У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Юровської Г.В., Леванчука А.О., ПисаноїТ.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на спадкове майно; за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_8, після смерті якого відкрилась спадщина на майно, а саме: житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами та земельну ділянку площею 600 кв. м по АДРЕСА_1, автомобіль марки «Mazda 626», державний номерний знак НОМЕР_3, автомобіль марки ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_1, винахід лікарського препарату «Магніколін», який був запатентований її батьком та впроваджений у виробництво.

Також позивачка вказувала, що вона звернулась до Першої полтавської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у строки, визначені законом. Окрім неї із заявами про прийняття спадщини звернулись його дружина - ОСОБА_6 та діти - ОСОБА_9, ОСОБА_10 Остання подала заяву про відмову від своєї частки у спадщині на користь ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер, після смерті якого відкрилась спадщина, спадкоємцями за законом, які прийняли спадщину стали мати ОСОБА_6, дружина ОСОБА_7, син ОСОБА_5, які також прийняли спадщину у визначений законом строк.

Враховуючи вимоги ст. 1267 ЦК України, ОСОБА_4 просила суд за нею право власності у порядку спадкування на 1/8 частину житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами та ј частину земельної ділянки площею 600 кв. м по АДРЕСА_1, 1/8 частину автомобіля марки «Mazda 626», державний номерний знак НОМЕР_2, 1/8 частину автомобіля марки ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_1, ј частину прав на винахід лікарського препарату «Магніколін», який був запатентований її батьком та впроваджений у виробництво.

У листопаді 2014 року ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 звернулися до суду із зустрічним позовом, в якому зазначали, що ОСОБА_4 звернулась до нотаріальної контори із заявою про те, щоб свідоцтво про право на спадщину їм не видавали, оскільки між спадкоємцями існує спір, який вона вирішує у судовому порядку, а тому отримати спадщину у нотаріальній конторі вони позбавлені можливості.

На підставі наведеного вище ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 просили визнати за ними право власності на спадкове майно, а саме: за ОСОБА_11 на 5/8 частини житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами та земельної ділянки площею 600 кв. м по АДРЕСА_1, автомобіля марки «Mazda 626», державний номерний знак НОМЕР_2; за ОСОБА_5 на 1/8 частину житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами та земельної ділянки площею 600 кв. м по АДРЕСА_1, автомобіля марки «Mazda 626», державний номерний знак НОМЕР_2; за ОСОБА_7 на 1/8 частину житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами та земельної ділянки площею 600 кв. м, автомобіля марки «Mazda 626», державний номерний знак НОМЕР_2.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 09 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 29 липня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/8 частину транспортного засобу - автомобіля марки ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/8 частину транспортного засобу - автомобіля марки «Mazda 626», державний номерний знак НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/8 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 загальною площею 65,9 кв. м, житловою площею 45,0 кв. м.

Визнано за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/8 частину земельної ділянки площею 600 кв. м, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на ј частину прав на винахід лікарського препарату «Магніколін» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5. ОСОБА_6, ОСОБА_7 задоволено

Визнано за ОСОБА_6 право спільної часткової власності на 5/8 частини житлового будинку загальною площею 65,9 кв. м, житловою площею 45,0 кв. м, по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право спільної часткової власності на

5/8 частини земельної ділянки площею 600 кв. м, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 5/8 частини транспортного засобу - автомобіля марки «Mazda 626», державний номерний знак НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_5 право спільної часткової власності на

1/8 частини житлового будинку загальною площею 65,9 кв. м, житловою площею 45,0 кв. м, по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право спільної часткової власності на

1/8 частину земельної ділянки площею 600 кв. м, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/8 частину транспортного засобу - автомобіля марки «Mazda 626», державний номерний знак НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_7 право спільної часткової власності на

1/8 частини житлового будинку загальною площею 65,9 кв. м, житловою площею 45,0 кв. м, по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_7 право спільної часткової власності на

1/8 частину земельної ділянки площею 600 кв. м, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/8 частину транспортного засобу - автомобіля марки «Mazda 626», державний номерний знак НОМЕР_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 6 тис. грн за надання правової допомоги.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить змінити рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити в частині визнання права власності на частку житлового будинку, земельної ділянки та автомобілів; скасувати рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4 з підстав, передбачених

ст. 1225 ЦК України, ст. 120 ЗК України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо того, що суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема п. 4.21 глави 10 розділу II Порядку вчинення дій нотаріусами України та не застосував положення п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, ст. ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу, спростовуються правовою позицією, що викладена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів.

Зокрема, судам роз'яснено, що на відміну від норми ст. 30 ЗК України(1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, ч. 1 ст. 120 ЗК України визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

За відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення ч. 4 ст. 120 ЗК України з огляду на таке.

Результати аналізу змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Крім того, відповідно до ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК Українивитрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК Українистороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат, на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», затверджено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справ. Так, граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права, тобто 487 грн 20 коп. за одну годину роботи.

Склад та розміри витрат, пов'язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відповідно до акта прийняття виконаних робіт від 09 червня 2015 року адвокатом БалабановимЛ.К. на надання послуг з правової допомоги було витрачено 12,3 години. Вартість однієї години складає 487 грн 20 коп., що відповідає закону.

Таким чином суд першої інстанції з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд дійшов правильного висновку про законність й обґрунтованість вимог в цій частині.

Із матеріалів справи та змісту судових рішень не вбачається, що судами при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції, з якими погодився й апеляційний суд, не спростовують.

Частиною 3 статті 332 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 червня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 липня

2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Г.В. Юровська
А.О. Леванчук
Т.О. Писана