у х в а л а

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Амеліна В. І., Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т. П., Савченко В. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про виселення без надання іншого жилого приміщення, за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася з указаним позовом, у якому зазначала, що відповідачі зареєстровані та проживають у належній їй на праві власності 38/100 частини будинку АДРЕСА_1, хоча не є членами її сім'ї та з ними не укладено договір найму житла. У зв'язку з конфліктами, які виникають між відповідачами та іншими співвласниками будинку з приводу користування ним, проживання відповідачів у спірному будинку стало неможливим. З огляду на таке просила усунути перешкоди в користуванні належній їй на праві власності 38/100 частини будинку шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

У серпні 2014 року ОСОБА_6 і ОСОБА_7 звернулися з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, у якому, посилаючись на неприязні відносини з відповідачами, просили виселити їх із будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2014 року позови ОСОБА_3 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено.

Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із домоволодіння АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Вирішено питання про стягнення судового збору.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 10 грудня 2014 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2015 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 10 грудня 2014 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду Миколаївської області від 10 грудня 2014 року залишено без змін.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, посилаючись на приписи ст. ст. 64, 116, 150, 156, 158 ЖК Української РСР та ст. ст. 321, 391 ЦК України, виходив із обґрунтованості її позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_3 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що з 1988 року відповідачі не втратили права користування житлом після смерті попереднього власника, членами сім'ї якого вони були, та протягом тривалого часу (27 років) за згоди нового власника реалізували його, безперешкодно проживаючи в окремому приміщенні домоволодіння. Тому факт користування відповідачами спірним житлом на теперішній час не може вважатись перешкодою в розумінні ст. 391 ЦК України та бути достатньою підставою для їх виселення. Крім того, апеляційний суд виходив із того, щопозивачем ОСОБА_3 не надано доказів перешкоджання відповідачами її проживанню у спірному житловому приміщенні та наявності умов для застосування до них правил ст. 116 ЖК Української РСР, а саме: щодо систематичного порушення правил співжиття з позивачем та застосування до них передбачених законом заходів впливу.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що будинковолодіння АДРЕСА_1 належало матері відповідача ОСОБА_4 та бабі позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 У вказаному будинку як члени сім'ї проживали ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3

17 серпня 1988 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказане будинковолодіння, а 10 травня 2005 року у зв'язку із введенням в експлуатацію самовільних забудов - свідоцтво про право власності на новостворене майно.

Будинковолодіння АДРЕСА_1 складається із двох житлових будинків - літ. «А» загальною площею 92,7 кв. м та літ. «Б» загальною площею 27,7 в. м.

На підставі договору купівлі-продажу від 30 червня 2005 року ОСОБА_3 продала 27/100 частини будинковолодіння ОСОБА_6, а 28 липня 2005 року 35/100 частини - ОСОБА_7

У власності ОСОБА_3 залишилось 38/100 частини спірного будинковолодіння, у жилих приміщеннях якого залишились зареєстрованими та проживають ОСОБА_4 і ОСОБА_5

З 2005 року ОСОБА_3 проживає зі своєю сім'єю та зареєстрована за іншою адресою.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_3 посилалась на те, що в неї виникла необхідність розпорядитися своєю власністю шляхом вселення у належну їй частину вказаного будинку, проте її рідна тітка - ОСОБА_4, та її двоюрідний брат ОСОБА_5, які не є членами її сім'ї, але проживають у належних їй жилих приміщеннях, перешкоджають у здійсненні її права власності, порушують правила співжиття, тому просила усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві власності частиною будинку шляхом виселення відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

У той же час, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, на порушення приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, не з'ясував, членами якої сім'ї були відповідачі на момент вселення у спірний будинок, на якій правовій підставі вони вселились у спірне житло, чи були вони членами сім'ї ОСОБА_3, на яких умовах вони залишились проживати у цьому будинку після смерті ОСОБА_10, чи не втратили вони такого права у зв'язку з переходом права власності на будинковолодіння до позивача.

Про необхідність з'ясування зазначених обставин було зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2015 року, висновки і мотиви якої на порушення приписів ч. 4 ст. 338 ЦПК України при новому розгляді справи апеляційним судом не враховано.

Факт проживання відповідачів у спірному будинковолодінні з 1988 року та незаперечення новим власником проти їх проживання тривалий час не може бути підставою для відмови в задоволенні позову нового власника - ОСОБА_3 у їхньому виселенні, оскільки таке суперечить приписам ч. 1 ст. ст. 383, ст. 391 ЦК України та порушує право власника на користування та розпорядження своїм майном.

Крім того, апеляційний суд не з'ясував причини непроживання ОСОБА_3 у спірному будинковолодінні, не перевірив, чи не є це наслідком неприязних відносин її із відповідачами. Будь-які висновки з цього приводу в рішенні апеляційного суду відсутні.

З огляду на таке висновки апеляційного суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 є передчасними.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду в частині вирішення позову ОСОБА_3 не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, яка діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 04 червня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. І. Амелін

Т. П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

В.О. Савченко