Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2602/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дьомич Л. М.
УХВАЛА

Іменем України

18.11.2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Дуковського О.Л.; Єгорової С.М.

за участю секретаря: Діманової Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним іпотечного договору,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від імені якого діє філія Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання недійсним укладеного між ОСОБА_2 та відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» договору про іпотечний кредит № 6 від 11.01.2007 року.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 11 січня 2007 року між ним та відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» укладено договір про іпотечний

кредит №6 на суму 47 000,00 доларів США строком на 240 місяців, термін остаточного погашення кредиту 11 травня 2027 року, з відсотковою ставкою 12% річних .

В забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладеного договір іпотеки предметом якого є квартира № 28 в будинку № 7 В по вул. Поповича в м. Кіровограді. 12 січня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 також укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок № 159 розташований по вул. Мінській, в м. Кіровограді.

11 січня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладено договір поруки №9.

Вказує що договір про іпотечний кредит суперечить вимогам законодавства України, оскільки містить явно несправедливі умови, внаслідок чого завдає значних матеріальних збитків позичальнику.

Всупереч приписам Закону України «Про захист прав споживачів»

обов'язкові кредитні умови, передбачені ч. 2 ст. 11 даного Закону перед укладенням спірного кредитного договору позичальнику Банком не були повідомлені, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача в кредитному договорі взагалі відсутній. Банк, не розяснивши споживачу передбачені обовязкові умови, фактично навязав несправедливу ануїтетну схему погашення заборгованості, яка є найбільш вигідною банку та вкрай невигідною для позичальника, оскільки її застосування призводить до зменшення зарахувань на тіло кредиту і як наслідок до збільшення розміру відсотків, що нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кредитом, встановлює пріоритетність отримання доходів банком на погашення заборгованості позичальником.

У кредитному договорі, не зазначено графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інші фінансові зобовязання споживача за кожним платіжним періодом та не додано до графіку платежів розписану сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

В п. 1.4. спірного договору зазначено недопустимі умови як: сплата позичальником комісійної винагороди за надання кредиту в розмірі 2372,50 грн., сплата Банку комісійної винагороди за надання інформаційно-консультаційних послуг щодо порядку кредитування, оформлення документів, розяснення діючих вимог щодо кредитування, експертизу документів, наданих для отримання кредиту (п.1.4.4); та плата за розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні частини основного боргу кредитом або залишку всієї заборгованості за ініціативою позичальника в розмірі 1 % від суми дострокового погашення нарахованих строкових процентів користува ння кредитом (п. 1.6. договору); за надання банківських послуг позичальник сплачує Банку комісійні винагороди (п. 1.1.1)

При укладенні договору Банк не попередив позивача, як споживача його послуг, що всі валютні ризики під час виконання зобовязання за кредитним договором перекладаються виключно на позичальника.

Крім того, не надав інформацію щодо методики, яка буде

використовуватися ним для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами.

Також в підставу визнання недійсним договору про іпотечний кредит зазначено, що станом на дату укладення ВАТ «Державний ощадний банк України» не був уповноваженим банком на здійснення валютної операції з надання кредиту в іноземній валюті позивачеві, оскільки не мав відповідної індивідуальної ліцензії, у звязку з чим не мав права на здійснення кредитних операцій з резидентами в іноземній валюті,.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно зясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, помилково вказано, що до спірних правовідносин іпотечного кредитування

не підлягає застосуванню норми Закон України «Про захист прав споживачів».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що при укладенні оспорюваного договору про іпотечний кредит, Банком дотримано вимог закону, сторонами узгодженні істотні умови зобовязання.. Підстав для визнання правочину недійсним, не встановлено.

Вказаний висновок відповідає обставинам справи, яким суд дав належну правову оцінку.

Судом встановлено, що 11 січня 2007 року між ОСОБА_2 та відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний Банк України», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Державний ощадний Банк України» укладено договір про іпотечний кредит №6. Згідно умов якого Банк надає позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 47000,00 доларів США, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 47000,00 долари США, а також сплатити проценти за користування кредиту в розмірі 12% річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надається на 240 місяців з терміном остаточного погашення не пізніше 11 січня 2027 року на придбання житлового будинку за договором купівлі-продажу від 12 січня 2006 року, розташованого по вул. Мінській, 159, в м. Кіровограді (а.с.7-9).

11 січня 2007 року з метою забезпечення належного виконання зобовязання позичальником, що випливає з договору про іпотечний кредит № 6 від 11 січня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний Банк України», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки предметом якого є квартира № 28, розташована за адресою: м. Кіровоград. вул. Поповича, 7 В (а.с.15-18)

Також в забезпечення виконання зобовязань по вищевказаному договору 12 січня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки. Предметом якого згідно п.1.2. є житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями № 159, розташований по вул. Мінській, в м. Кіровограді (а.с.10-14).

