобленерго» про визнання укладеним договору про користування електричною енергією. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1. Управителем будинку є ОСББ «Лідер-1», предметом діяльності якого є сприяння членам ОСББ в отриманні житлово-комунальних послуг. За договором ОСББ забезпечує якісне та своєчасне надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої та холодної води і водовідведення, а також утримання будинку та прибудинкової території. Постачання газу та електроенергії в квартиру ОСОБА_2 поза межами предмету договору. В той же час, квартира обладнана приладом обліку електроенергії, електроенергія в квартиру надходить. Тобто вона - ОСОБА_2 є споживачем послуги з надання електроенергії для власних побутових потреб. Проте, в рахунках за використану електроенергію, що надаються ОСББ, вартість спожитої електроенергії значно завищена та рахується як для населеного пункту, оскільки договір на постачання електроенергії укладений між ПАТ «Львівобленерго» та ОСББ. Крім того, наявність такого договору ставить під загрозу постачання електроенергії в її квартиру від можливої несплати спожитих послуг іншими мешканцями будинку. Тому просить визнати укладеним договір між нею та ПАТ «Львівобленерго» про користування електричною енергією на умовах типового договору з наданням окремого особового рахунку.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Львівобленерго» про визнання укладеним договору про користування електричною енергією - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права. Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв до уваги доводи відповідача та проігнорував подані нею докази в підтвердження позовних вимог. Також суд самостійно змінив предмет позову, оскільки позовна вимога була про укладення між нею та ПАТ «Львівобленерго» договору про користування електричною енергією на умовах типового договору з наданням особового рахунку. Стверджує, що вона надала суду першої інстанції лист Голови ОСББ «Лідер 1» за № 04-11/3 від 06 вересня 2011 року до ПАТ «Львіволбенерго» про розподіл загальнобудинкового обліку електроенергії та відповідь на цей лист ПАТ «Львівобленерго» за № 145-6008 від 19 вересня 2011 року. Однак судом не взято до уваги ці докази та не долучено до матеріалів справи. Ці листи спростовують твердження відповідача, що ОСББ «Лідер 1» не зверталось до них з вимогою про зміну умов обліку споживання електричної енергії. Звертає увагу на те, що суд оцінив квитанцію про оплату електроенергії як доказ наявності між нею та ОСББ «Лідер 1» договору на постачання електроенергії, при цьому не взяв до уваги наведені нею норми законів України «Про житлово-комунальні послуги», «Про електроенергетику», договір між нею та ОСББ «Лідер 1», з яких вбачається, що ОСББ «Лідер 1» передаючи їй електроенергію, не має на це відповідної ліцензії, не є ні виробником, ні виконавцем, ні постачальником цих послуг. Крім цього судом не було витребувано в ОСББ «Лідер 1» інформації про рішення щодо можливості мешканцями будинку напряму укладати договори про надання електричної енергії з відповідачем. Суд невірно застосував норми матеріального права та помилково визнав Типовий договір про користування електричною енергією, що міститься в додатку № 1 до Правил користування електричною енергією, затверджених постановою КМУ № 1357, договором приєднання. Невірне застосування норм матеріального права також полягає у тому, що суд першої інстанції не взяв до уваги ст. 26 Закон України «Про електроенергетику», відповідно до якого споживання електроенергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником та зробив невірний висновок про те, що з офертою має виступати вона. Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 вересня 2015 року, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути на її користь з відповідача судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

ПАТ «Львівобленерго» у своїх письмових поясненнях на скаргу її доводи не визнало, вказавши на безпідставність скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, представника ПАТ «Львівобленерго» - Рібуна Р.В.,перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Правовідносини з постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. 714 ЦК України, ст. ст. 24-27 Закону України, «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергією для населення.

Згідно з підпунктом 1 пункту 10.2 Правил користування електричною енергією споживач електричної енергії зобов'язаний користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику», споживання електричної енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Постачання фізичним особам електроенергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України .

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору, ст. ст. 6, 627 ЦК України визначають, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Відмовляючи в позові ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з наступних обставин та відповідних їм правовідносин.

На підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 07.09.2009 року позивачка ОСОБА_2 є власником квартири НОМЕР_2 в багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Відповідач Публічне акціонерне товариство «Львівобленерго» виробляє електричну енергію для забезпечення споживачів м. Львова послугами з електропостачання, в тому числі в помешкання позивачки.

Електроенергія в багатоквартирний будинок, де мешкає позивачка, постачається на підставі договору про постачання електричної енергії № 50701, укладеного 17.02.2010 року між відповідачем та Об'єднаним співтовариством багатоквартирного будинку (надалі ОСББ) «Лідер 1». За умовами договору відповідач продає ОСББ «Лідер 1» електроенергію, а ОСББ оплачує вартість використаної електроенергії та здійснює інші платежі (а.с. 11-22, 23).

Відповідно до визначень в п. 1.2 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ № 28 від 31.07.1996 року, ОСББ «Лідер 1» є населеним пунктом, а позивачка - споживачем населеного пункту, оскільки населений пункт - це юридична особа-споживач (власник електроустановок або уповноважена власником експлуатаційна організація, в господарському віданні є електроустановки), об'єднує населення на визначеній території та утримує електроустановки з метою забезпечення електричною енергією споживачів населеного пункту.

Відповідач постачає електроенергію населеному пункту - ОСББ «Лідер 1», який розраховується за спожиту електроенергію за показниками загальнобудинкового приладу обліку за рахунок коштів, зібраних зі споживачів населеного пункту. Мешканці будинку не є безпосередніми споживачами ПАТ «Львівобленерго», вони не сплачують вартість спожитої електроенергії безпосередньо відповідачу, а сплачують ОСББ, про що свідчать надані позивачкою квитанції про оплату житлово-комунальних послуг. Правовідносини з приводу розрахунків за спожиту електроенергію мешканців будинку - членів ОСББ регулюються установчими документами ОСББ та договорами, укладеними між споживачами населеного пункту та населеним пунктом (а.с. 8-10, 24-26).

Чинне законодавство передбачає можливість безпосередніх правовідносин між ПАТ «Львівобленерго» та мешканцями кожної квартири багатоквартирного будинку. Така можливість передбачена п. 5 Правил користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету міністрів України № 1357 від 26.07.1999 року.

Проте, для цього споживач - населений пункт, тобто ОСББ «Лідер 1» повинен провести процедуру розпуску загальнобудинкового обліку, після чого мають бути внесені зміни в договір про постачання електричної енергії № 50701, укладений 17.02.2010 року між відповідачем та ОСББ «Лідер 1». При цьому, відповідно до вимог п. 8 Правил прилади обліку електроенергії мають бути придбані, встановлені та підключені енергопостачальником. Лише після проведення процедури розпуску загальнобудинкового обліку можуть бути укладені в установленому законодавством порядку договори про користування електроенергією з кожним мешканцем багатоквартирного будинку.

Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що за рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об'єднанню співвласників багатоквартирного будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 цього Закону співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об'єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об'єднань співвласників багатоквартирних будинків.

Згідно вимог ст. 12 Закону України «Про об'єднання спаввласників багатоквартирного будинку» управління багатоквартирним будинком здійснює об'єднання через свої органи управління. Об'єднання самостійно визначає порядок управління багатоквартирним будинком та може змінити його у порядку, встановленому цим Законом та статутом об'єднання.

Позивачка є членом ОСББ «Лідер 1» на підставі договору про відносини власників житлових і нежитлових приміщень та управителя. Тому рішення про проведення процедури розпуску загальнобудинкового обліку може прийняти лише ОСББ «Лідер 1».

Права співвласників викладені в ст. 14 Закону «Про об'єднання спаввласників багатоквартирного будинку». Ця стаття не передбачає права мешканця окремої квартири самостійно вирішувати питання, пов'язані з управління багатоквартирним будинком. Такі питання вирішуються співвласниками або через загальні збори, або через органи управління об'єднання. Законом № 417-VIII від 14.05.2015 року зі ст. 14 Закону «Про об'єднання спаввласників багатоквартирного будинку» виключено право співвласника на вихід з об'єднання спаввласників. За вимогами ч. 4 ст. 14 закону здійснення співвласником своїх прав не може порушувати права інших власників.

Тобто, позивачка, як член ОСББ «Лідер 1», не має права самостійно вирішувати питання управління будинком, в тому числі права на укладення окремого договору електропостачання безпосередньо з відповідачем.

Правовідносини між позивачкою та ОСББ «Лідер 1» щодо управління будинком, в тому числі щодо встановлення порядку обліку спожитої електроенергії, не є предметом цього позову. Так само не є предметом цього позову й правовідносини між відповідачем та ОСББ «Лідер 1» з приводу виконання договору про постачання електричної енергії № 50701.

Тому посилання позивачки на те, що вона фактично перебуває з відповідачем у договірних правовідносинах, є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

В той же час за вимогами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правилами користування електричною енергією для населення передбачена форма типового договору (додаток 1), що укладається між постачальником елктроенергії та споживачем.

В розділі «Предмет договору» типового договору передбачено узгодження такого питання, як постачання електричної енергії у необхідних споживачу обсягах відповідно до потужності, яка має бути визначена та відображена в договорі (п. 1 типового договору). В п. 2 договору необхідно узгодити категорію надійності струмоприймачів споживача. В п. 4 договору має бути зазначено, якого типу запобіжні автомати встановлено у споживача. В договорі має бути відображено тип приладу обліку, його дату повірки, наявність електричного обладнання, а також межу розподілу (пункти 5, 7, 8, 9 типового договору).

З наведеного слідує, що укладення договору на постачання електричної енергії неможливе шляхом приєднання, а можливе лише шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивачка не перебуває з відповідачем у договірних правовідносинах. Відповідач постачає електроенергію ОСББ «Лідер 1» та отримує від ОСББ плату за спожиту електроенергію. Жодних безпосередніх правовідносин між позивачкою та відповідачем немає.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що немає підстав для визнання укладеним договору між позивачкою та відповідачем.

При вирішенні позову районним судом також враховано, що позивачка не зверталася до відповідача з пропозицією укласти договір. За змістом ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси. Нею не надано доказів того, що її права, як споживача електроенергії, були порушені, не визнані або кимось оспорені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Посилання апелянта на те, що суд самостійно змінив предмет позову, оскільки її позовна вимога була про «укладення між нею та ПАТ «Львівобленерго» договору про користування електричною енергією» на умовах типового договору, не заслуговують на увагу та спростовуються як вищенаведеними доказами, так і позовною заявою ОСОБА_2, з якої вбачається, що вона просила - «визнати укладеним договір між нею та ПАТ «Львівобленерго» про користування електричною енергією» (а.с. 1-4). В подальшому вимоги не уточнювала та не змінювала.

Твердження позивачки, що вона надала суду першої інстанції лист Голови ОСББ «Лідер 1» за № 04-11/3 від 06 вересня 2011 року до ПАТ «Львіволбенерго» про розподіл загальнобудинкового обліку електроенергії та відповідь на цей лист ПАТ «Львівобленерго» за № 145-6008 від 19 вересня 2011 року, - голослівні та не впливають на правильність та законність рішення.

Разом з тим, беручи до уваги мотиви позову та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що в спірних правовідносинах мова йде не про відмову енергопостачальника ПАТ «Львівобленерго», що здійснює постачання електричної енергії на певній території, в укладенні договору на постачання електричної енергії з позивачкою, а фактично спір виник щодо виходу позивачки із складу населеного пункту - ОСББ «Лідер-1».

Оскільки на час звернення ОСОБА_2 до суду та на час вирішення судом спору вихід позивачки із складу населеного пункту не відбувся, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову.

Копія протоколу засідання правління ОСББ «Лідер 1» від 12.09.2014 року, яка долучена апелянтом до матеріалів скарги, предметом дослідження судом першої інстанції не була, про таке засідання правління у суді першої інстанції не згадувалось, а тому в колегії суддів виникає сумнів у достовірності такого засідання. Підтвердженням цього слугує і лист-повідомлення ОСББ «Лідер 1» від 22 травня 2015 року на ім'я ОСОБА_2 про наслідки несплати рахунків за постачання електроенергії відповідно до умов договору, у якому про засідання правління ОСББ «Лідер 1» від 12.09.2014 року навіть не згадується (а.с. 30).

Не встановивши факт порушення відповідачем прав позивачки в межах заявлених нею позовних вимог, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивачки з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.