Справа № 353/1174/15-ц
Провадження № 6/353/32/15
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м.Тлумач

Тлумацький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Луковкіна У.Ю.

з участю: секретаря Мороз М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тлумачі подання головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Тлумацького РУЮ про тимчасове обмеження права виїзду за межі України ОСОБА_1,-

в с т а н о в и в :

Головний державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Тлумацького РУЮ ОСОБА_2 звернувся в суд з поданням, погодженим в.о. начальника відділу Державної виконавчої служби Тлумацького РУЮ ОСОБА_2, про тимчасове обмеження права виїзду за межі України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, до повного виконання ним боргових зобовязань по аліментних платежах згідно виконавчого листа № 341/405/14-ц, виданого Галицьким районним судом Івано-Франківської області 16.09.2013 року, відповідно до якого з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 у розмірі по 500,0 грн. щомісячно, починаючи з 20.02.2014 року, до припинення навчання, але не більше ніж до досягнення донькою 23 років. Зазначає, що ОСОБА_1 (боржником) не вживаються жодні заходи щодо виконання рішення суду, останній ухиляється від виконання своїх боргових зобов'язань покладених на нього рішенням суду. Просить подання задоволити та тимчасово обмежити виїзд з території України ОСОБА_1 до виконання ним своїх зобов'язань в Україні.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України суд негайно розглядає подання про тимчасове обмеження боржника у виїзді за межі України без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Державний виконавець в судове засідання не зявився, однак до подання додав письмову заяву, в якій він вказав, що подання підтримує, просив задовольнити з підстав наведених у ньому та розгляд проводити без участі представника ВДВС Тлумацького РУЮ.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Аналогічні права особи закріплено в ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну» громадянинові України, який має паспорт, у випадках, передбачених п.п. 1-9 ч. 1 цієї статті, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон або у вказаних випадках паспорт може бути тимчасово затримано чи вилучено.

Таким чином, за наявності підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, до громадянина в залежності від наявності чи відсутності паспорта для виїзду за кордон застосовується: відмова у видачі паспорта; відмова у виїзді за кордон; тимчасове затримання чи вилучення паспорта для виїзду за кордон.

Також п. 2 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон наявність невиконаних зобов'язань, але лише до моменту виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

З набранням чинності з 9 березня 2011 року Закону України від 4 листопада 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України.

Ст. 377-1 ЦПК України врегульовано вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

За своїм змістом словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Таким чином, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань. Заборона виїзду за кордон є одним із найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов'язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що дане подання не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав:

Судом встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Тлумацького районного управління юстиції перебуває виконавче провадження ВП № 43295961 по примусовому виконанню рішення галицького районного суду Івано-Франківської області від 31.03.2014 року за виконавчим листом № 341/405/14-ц, виданим Галицьким районним судом Івано-Франківської області 05.05.2014 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 у розмірі по 500,0 грн. щомісячно, починаючи з 20.02.2014 року, до припинення навчання, але не більше ніж до досягнення донькою 23 років (а.с. 3).

Головним державним виконавцем відділу ДВС Тлумацького РУЮ ОСОБА_2 15.05.2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 4), яку з повідомленням про наслідки ухилення від сплати аліментів направлено ОСОБА_1 в с. Гавриляк Тлумацького району Івано-Франківської області (а.с. 5). Згідно п. 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові. Як вбачається з копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вказана постанова з повідомленням були вручені ОСОБА_1 особисто 20.05.2014 року (а.с. 6).

Також 19.09.2014 року головним державним виконавцем відділу ДВС Тлумацького РУЮ ОСОБА_2 було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, належне ОСОБА_1 (а.с. 7). Однак у матеріалах подання відсутні докази про направлення та отримання боржником ОСОБА_1 даної постанови. Також у матеріалах подання відсутні докази, що на підставі вказаної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.09.2015 року до Державного реєстру обтяжень рухомого майна було внесено реєстраційний запис щодо заборони відчужувати все рухоме майно належне боржнику.

В постанові про відкриття виконавчого провадження та постанові про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження зазначено, що вони винесені при примусовому виконанні виконавчого листа № 341/405/14-ц, виданого 31.03.2014 року, тоді як з копії виконавчого листа, вбачається, що він виданий Галицьким районним судом Івано-Франківської області 05.05.2014 року та має № 341/405/14-ц.

Після винесення Постанови про відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем було розпочато примусове виконання рішення.

Згідно відповіді на вимоги державного виконавця із Управління ДАІ в Івано-Франківській області від 10.02.2015 року транспортних засобів за боржником ОСОБА_1 не зареєстровано (а.с. 11). Згідно відповідей Пенсійного фонду України від 13.10.2015 року та Державної податкової служби України від 13.10.2015 року боржник пенсію не отримує, підприємницькою діяльністю не займається та ніде не працює (а.с. 17-20). Відповідно до відповіді Управління соціального захисту населення Тлумацької РДА від 05.02.2015 року боржник не отримує жодну з допомог, по яких можна проводити стягнення (а.с. 9).

Згідно відповіді державної інспекції сільського господарства в Івано-Франківській області від 03.02.2015 року станом на 03.02.2015 року за ОСОБА_1 зареєстрована техніка: колісний трактор Т-40М, колісний трактор Т-40А та причіп 2ПТС-4 (а.с. 10 зворот). Проте однозначно ідентифікувати, що це майно належить саме боржнику ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 жителю ІНФОРМАЦІЯ_2 неможливо, однак державним виконавцем не вжито жодних заходів щодо ідентифікації осіб з аналогічними прізвищами, імям та по батькові, з метою відшукання майна, на яке може бути звернуто стягнення (а.с. 11). Також згідно Інформаційної довідки з Реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців від 25.11.2015 року (а.с.13-14) за особами, які значаться як ОСОБА_1, зареєстровано право власності не нерухоме майно, однак жодної інформації та доказів щодо того, що це майно не належить саме боржнику ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 жителю ІНФОРМАЦІЯ_2 до матеріалів подання не долучено. Згідно відповіді відділу Держземагенства у Тлумацькому районі Івано-Франківської області від 06.02.2015 року (а.с. 12) воно не може надати інформацію щодо наявності у боржника земельних ділянок, оскільки відсутня інформація про його ідентифікаційний номер, однак державним виконавцем не вжито жодних заходів щодо ідентифікації боржника та отримання інформації про наявність у боржника земельних ділянок.

23.07.2015 року головним державним виконавцем ВДВС Тлумацького РУЮ було направлено боржнику ОСОБА_1 повідомлення про необхідність надати відомості про доходи та майно, яким він володіє, про рахунки в банківських установах, а також зявитись за викликом до державного виконавця. Проте у матеріалах подання відсутні належні та допустимі докази про отримання вказаного повідомлення боржником ОСОБА_1

23.11.2015 року стягувач ОСОБА_3 звернулась до ВДВС Тлумацького РУЮ з письмовою заявою, в якій просила обмежити боржника у праві виїзду за кордон, оскільки останній ухиляється від виконання рішення суду по сплаті аліментів (а.с. 16). Як вбачається з розрахунку № 43295961 боржник ОСОБА_1 станом на 01.11.2015 року допустив виникнення заборгованості по аліментних платежах в розмірі 10160,70 грн. (а.с. 21), але самостійно сплатив аліменти в сумі 500,0 грн. (в липні 2014 року) та 2500,0 грн. (в грудні 2014 року).

Звертаючись до суду з поданням, державний виконавець посилався на те, що на виконанні у ВДВС перебуває виконавче провадження, яке не виконане і заборгованість не погашена, зазначав, що боржник свідомо ухиляється від виконання зобовязань, а тому його слід тимчасово обмежити у виїзді за межі України.

Однак у матеріалах подання відсутні докази, які б свідчили про попередження боржника щодо сплати заборгованості та про накладення арешту на все майно боржника; відсутні будь-які дані, які би свідчили про те, що боржник ОСОБА_1 мав можливість із урахуванням часу отримання постанови про відкриття виконавчого провадження виконати в добровільному порядку рішення суду. Також у поданні не зазначені конкретні факти умисного ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення суду та не наведено доказів, які їх підтверджують, оскільки з даного розрахунку вбачається, що боржник сплатив по аліментні платежі в сумі 3000,0 грн.

До того ж з матеріалів справи вбачається, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 15.05.2014 року та постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.09.2014 року, винесені при примусовому виконанні виконавчого листа № 341/405/14-ц, виданого 31.03.2014 року, а не 05.05.2014 року за № 341/405/14-ц, що є порушенням Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Мінюсту України № 512/5 від 02.04.2012 р.

Посилання головного державного виконавця на те, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання своїх обовязків, в т.ч. не зявляється на виклики ВДВС не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах подання відсутні докази отримання боржником таких викликів. Крім цього, тимчасове обмеження права виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 до виконання ним свої боргових зобовязань по сплаті аліментів, зокрема до досягнення його донькою 23 років, буде обмежувати його конституційні права на вільне пересування, оскільки головним державним виконавцем не доведено фатів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань та ставиться питання про обмеження права виїзду за межі України за невиконання зобовязань по аліментних платежах, строк сплати по яких ще не настав.

Оскільки Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобовязань, а за ухилення від їх виконання, доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання зобовязань державним виконавцем не подано, суд вважає, що подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 є безпідставним та передчасним, оскільки у ньому не наведено підстав та доказів того, що боржник ОСОБА_1 умисно ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду.

На підставі вище зазначеного, суд приходить до висновку, що подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 33 Конституції України, Закону України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України, Закону України «Про виконавче провадження» , ст. 377-1 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні подання державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Тлумацького РУЮ про тимчасове обмеження права виїзду за межі України ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом пяти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Тлумацький районний суд Івано-Франківської області. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Головуюча У.Ю. Луковкіна