Згідно розрахунку, сума заборгованості позичальника ОСОБА_2 за договором про іпотечний кредит № 6 від 11 січня 2007 року станом на 10 вересня 2014 року становить 561551,75 грн.(а.с.20-25).

29 квітня 2015 року на адресу ОСОБА_2 публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» направлено вимогу про усунення порушень № 16-11/707 в якій зазначено, що позичальнику необхідно протягом 5 днів погасити заборгованість по кредиту та попереджено, що в разі невиконання даної вимоги Банк звернеться до суду з позовом про стягнення боргу в судовому порядку з боржника та поручителя (а.с.26).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки на момент його укладання сторонами дотримано всих вимог закону, а саме: сторони за договорами мали необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України), їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), договір укладено у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України) і був спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Банком не надано позивачу в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість, яка надається перед укладенням кредитного договору не є підставою для визнання спірного правочину недійсним.

Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року затверджені правила надання Банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Спірний договір про іпотечний кредит укладено 11 січня 2007 року, тобто до затвердження вищевказаних правил.

Згідно кредитної заявки на отримання кредиту в іноземній валюті позичальник під підпис ознайомлений з умовами кредитування та визнав їх прийнятними для себе (а.с.79). ОСОБА_2 власноручно підписав заяву на отримання даного кредиту в доларах США і сам кредитний договір, чим підтвердив факт ознайомлення з елементами вартості кредиту, які він повинен сплатити по договору та умовами кредитування в іноземній валюті. Укладеним договором чітко визначено умови надання кредиту та його погашення, тому позичальник ознайомлений з усіма умовами кредиту. До банку із заявами про надання додаткової інформації або розяснення певних положень договору позивач не звертався.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і строки таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (п.в ч. 4.ст. 5). На сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

На час укладення спірного договору у ВАТ «Державний ощадний Банк України» діяла банківська ліцензія видана Національним Банком України в вересні 1999 року та додаток до ліцензії № 148 від 15 вересня 1999 року із переліком операцій, які має право здійснювати Банк, в тому числі й операцій з валютними цінностями (а.с.84-85).

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» лише в 2011 році зобовязано Банки здійснювати операції з валютними цінностями при наявності генеральної ліцензії отриманої у встановленому порядку. Оспорюваний правочин укладено в 2007 році і на цей час ВАТ «Державний ощадний банк України» мав необхідний перелік документів (ліцензію НБУ та додаток до ліцензії) для здійснення кредитування в іноземній валюті.

В апеляційній скарзі стороною позивача зазначено, що у спірний кредитний договір Банком включено умови, що є несправедливими і всупереч принципу добросовісності мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду ОСОБА_2, що є підставою для визнання даного правочину недійсним. Однак, які саме умови кредитування є несправедливими позивачем не вказано.

Під час укладення договору у позивача була можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи із динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та можливість отримання кредиту в національній валюті. Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторона приймає на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Позивачем не надано суду будь-яких належних доказів на підтвердження введення його в оману ПАТ «Державний ощадний банк України», а також на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими.

При укладенні договору про іпотечний кредит позивач діяв вільно, враховував власні інтереси, прийняв рішення про вибір контрагента та вступив з ним в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочину, його умови (зміст), тобто сторонами спільно погоджено всі істотні умови. Підстав для визнання оспорюваного правочину не дійсним, не встановлено.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів констатує, що мотиви апеляційного оскарження не можуть бути підставою для скасування правильного і законного рішення суду першої інстанції, відсутні обґрунтування для визнання недійсним кредитного договору.

Судом першої інстанції помилково визначено, що спірний кредитний договір не є споживчим кредитом, однак це не вплинуло на правильність судового рішення.

Не спростовують покладених в основу рішення суду висновків і доводи позивача, зокрема, щодо невідповідності правочину вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» ( ч.2, 4 ст. 11 та ст. 18 даного Закону). Оскільки, підписуючи договір та заяву позичальника на отримання кредиту позивач підтвердив, що йому в письмовій формі та в повному обємі надано інформацію щодо сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, переліком та розміром всіх комісій (тарифів) Банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, щодо розміру щомісячних платежів, враховуючи розмір комісії (тарифів) та погодився з всіма його умовами та визнав їх прийнятними для себе. Крім того, ні ст. 15 ні ст. 23 Закону не передбачений такий вид відповідальності як визнання недійсним договору внаслідок ненадання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію (послугу).

Тобто, ненадання в повному обсязі інформації передбаченої ЗУ «Про захист прав споживачів» не може слугувати підставою для визнання недійсним кредитного договору.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 304, ст. 307, ст. 308, ст. 313, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: