АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1308/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 21 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та скасування державної реєстрації права власності,

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників ОСОБА_7 ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які просили апеляційну скаргу відхилити, колегія суддів ,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 у жовтні 2013 року звернулась до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та скасування державної реєстрації права власності.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 16 жовтня 2001 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири вона стала власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

16 листопада 2007 року, зазначає ОСОБА_7, замість договору довічного утримання, на укладення якого вона мала дійсний намір, в зв'язку з шахрайськими діями ОСОБА_8, приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_11 було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_2, між дарувальником ОСОБА_7 та обдарованим ОСОБА_8

ОСОБА_7 вказує, що 05 червня 2009 року, неправомірно заволодівши правами на вищезазначену квартиру, ОСОБА_8 уклав договір купівлі-продажу із ОСОБА_6, який було посвідчено 05 червня 2009 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_12, а 10.06.2009 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано Уманському виробничому відділку КП « ЧООБТІ» за ОСОБА_6

Позивачка зазначає, що починаючи з 16 листопада 2001 року і на даний час вона постійно проживає в квартирі, з цієї квартири нікуди не виїжджала, продавати чи дарувати свою квартиру не збиралася, оскільки вже досить похилого віку і їй необхідно мати дах над головою, ні від кого кошти за квартиру не отримувала.

Договір дарування від 16 листопада 2007 року ОСОБА_7 уклала, будучи введеною в оману обдарованим ОСОБА_8, і цей факт було достовірно встановлено лише 02 жовтня 2013 року вироком суду, який набрав чинності в передбаченому законом порядку, а тому цей договір дарування підлягає визнанню в судовому порядку недійсним.

Крім того, вказує ОСОБА_7, договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 05 червня 2009 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_12, не відповідає вимогам чинного законодавства, тому що ОСОБА_8 заволодів правами на квартиру не на законних підставах. Крім того, ОСОБА_6 не мав законного права володіння квартирою, ще й тому, що ОСОБА_7 квартиру ОСОБА_8 не передавала, а тому він не міг її передати ОСОБА_6 в натурі, а тим більш безоплатно.

Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_7 звернулась за їх захистом до Уманського міськрайонного суду Черкаської області та просила постановити судове рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири від 16 листопада 2007 року, укладений між нею та ОСОБА_8, який посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований за номером 8818, витребувати однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 із чужого незаконного володіння ОСОБА_6, визнати за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_4 та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_6

Також ОСОБА_7 просила стягнути з відповідачів на свою користь понесені судові витрати в рівних частинах.

В грудні 2013 року ОСОБА_6 звертається до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з зустрічним позовом до ОСОБА_8 та ОСОБА_7 про визнання його добросовісним набувачем, просить ухвалити рішення, яким визнати його добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_4.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 грудня 2013 року зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_7 про визнання добросовісним набувачем прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння та об»єднано вказані позови в одне провадження.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 30 січня 2014 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_7 про визнання добросовісним набувачем залишено без розгляду.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 квітня 2015 року позов ОСОБА_7 - задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_5 від 16 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, який посвідчено приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований за номером 8818.

Витребувано однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7

Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_6

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 судові витрати в сумі 647,39 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 судові витрати в сумі 647,39 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, вважаючи рішення суду першої інстанції постановленим із порушенням норм матеріального і процесуального права, при невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, при неповному з»ясуванні обставин, які, на думку апелянта, мають істотне значення для правильного вирішення виниклого між сторонами спору по суті, просить рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 квітня 2015 року скасувати, ухваливши при цьому нове рішення, яким повністю відмовити ОСОБА_7 в задоволенні заявлених нею позовних вимог.

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_6, підлягає відхиленню, виходячи із наступного.

Згідно вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

При розгляді даної справи суд правильно встановив факти, відповідні їм правовідносини, постановив рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, ґрунтується на зібраних по справі доказах, оцінивши які в сукупності, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_7

Як вбачається із наявних матеріалів справи, 16 жовтня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_7 стала власником однокімнатної квартири АДРЕСА_2, якою позивачка фактично користується і постійно проживає в даному житловому приміщенні.

16 листопада 2007 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу ОСОБА_11 було посвідчено договір дарування квартири АДРЕСА_6 між ОСОБА_7 та ОСОБА_8

05 червня 2009 року ОСОБА_8 уклав договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_6, а 10.06.2009 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано Уманському виробничому відділку КП « ЧООБТІ» за ОСОБА_6

В березні 2013 року ОСОБА_7 звернулася із заявою про злочин в правоохоронні органи, в зв'язку з тим, що була введена в оману ОСОБА_8 відносно вчинюваного правочину і у нотаріуса, замість договору довічного утримання, на що реально було спрямоване її волевиявлення, підписала договір дарування квартири на користь ОСОБА_8, в результаті чого останній незаконно заволодів правами на її квартиру. Незаконні дії ОСОБА_8, пов»язані з протиправним отриманням прав на квартиру позивачки, призвели до можливості укладення 05 червня 2009 року між ним та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу спірної квартири.

02 жовтня 2013 року вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, а саме що він, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_7, що виразилося у повідомленні їй про намір укладення із нею договору довічного утримання, замість чого уклав договір дарування належної ОСОБА_7 на праві власності квартири на свою користь, чим незаконно придбав право на її майно, а саме право власності на квартиру АДРЕСА_6.

Даний вирок суду набрав чинності в передбаченому законом порядку.

Згідно вимог ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок суду, що набрав законної сили, є обов»язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, відносно якої ухвалено даний вирок.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною п'ятою ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Виходячи із вимог ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Сукупність зібраних по справі доказів об»єктивно свідчить про те, що ОСОБА_7, яка є людиною похилого віку, за станом свого здоров»я потребує постійного догляду і допомоги, в тому числі, матеріального характеру, не мала наміру відчужувати на користь ОСОБА_8 єдине належне їй на праві власності майно шляхом укладення договору дарування квартири, а мала на меті укласти саме договір довічного утримання. І тільки внаслідок незаконних дій ОСОБА_8В,, який ввів ОСОБА_7 в оману щодо обставин, які мають істотне значення, в першу чергу, що стосується самої суті та природи укладеного правочину, ОСОБА_7 підписала договір дарування, маючи на меті укладення зовсім іншого правочину.

Про те, що ОСОБА_7 не бажала укладення договору дарування та не усвідомлювала правових наслідків його укладення,. свідчить також те, що після укладення оспорюваного договору дарування квартири, позивачка продовжувала користуватися даним житловим приміщенням та постійно в ньому проживати, нікуди із квартири не виїзджала, будь-яких грошових коштів не отримувала.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої ст. 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки належна ОСОБА_7 на праві власності квартира АДРЕСА_6 вибула з володіння власниці усупереч її волі, внаслідок обману та зловживання довірою ОСОБА_7, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що спірна квартира АДРЕСА_6 підлягає витребуванню в добросовісного набувача на користь позивачки відповідно до вимог статті 388 ЦК України.

Є необґрунтованими посилання ОСОБА_6 в апеляційної скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно витребував спірну квартиру в нього, як добросовісного набувача, оскільки безспірне встановлення зібраними по справі доказами факту вибуття квартири №52, що розташована в будинку №78 по вул. Жовтневої Революції в м. Умань з володіння її власника /ОСОБА_7О./ поза її волею та бажанням, є підставою для витребування майна, переданого за недійсним правочином, та повернення даного майна позивачці.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Підстав для скасування або зміни постановленого судом першої інстанції рішення колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та скасування державної реєстрації права власності - відхилити, зазначене рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :