Справа №475/399/15-ц 25.11.2015 25.11.2015
Провадження № 22-ц/784/2656/15
Справа 475/399/15-ц Головуючий у першій інстанції- Якименко Л.М.
Категорія 57 Доповідач апеляційної інстанції- Кутова Т.З.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого судді - Кутової Т.З.

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.

за участю: позивача ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Лізингова компанія «Автофінанс»

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 15 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до Товаритсва з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів,

С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Позивач зазначав, що з відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 31 березня 2015 року було укладено договір №001809 фінансового лізингу, предметом якого є зобов'язання відповідача, як лізингодавця , придбати предмет лізингу, яким за договором є автомобіль «Мазда 3», у власність та передати у користування лізингоодержувача, після сплати першого авансового внеску у розмірі 10% від обумовленої сторонами вартості автомобіля.

Проте, в порушення наведених умов договору, після здійснення платежу у розмірі 35000 грн., відповідач відмовився передати позивачу автомобіль, посилаючись на те, що за договором, крім того, передбачено сплату 50 % вартості предмету лізингу. Ознайомившись з умовами договору, позивачу стало відомо, що крім сплати авансового платежу, передбачено сплату адміністративного платежу за складання договору.

Позивач зазначає, що його навмисно було введено в оману представником відповідача, так як він не був попереджений про те, що сплатив 10% від вартості автомобіля лише за укладення договору. На звернення позивача до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про повернення коштів, йому було відмовлено.

Позивач, посилаючись на те, що вказаний договір ним укладено під впливом обману стосовно умов договору які є несправедливими, просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №001809 від 31 березня 2015 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», стягнути з відповідача, сплачені ним кошти в розмірі 35000 грн., а також, в рахунок моральної шкоди стягнути на його користь - 3500 грн. та судовий збір.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 15 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 001809 від 31 березня 2015 року та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 35 000 грн. В частині задоволення вимог щодо стягнення моральної шкоди відмовлено. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі відповідач просив рішення скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення процесуальних та матеріальних норм права.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 31.03.2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1 укладено договір № 001809 фінансового лізингу. Предметом лізингу є автомобіль «Мазда 3», вартістю 12962,96 дол. США, у гривневому еквіваленті складає 350000грн. на час укладення договору (а.с.10).

На виконання умов договору, згідно квитанції № N0Q4R54478 від 31.03.2015 р., позивач сплатив на користь відповідача 35000грн., у графі "призначення платежу" вказано - згідно договору 001809, без уточнення призначення платежу (а.с. 43).

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи вказаний договір недійсним районний суд виходив з того, що окремі положення договору, а саме обов'язок сплати позивачем «адміністративного платежу», як складової лізингового платежу; положення п. 1, 5 договору, якими фактично усунуто лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності предмету лізингу лізингових платежів, що не відповідає вимогам ст. 808 ЦК України, а також, що в спірному договорі допущено порушення співмірності прав та обов'язків сторін на користь відповідача, що свідчить про не справедливі умови договору та відповідно до положень ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», є підставою для визнання спірного договору недійсним із застосуванням реституції.

Проте з таким висновком суду не можна погодитись, так як до нього суд дійшов помилково.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг, це вид цивільно - правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу -лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічні положення містяться в загальних нормах ст. 806 ЦК України.

Частиною 2 ст.16 цього Закону, лізингові платежі можуть включати: а)суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним.

Так, із змісту договору та положень п. 1.8, п. 9 договору слідує, що предмет лізингу має бути переданий в користування позивача у разі сплати останнім авансового платежу, який становить 50 % від вартості предмета лізингу, адміністративного платежу - 10 % від вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу - 3 % від вартості предмета лізингу.

Термін «адміністративний платіж» визначений в договорі як першочерговій одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору, відповідно до якого він становить, як зазначено, 10 % від вартості предмету лізингу (а.с. 16).

Таким чином, районний суд не врахував, що зміст адміністративного платежу полягає в тому, що це фактично є відшкодування витрат, пов'язаних з оформленням договору фінансового лізингу, а тому передбачення такого платежу в договорі прямо відповідає нормам, які містяться в наведеній статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та загальних нормах ст. 806 ЦК України.

Також не вірним є висновок суду щодо обрання продавця предмету лізингу лізингодавцем, тобто відповідачем у справі.

Так, відповідно до п. 1.1 договору предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у специфікації(додаток № 2 договору), автомобіль «Мазда 3». Предмет лізингу був самостійно та свідомо обраний лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає вимогам лізингоодержувача.

Пунктом 3.1.1. договору лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, який визначено лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного договору.

Відповідно до змісту 806 ЦК України дговір за яким лізингодавець передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов на певний строк і за встановлену плату є договором непрямого лізингу.

З наведених положень спірного договору слідує, що лізингодавець зобов'язаний саме за вибором лізингоодержувача придбати автомобіль та передати його в лізинг. Обов'язок щодо визначення продавця на лізингодавця договором не покладено, тому спірний договір слід віднести до категорії договору непрямого лізингу.

В силу ч.1 ст.808 ЦК, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Так, в п.п. 1.5, 1.6 договору зазначено, що лізингодавець не несе відповідальність за якість товару, а відповідає солідарно з продавцем за зобов'язаннями щодо поставки та продажу предмета лізингу.

Враховуючи, що за спірним договором автомобіль, який є предметом лізингу, було придбано відповідно до сертифікації визначеної лізингодавцем, наведені положення п. 1.5 договору не можна вважати такими, що суперечать положенням ст. 808 ЦК України, як помилково вважав суд першої інстанції.

Також є безпідставним посилання районного суду на те, що позивач буде позбавлений можливості пред'явити вимогу до продавця, оскільки в договорі лізингу не зазначено його найменування та адреса.

Відповідно до положень ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» вказані відомості про продавця не є істотною умовою, а тому зазначення даних відомостей в договорі лізингу не вимагається законом. В той же час, у договорі лізингу визначено, що продавець є юридична чи фізична особа - суб'єкт підприємницької діяльності, яка є постачальником транспортних засобів лізингодавцю з якими останній уклав договори доручення або агентські договори. Найменування, адреса та реквізити продавця зазначаються в акті приймання-передачі предмета лізингу в даному договорі. До того ж на момент укладення договору лізингу, визначення продавця є ускладненим, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме буде ним здійснено необхідний лізинговий платіж та відповідно придбано товар, та де саме буде бажання отримати товар.

Так Законом України «Про захист прав споживачів» в ст. 18 передбачено, що виконавець, виробник, не повинен включати к договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього ж Закону, де зазначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно трьох ознак: порушення принципу добросовісності, передбаченого ч. 3 ст. 509 ЦК України, істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдання шкоди позивачеві.

Положеннями ст. 12 договору фінансового лізингу передбачено порядок його розірвання, повернення коштів, предмету лізингу та відповідальність сторін.

Відповідно до загальних правил визначених статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, як то встановлено ст. 651 ЦК України.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 11 та ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач має право відмовиться від договору в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, в разі якщо договором не передбачено іншого строку, а також у випадках передбачених законом.

Так, зокрема, в оскаржуваному договорі в пунктах 12.1-12.14 сторони домовились, що у випадку його розірвання лізингоодержувачем, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 40 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку адміністративний платіж (першочерговий - Перший платіж) за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Таким чином в оспорюваному договорі сторони домовились про умови та порядок розірвання договору, а також про відповідні наслідки в певних випадках, що не суперечить вимогам наведеного закону.

Відповідальність лізингоотримувача, про яку зазначено в оспорюваномну договорі, не може відмінити чи зменшити відповідальність встановлену законом, в разі порушення лізингодавцем умов договору, що створює необхідний баланс прав та обов'язків сторін.

Враховуючи, що сторони відповідно до положень ст. 627 ЦК України є вільними в укладанні договору, а наведені умови спірного договору лізингу між сторонами є чіткими, зрозумілими та такими, що відповідають вимогам закону, підстав вважати їх (умови договору ) несправедливими немає.

Також, позивачем не надано будь яких доказів, що вказаний договір укладено під впливом обману, в розумінні положень ст. 230 ЦК України.

Враховуючи наведене, а також не доведеність позивачем обставин та вимог викладених в позовній заяві всупереч відповідному обов'язку зазначеному в ст. 10 ЦПК України, підстави застосування наслідків встановлених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні.

За такого, оскаржуване рішення районного суду, в зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, в частині задоволення вимог щодо визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення відповідних коштів , на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В зв'язку з наведеним висновком, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, вказане рішення також підлягає скасуванню в частині стягнення судового збору, оскільки його сплату слід віднести за рахунок держави , враховуючи вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказане рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача, виходячи з меж апеляційного оскарження, як то встановлено вимогами ст. 303 ЦПК України, залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Твариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» - задовольнити.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 15 вересня 2015 року в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення грошових коштів та судового збору скасувати, у справі ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання недійсним договору фінансового лізингу № 001809 від 31 березня 2015 року укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині вказане рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Т.З. Кутова

Т.В. Крамаренко

В.І. Темнікова