Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ступак О.В., Коротуна В.М., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державного територіального галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в особі відокремленого підрозділу «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» та начальника Державного територіального галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в особі відокремленого підрозділу «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» Пугача Сергія Івановича про скасування наказу від 17 жовтня 2013 року № 392 про стажування, скасування наказу від 15 квітня 2014 року № 169/ОС про припинення трудового договору (контракту), визнання недійсним контракту з працівником від 13 березня 2013 року № 2, поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди, визнання дій неправомірними та стягнення збитків, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати недійсним та скасувати наказ Державного територіального галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в особі відокремленого підрозділу «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» (далі - ДТГО «Львівська залізниця» в особі ВП «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень») від 17 жовтня 2013 року № 392 про стажування; визнати неправомірними дії відповідача ДТГО «Львівська залізниця» в особі ВП «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» щодо продовження стажування із 22 листопада 2013 року до 13 березня 2014 року без винесення відповідного наказу; стягнути з відповідача ДТГО «Львівська залізниця» в особі ВП «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» на свою користь суму недоотриманого окладу, пов'язану зі зменшенням оплати праці із причини стажування у період із 17 жовтня 2013 року до 03 березня 2014 року та середній заробіток із врахуванням розміру середньоденного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; визнати недійсним контракт із працівником від 13 березня 2013 року № 2; скасувати наказ від 15 квітня 2014 року № 169/ОС про припинення трудового договору (контракту); поновити його на роботі на посаді квиткового касира 2-ї категорії виробничого персоналу лінійно-приписного штату; стягнути солідарно з відповідачів на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 19 квітня 2014 року до ухвалення судом рішення у справі; стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 30 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та 8 471 грн 84 коп. на відшкодування завданих збитків; стягнути з відповідача ДТГО «Львівська залізниця» в особі ВП «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» на свою користь розмір окладу та заробітної плати за період роботи із 17 жовтня 2013 року до 13 березня 2014 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив із безпідставності заявлених позовних вимог.

Зокрема, суд дійшов правильного висновку, що наказ відповідача від 17 жовтня 2013 року № 392 не суперечить вимогам чинного законодавства, а спрямований для того, щоб належним чином підготувати працівника до роботи на посаді квиткового касира з урахуванням змін, що відбулися в нормативному та технічному застосуванні при роботі у квитковій касі, де проводиться робота із оформлення проїзних документів, обслуговуванні матеріальних цінностей, для чого необхідна повна обізнаність та навички, та жодним чином не для того, щоб позбавити позивача можливості працювати. При цьому суд врахував, що із вказаним наказом позивач ознайомлений 22 жовтня 2013 року, про що свідчить його підпис, та відповідно того ж дня він приступив до стажування, жодних заперечень із приводу видання цього наказу та направлення на стажування від нього не надходило, наказ не оскаржувався у порядку ст. 233 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1346/ed_2015_05_21/pravo1/KD0001.html?pravo=1> у тримісячний строк.

На обґрунтування свого висновку суд виходив із того, що під час проходження стажування позивач перебував на лікарняному, за результатами стажування іспити одразу не зміг скласти, у зв'язку з чим було продовжено стажування та допущено позивача до повторного іспиту. Після завершення стажування 03 грудня 2013 року відбулося засідання кваліфікаційної комісії, за результатами якої було складено протокол від 03 грудня 2013 року № 12/13, висновком якої встановлено, що іспиту за результатами стажування позивач не склав та йому продовжено стажування ще на 2 тижні. Зауважень щодо складання даного іспиту на той час у позивача не було та він продовжив 2-тижневе стажування. 17 грудня 2013 року позивач повторно не склав іспитів, йому повторно продовжено стажування ще на 2 тижні, до якого він приступив без заперечень. Відповідно до протоколу від 13 березня 2014 року, після довготривалого перебування на лікарняному, позивач склав іспити та був допущений до самостійної роботи.

Крім того, не погоджуючись з оскаржуваним наказом від 17 жовтня 2013 року № 392 та прийняття іспитів, позивач звертався до Територіальної Державної інспекції з питань праці в Івано-Франківській області, якою проводилася у відповідача ДТГО «Львівська залізниця» в особі ВП «Івано-Франківська дирекція залізничних перевезень» перевірка. За результатами перевірки листом від 17 січня 2014 року № 01-04/107 Інспекцією повідомлено, що порушень трудового законодавства під час видання оскаржуваного наказу Інспекцією не встановлено.

На підставі наявних у справі доказів суд встановив, що оплата праці позивача проводилася відповідно до часу робочого дня при стажуванні, його оклад при цьому не зменшувався; строковий трудовий договір було укладено виходячи із погоджених сторонами умов, у тому числі узгоджених інтересів працівника, що не суперечить вимогам ст. 21 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_104/ed_2015_05_21/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, 23 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_112/ed_2015_05_21/pravo1/KD0001.html?pravo=1>; звільнення відбулося з ініціативи позивача за ст. 38 КЗпП <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_202/ed_2015_05_21/pravo1/KD0001.html?pravo=1> України на підставі поданої ним власноручно підписаної заяви, що також відповідає п. 17 контракту та не суперечить вимогам ст. 38 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_202/ed_2015_05_21/pravo1/KD0001.html?pravo=1>; оскаржуваний наказ видано відповідно до ст. 38 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_202/ed_2015_05_21/pravo1/KD0001.html?pravo=1> правомірно без жодних порушень норм трудового законодавства, при цьому відповідачем проведено всі належні позивачу виплати, а також видано трудову книжку.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, факту порушення відповідачем прав позивача не встановлено.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

В.М. Коротун

І.К. Парінова