Ухвала

іменем україни

18 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності правочину, за касаційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» (далі - ПАТ «Діамантбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності укладеного 12 липня 2013 року між банком та відповідачем договору про виплату винагороди та стягнення з останнього отриманих за цим договором грошових коштів в сумі 12 000 000 грн, посилаючись на те, що вказаний договір в судовому порядку визнано недійсним.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, позов задоволено.

Застосовано наслідки недійсності укладеного 12 липня 2013 року між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_1 договору про виплату винагороди та стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 12 000 000 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості вимог ПАТ «Діамантбанк» та наявності правових підстав для застосування правил реституції відповідно до вимог ст. 216 ЦК України.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши про їх відповідність обставинам справи та вимогам закону.

Проте повністю з висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2014_10_14/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 12 липня 2013 року між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про виплату винагороди, згідно якого банк зобов'язався виплатити відповідачу грошові кошти в сумі 12 000 000 грн за роботу на посаді голови правління.

Відповідно до п. 2 цього договору частина винагороди в сумі 5 648 405 грн 89 коп. виплачується готівкою в день звільнення ОСОБА_1, а саме 12 липня 2013 року, решта винагороди в розмірі 6 351 594 грн 11 коп. - на першу вимогу відповідача.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2014 року, позов ОСОБА_1 до ПАТ «Діамантбанк» про зобов'язання повернути трудову книжку та стягнення грошової суми задоволено частково. Зобов'язано ПАТ «Діамантбанк» повернути ОСОБА_1 трудову книжку та стягнуто з банку на користь ОСОБА_1 12 003 654 грн.

Вказаним рішення встановлено, що між сторонами виникли трудові відносини й сума коштів, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 відноситься до заохочувальних і компенсійних виплат, які передбачені ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці».

27 листопада 2014 року з метою примусового виконання зазначеного рішення суду, було відкрито виконавче провадження.

28 листопада 2014 року ПАТ «Діамантбанк» відповідно до вимог ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», самостійно та у законодавчо визначений строк, добровільно виконало рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14 липня 2014 року шляхом перерахування коштів у сумі 12 003 654 грн на особовий рахунок ОСОБА_1

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року задоволено позов ПАТ «Діамантбанк» та визнано недійсним договір про виплату винагороди, укладений 12 липня 2013 року між банком та ОСОБА_1, частково задоволено позов ОСОБА_3 до ПАТ «Діамантбанк», ОСОБА_1 про відшкодування завданих збитків і стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 12 000 000 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року зазначене рішення районного суду скасовано й в задоволенні позовів ПАТ «Діамант Банк» та ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 лютого 2015 року рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в позові ПАТ «Діамант Банк» про визнання договору про виплату винагороди недійсним скасовано й залишено в силі в цій частині рішення суду першої інстанції, яким задоволено вказані вимоги банку. При цьому, в ухвалі зазначено про те, що довідкою ПАТ «Діамантбанк» від 30 квітня 2014 року підтверджено, що виплата винагороди за оскаржуваним договором банком не проводилася, і ця обставина не заперечувалася сторонами.

Статтею 216 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843254/ed_2015_07_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1> «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за змістом статті 216 ЦК <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T030435?edition=2009_07_24> та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T041618?edition=2009_06_25>.

Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T030435?edition=2009_07_24>).

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844319/ed_2014_07_24/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (ч. 1 ст. 1215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844319/ed_2014_07_24/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у ст. 1215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844319/ed_2014_07_24/pravo1/T030435.html?pravo=1> майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів.

При цьому питання про повернення коштів, перерахованих на підставі рішення суду вирішуються після скасування такого рішення та у передбаченому ст. ст. 380-382 ЦПК України.

Так ч. 2 ст. 382 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2177/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Проте, зазначені положення законодавчих актів та обставини справи судом апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 10 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 212 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 315 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> враховані не були, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірені.

У порушення ст. ст. 212, 213, 214, 303, 304 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> апеляційний суд не перевірив чи було виконано сторонами договір про виплату винагороди, який в подальшому було визнано недійсним, при цьому суд взагалі не встановив підстави отримання відповідачем суми коштів у розмірі 12 000 000 грн, й відповідно не визначився з порядком вирішення питання щодо їх стягнення на користь позивача та наявністю правових підстав для такого стягнення, унаслідок чого дійшов передчасного висновку про відповідність рішення суду першої інстанції вимогам закону та залишення його без змін.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 212, 303, 304, 315 ЦПК України.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2013_07_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко