Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 07 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 30 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним вище позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошову суму, еквівалентну сумі боргу, яка з урахуванням інфляції складає 376 912 грн 33 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 13 вересня 2012 року ухвалою суду в межах розгляду її позову до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя була затверджена мирова угода, відповідно до якої останній зобов'язаний був протягом місяця з моменту її укладання сплатити грошові кошти в сумі 130 тис. грн, що було еквівалентно 16 тис. дол. США. Оскільки в добровільному порядку відповідач не виконав прийнятих на себе мировою угодою зобов'язань, позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 07 травня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 30 липня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вище вимогам не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Херсона від 13 вересня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», публічне акціонерне товариство «ВіЕйБі Банк», публічне акціонерне товариство «СЕБ Банк» про поділ майна подружжя затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, однією з умов якої було передача відповідачем позивачу грошових коштів у сумі 130 тис. грн, що еквівалентно 16 тис. дол. США.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 умов мирової угоди у добровільному порядку 31 січня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до органів виконавчої служби з заявою про примусове виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Херсона від 13 вересня 2012 року.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні їй відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа через пропущення стягувачем строку пред'явлення його до виконання.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 02 березня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено в поновленні строку для пред'явлення до виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Херсона віл 13 вересня 2012 року про закриття провадження у справі у зв'язку із затвердженням мирової угоди.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із його необґрунтованості. Зокрема, суд зазначив, що позивачкою не доведено, що між нею та відповідачем існують договірні зобов'язання щодо передачі грошових коштів у сумі 376 912 грн. 33 коп, а для правовідносин, які склались між сторонами щодо виконання затвердженої судом мирової угоди, передбачений інший спосіб захисту порушеного права.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін і зазначив, що ухвала суду, якою затверджена мирова угода, свідчить про наявність судового рішення про обов'язок відповідача сплатити позивачу грошову суму. Ця ухвала не виконана боржником у добровільному порядку й питання про зміну способу її виконання ОСОБА_3 в порядку, визначеному законом, не вирішено. Суд вважав, що позивач не позбавлена можливості захистити своє право щодо отримання грошової компенсації у зв'язку з поділом спільного майна в порядку та у спосіб, визначені законом.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб'єктивні права та обов'язки не тільки процесуальні, але й матеріальні. До мирової угоди застосовуються основні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Отже, мирова угода - це цивільно-правове зобов'язання та до нього застосовуються загальні правила Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з позовом, свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала невиконаним грошовим зобов'язанням, яке виникло з мирової угоди, та просила застосувати норми ст. 625 ЦК України.

Суд, вирішуючи спір, не звернув уваги на те, що таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим.

Згідно із ч. 2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

На порушення вимог ст. ст. 214, 215, 315 ЦПК України суд на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив, зокрема доводи позивачки про те, що відповідач не виконав грошове зобов'язання, яке було досягнуто у мировій угоді, та про обов'язок відповідача сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Стаття 625 ЦК України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення суду питання про стягнення основного боргу.

Отже, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року № 3-65гс11.

Оскільки розгляд справи апеляційним судом здійснюється за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу 5 ЦПК України, то судове рішення апеляційного суду має ґрунтуватися на відповідних доказах, досліджених у судовому засіданні, та містити доводи, за якими відхилені ті чи інші докази.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 30 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П.Штелик