Справа № 369/1570/15-ц Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/5493/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 19 18.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

18 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Антоненко В.І.,

суддів: Голуб С.А., Гуля В.В.,

за участю секретаря Бобка О.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа:Орган опіки та піклування про встановлення факту належності квартири, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 13 липня 2011 року помер його батько ОСОБА_5 Перед своєю смертю батько продав належні йому 45/100 часток житлового будинку за № 12 по вул. Новомічурінській у місті Києві, про що було укладено нотаріально-посвідчений Договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 29 вересня 2010 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 2763. Продаж належного батькові будинку було здійснено за 82 000 доларів США, про що свідчить копія попереднього договору, укладеного між тими ж сторонами 11 червня 2010 року та посвідченого тим ж нотаріусом. Після продажу частини будинку за отримані кошти батько придбав на підставі нотаріально посвідченого 17 грудня 2010 року Договору купівлі-продажу квартири двокімнатну квартиру за № 47 у будинку № 17 по вулиці Жовтнева в місті Вишневе, за яку відповідно до викладеного в умовах договору сплатив 440 000 грн. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу ОСОБА_7, про що свідчить сама копія договору купівлі-продажу квартири та копія ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав. Після придбання квартири батько в ній зареєструвався і мешкав там один до своєї смерті. Про даний факт свідчить копія Довідки КП «Управління міським господарством» Вишневої міськради Києво-Святошинського району № 1089 від 24 вересня 2014 року. Таким чином позивач вважав, що батько, так як сплатив за спірну квартиру кошти та мешкав в ній, то і був її власником. 05 серпня 2014 року померла рідна сестра позивача ОСОБА_8. Після смерті позивач як спадкоємець за законом другої черги прийняв спадщину шляхом звернення з відповідною заявою до Другої Київської державної нотаріальної контори. Однак у померлої є спадкоємиця за законом першої черги це її донька ОСОБА_3. Саме під час оформлення спадщини після смерті ОСОБА_8 позивач дізнався про те, що на його сестру ОСОБА_8 і було оформлено право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 на підставі укладеного 18 грудня 2010 року Договору купівлі-продажу квартири. Однак позивач вважав, що його сестра ОСОБА_8 не була власником спірної квартири, оскільки не сплачувала за неї коштів. Так, ОСОБА_8 ніколи не працювала і жила за кошти, які їй по можливості у якості допомоги надавав батько ОСОБА_5 Кошти ж за спірну квартиру в повному обсязі сплачувались батьком, котрий мав їх у достатньому для цього розмірі від продажу належних йому 45/100 частин будинку № 12 по вулиці Новомічурінській в місті Києві. Вважаючи себе господарем спірної квартири, батько позивача зареєструвався в ній та мешкав в ній до своєї смерті. ОСОБА_8 не приймала товар (спірне житлове приміщення - квартиру) і не сплачувала за неї суму коштів, у зв»язку з чим даний договір в частині особи покупця підлягає визнанню недійсним (фіктивний правочин), а право власності на спірну квартиру має бути визнано за її реальним покупцем ОСОБА_5 Тому позивач просив визнати частково недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 17 грудня 2010 року між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_8 як покупцем, що посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу ОСОБА_7 в частині особи покупця та визнати покупцем за вказаним договором ОСОБА_5. Встановити факт володіння та належності квартири АДРЕСА_3 на праві власності за ОСОБА_5, померлим 13 липня 2011 року в місті Вишневе.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 серпня 2015 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

По справі встановлено, що відповідно до попереднього договору від 22 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_8 зобовязались в майбутньому в обумовлений п. 6.1. цього договору строк, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.1. попереднього договору продавець згоден продати, а покупець згоден купити зазначену квартиру за ціною, що є еквівалентом 55 000,00 дол. США, за курсом, встановленим НБУ на дату укладання Основного договору купівлі-продажу.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 17 грудня 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_7, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_8 купила квартиру під № 47 у будинку № 17, що знаходиться по вулиці Жовтнева у місті Вишневе Києво-Святошинського району Київської області.

Відповідно до п. 3 договору продаж вчинено за суму 440 000 гривень. Гроші продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору.

Відповідач ОСОБА_4 в своїх пояснення підтвердив що розрахунок за спірну квартиру з ним проводила особисто ОСОБА_8

13 липня 2011 року помер ОСОБА_5 - батько ОСОБА_8 та ОСОБА_2.

Згідно листа Вишневої міської державної нотаріальної контори від 29.07.2015 р. № 835/01-16 вбачається, що спадкова справа після померлого 13 липня 2011 року ОСОБА_5 нотаріальною конторою не заводилась.

05 серпня 2014 року померла ОСОБА_8.

Після смерті ОСОБА_8 Другою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 865/2014.

Заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини після ОСОБА_8 подали її брат ОСОБА_2 та дочка померлої ОСОБА_3

Ухвалюючи рішення про залишення позову без задоволення, суд обгрунтовано виходив з положень ст. ст. 203, 215, 234, 328 ЦК України та прийшов до правильного висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачені підстави недійсності правочину, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Стаття 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до роз'яснень п. п. 2, 4-7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства, суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Відповідно до п. 24, 25 вищевказаної постанови для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

При розгляді справи позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності, фіктивності частини договору купівлі-продажу квартири, та не спростовано тих фактів стосовно оплати вартості квартири, що зафіксовані в основному договорі купівлі-продажу від 17 грудня 2010 року.

Продаж померлим ОСОБА_5 45/100 часток житлового будинку та його реєстрація в спірній квартирі, не спростовують факту того, що покупцем квартири під № 47 у будинку № 17, що знаходиться по вулиці Жовтнева у місті Вишневе Києво-Святошинського району Київської області, була ОСОБА_10, як зазначено у нотаріально посвідченому договорі.

А тому суд не знайшов правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця.

Крім того, суд вважав за необхідне відмовити в частині вимог щодо встановлення факту належності квартири померлому ОСОБА_5 з огляду на наступне.

Стаття 16 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми громадянин, який вважає, що його право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Глава 29 ЦПК України визначає засади захисту права власності

Відповідно до ст. 386 ЦПК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Так суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо встановлення факту належності квартири не підлягають до задоволення, оскільки обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не передбачений ні ст. 16 ЦК України, ні іншим законом, оскільки діючим законодавством не передбачено встановлення юридичних фактів щодо володіння та належності квартири.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером правовідносин, що виникли між сторонами та застосував до них відповідні норми права.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Докази та обставини, на які посилаються апелянт в своїх апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: