АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

01 грудня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за поданням Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2, (стягувач - ОСОБА_3)

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

03 вересня 2015 року Ленінський ВДВС Дніпропетровського МУЮ звернувся до суду з поданням про надання дозволу останньому на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2, а саме до квартири АДРЕСА_1 для проведення виконавчих дій (а.с.1-3).

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2015 року у задоволенні подання Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського МУЮ про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2, де стягувачем у виконавчому провадженні є ОСОБА_3 - відмовлено (а.с.57-58).

З даною ухвалою не погодилось ОСОБА_3 та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм процесуального права, ставить питання про її скасування і постановлення нової ухвали, про задоволення подання (а.с.62-66).

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, скасувавши її та передавши питання щодо розгляду подання на новий розгляд до суду 1 інстанції, виходячи з наступних підстав.

Статтею 30 Конституції України кожному громадянину гарантується недоторканність житла. Проникнення до житла чи до іншого володіння особи, допускається лише за вмотивованим рішенням суду.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено у Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

Відповідно до положень ч. 2-5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника (ч. 7 Закону України «Про виконавче провадження»).

З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Ленінського ВДВС знаходиться на виконанні наказ господарського суду Дніпропетровської області №2/205/4242/2014 від 03.03.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики у розмірі 237 901 грн. 23 коп. та судових витрат в розмірі 2 743 грн. 82 коп. 04.03.2015 року стягувачем подано заяву про відкриття виконавчих проваджень, накладення арешту на майно та кошти боржника та оголошення заборони на його відчуження. 10.03.2015 року державним виконавцем винесено постанови про відкриття провадження та боржнику надано строк для добровільного виконання судового рішення до 17.03.2015 року. 18.03.2015 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження про стягнення з боржника виконавчого збору. Тією ж датою державним виконавцем обєднані всі виконавчі провадження у зведене за №46948137.

Державним виконавцем проведено ряд виконавчих дій та отримані відповіді з установ, якими встановлено наявність у боржника нерухомого майна. Оскільки боржник добровільно не сплачує борг, тому державний виконавець просив надати дозвіл про примусове проникнення до житла та іншого володіння боржника ОСОБА_2, а саме до квартири АДРЕСА_2, що знаходиться у власності боржника.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону) державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Пунктом 10 ч. 3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб.

Отже, необхідність надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника повинна бути належним чином обґрунтована.

Вирішуючи питання про примусове проникнення до житла боржника суд 1 інстанції дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення подання, оскільки не було встановлено та не надано жодних доказів про наявність в квартирі АДРЕСА_1 речей, які належать боржникові та доказів, що боржник там проживає. В даній квартирі зареєстрована бабуся боржника ОСОБА_4, що підтверджується довідкою КП «Жилсервіс-2» та в квартирі знаходяться її речі, придбані в 1996 році, що підтверджується копіями чеків та гарантійних талонів на майно.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення подання про примусове проникнення до житла з зазначен х підстав, оскільки вони зроблені формально та передчасно, без дослідження виконавчого провадження (обмежившись деякими ксерокопіями, які наявні у справі), без зясування всіх обставин необхідних для розгляду даного подання, не дослідивши питання та не зазначивши в ухвалі чи є у боржника кошти у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів, на які звертається стягнення у першу чергу. А у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, не врахував, що стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення, лише зазначивши, що у боржника наявне нерухоме майно.

Зважаючи, що підстави відмови у задоволенні подання є формальними а висновки суду щодо цього передчасними, колегія суддів вважає, що оскаржувану ухвалу слід скасувати та передати питання щодо розгляду подання на новий розгляд до суду 1 інстанції, відповідно до вимог цивільного процесуального кодексу України, враховуючи конкретні обставини справи, положення Закону України «Про виконавче провадження» та вимоги Конституції України, якою кожному громадянину гарантується недоторканність житла, а необхідність проникнення до житла чи до іншого володіння особи, допускається лише за вмотивованим рішенням суду.

Керуючись ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2015 року скасувати та передати питання щодо розгляду подання на новий розгляд до суду 1 інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: