АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Шебуєвої В.А.,

- Оніщука М.І.,

за участю секретаря - Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Дніпровський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

У мотивування вимог посилався на те, що в 1964 році він разом з батьками переїхав до квартири АДРЕСА_1.

Після переселення батьків він разом з братом ОСОБА_5 стали власниками цієї квартири, а у 1981 році він переоформив особовий рахунок на себе.

24.07.1982 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 укладено шлюб, в якому вони мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

17.01.1989 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між ними розірвано.

У 1993 році при вирішенні питання поділу квартири АДРЕСА_1 він та ОСОБА_6 намагалися здійснити приватизацію даної квартири аби роз'їхатися, але в зв'язку з відсутністю домовленості між ними ним було відкликано заяву форми №2 про приватизацію державного житлового фонду.

У подальшому приватизацію квартири АДРЕСА_1 здійснено на підставі розпорядження №55-200 від 18.10.2000 року та видано свідоцтво на право власності на житло на нього та відповідачів, як членів його родини.

Оскільки заяву про приватизацію за згодою його та згодою ОСОБА_3 було відкликано, а тому не зрозуміло на якій правовій підставі здійснена приватизація.

У 2003 році ОСОБА_3 та ОСОБА_7 виїхали з квартири в інше місце проживання

З цього часу вони не беруть участі у витратах на утримання квартири.

Він має скрутне матеріальне становище, що робить неможливим сплачувати за житлово-комунальні послуги по утриманню квартири, в якій зареєстровані відповідачі.

Оскільки відповідачі не проживають у спірній квартирі більше десяти років, що відповідає положенням ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК УРСР та ч. 2 ст. 405 ЦК України, не сплачують плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню квартири, просив суд визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 особами, які втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Дніпровський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду і направити справу на новий розгляд, замінити або ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, задовольнити позов, покласти судові витрати на відповідачів.

Зазначає, що рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Вказує, що йому не було надано можливості навести докази, скориставшись архівними матеріалами.

Також суд першої інстанції не прийняв до уваги акти про непроживання відповідачів за місце реєстрації і не сплату коштів за житлово-комунальні послуги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд підставно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Судом встановлено, згідно Свідоцтва про право власності на житло від 18 жовтня 2000 року, виданого на підставі розпорядженням №55-200 від 18.10.2000 року Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_2 та членам його сім'ї ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних долях.

Дана квартира зареєстрована в бюро технічної інвентаризації на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 18 жовтня 2000 року і записана у реєстрову книгу за 1679 (а.с. 18).

З довідки форми №3авід 13.05.2015 року, виданої ЖРЕО-411 за №1807, вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, на праві приватної власності належить ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с. 13).

Із зазначеного вище вбачається, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Позивач у позовній заяві, посилаючись на ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК Української РСР та ч. 2 ст. 405 ЦК України, просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Так, згідно ч. 1 ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК Української РСР).

Тобто, зазначені вище норми застосовуються до наймача або членів його сім'ї, а в даному випадку сторони є співвласниками квартири, а тому ч. 1 ст. 71, ст. 72 ЖК Української РСР до спірних правовідносин не застосовуються.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Даною статтею не передбачено визнання власника таким, що втратив право на користування житлом через не проживання в ньому без поважних причин понад один рік.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді