Справа № 226/2924/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 року м. Димитров

Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Мітюхіній О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Димитров Донецької області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в обґрунтування якого вказав, що на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2002 року йому належить житлова квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, в якій він зареєстрований та мешкає. 19.05.2004 року під час шлюбу у зазначеній квартирі була зареєстрована відповідач, яка на теперішній час за вказаною адресою не проживає, особистих її речей в квартирі не має. Шлюб між ним та відповідачем було розірвано за рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 20.12.2010 року, після чого він просив відповідача знятися з реєстрації за вказаною адресою, на що остання не реагує. Відповідач тривалий час мешкає з іншим чоловіком, з яким в неї народився син ОСОБА_3, 30.09.2014 року, якого відповідач 28.10.2014 року зареєструвала у його квартирі без його відома. Фактично відповідач не мешкає за адресою реєстрації з вересня 2010 року. Проте він змушений сплачувати за відповідача та з листопада 2014 року за її сина житлово-комунальні послуги, які розраховується з урахуванням кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні. Зайвих коштів в нього не має, крім того, йому потрібно піклуватися про свою сімю. Тому позивач з метою усунення перешкод у користуванні належним йому житлом, посилаючись у тому числі на ст.405 ЦК України, просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі, додавши, що після того, як відповідач пішла до іншого чоловіка, який ніде не працює, він змінив у квартирі вхідні замки, оскільки працює у шахті і не бажає, щоб квартира була спустошена. Відповідач зверталася з заявою до міліції з приводу того, що він її вигоняв, але у порушенні кримінальної справи було відмовлено. Спору з приводу розподілу майна, доки він не звернувся з даним позовом до суду, у відповідача не виникало.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, оскільки вищевказана квартира була придбана під час шлюбу з позивачем. Також після розірвання шлюбу позивач не давав їй доступу до спірного житла, неодноразово змінював замки, ключі від квартири їй не надавав. Через стосунки, які склалися між ними, вони не могли уживатися в одній квартирі. Спочатку молодший син проживав з позивачем, а старший син з нею, з квітня 2015 року молодший син мешкає з нею. Позивач також не пускає синів до квартири, не віддав речей ані їй, ані дітям. На теперішній час вона звернулася до суду з позовом про визнання її права власності на ? частину вказаної квартири. Іншого власного житла в неї нема.

Заслухавши сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2, належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.09.2002 року, посвідченого 11.09.2002 року державним нотаріусом Димитровської державної нотаріальної контори Донецької області, реєстровий номер 2329. Право власності позивача на придбану квартиру зареєстровано у бюро технічної інвентаризації м.Димитров 11.09.2002 року у реєстровій книзі № 11 за реєстровим № 40, що підтверджується відповідним договором, реєстраційним посвідченням БТІ м.Димитров, витягом з Державного реєстру правочинів, технічним паспортом на квартиру (а.с.5, 6, 7-8).

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.09.1999 року, який будо розірвано за рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 20.12.2010 року та в якому народилися діти: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що встановлено на підставі вказаного рішення суду, свідоцтв про народження дітей (а.с.10, 12, 13).

У даній квартирі зареєстровані: з 27.11.2002 року в якості власника позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3; з 19.05.2004 року його діти: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5; з 19.05.2004 року колишня дружина позивача відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, та з 28.10.2014 року син відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, про що свідчить довідка приватного підприємства «ПЖФ Гарант-Сервіс» від 30.06.2015 року (а.с.27).

Відповідно до акту приватного підприємства «ПЖФ Гарант-Сервіс» від 30.06.2015 року, виготовленого спеціалістами підприємства за участю сусідів, відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, з 2010 року по день складання акту за адресою: АДРЕСА_2, не проживала (а.с.29).

Дану обставину у судовому засіданні підтвердили допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона мешкає за адресою: АДРЕСА_3, в одному підїзді з позивачем, є старшою будинку. Приблизно напочатку 2000-х років сторони з двома маленькими синами заселалися у квартиру № 40. В них постійно виникали сварки, пянки, які заважали проживанню мешканців підїзду. Обидвачасто перебували у стані алкогольного спяніння. У вказаній квартирі ОСОБА_2 не мешкає з 2010 року, вона покинула квартиру разом з дітьми. Після розлучення сторін і виїзду ОСОБА_2 з квартири, запанувала тиша. Позивач почав займатися ремонтом квартири, погасив борги за всі комунальні послуги.

Свідок ОСОБА_7, мешканка квартири № 36 будинку № 40 м-ну «Молодіжний» в м.Димитров, надала аналогічні пояснення.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що у період виконання службових обовязків старшого дільничого з 2007 року по 06.11.2015 року він обслуговував м-н «Молодежний» в м.Димитров, знайом з сімєю ОСОБА_2, оскільки між колишнім подружжям давно склалися неприязні стосунки, сторони неодноразово зверталися зі скаргами один на одного. З заявами переважно звертався чоловік. Причиною конфліктів було те, що дружина не займалася вихованням дітей. Коли сторони мешкали по різним адресам, ОСОБА_2 зверталася до міліції з заявою про те, що начебто чоловік виганяв її з квартири, але даний факт не підтвердився. На той час відповідач проживала з іншим чоловіком на м-ні «Світлий» м.Димитров. Зараз неповнолітні діти проживають з матірю на м-ні «Світлий». Зі сторонами проводилися профілактичні бесіди та спроби їх примирити.

Відповідно до постанови Димитровського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 18.10.2010 року у порушенні кримінальної справи за ст.296 КК України стосовно ОСОБА_1 відмовлено, оскільки було встановлено, що конфлікт між сторонами стався на грунті раптово виниклих неприязних стосунків. З тексту даної постанови випливає, що ОСОБА_2 13.10.2010 року звернулася до міліції з заявою про те, що її чоловік ОСОБА_1 вигоняв її з квартири за адресою: м.Димитров, м-н «Молодіжний», 40/40.

Відповідно до рахунків на сплату житлово-комунальних послуг, у тому числі за жовтень 2015 року, довідки відокремленого підрозділу «Шахта «Стаханова» державного підприємства «Красноармійськвугілля» від 02.07.2015 року позивачем погашена заборгованість за отримані комунальні послуги і сплачуються поточні платежі за адресою: м.Димитров, м-н «Молодіжний», 40/40.

За приписами ст.41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності, гарантує право власності, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.155 Житлового кодексу України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_4, є спільною сумісною власністю сторін, оскільки була придбана сторонами у період шлюбу. Судом встановлено, що відповідач не проживає у зазначеній квартирі з вересня 2010 року по теперішній час. Але вона є співвласником вказаної квартири, тому суд вважає, що підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням згідно за ст.405 ЦК немає. Також суд вважає, що в даному випадку згідно за ст.ст.317, 321 ЦК України власника не можливо позбавити однієї із складових права власності - права користування. Несплата обовязкових платежів за утримання будинку не є безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, для стягнення з користувача отриманих послуг є визначені цивільним законодавством певні правові механізми.

Крім того, зясовуючи причини відсутності відповідача на спірній жилой площі, суд не встановив, що вони були неповажні. Стосунки, які склалися між сторонами, потягли не тільки розірвання їх шлюбу а й неможливість продовжувати проживати на одній житловій площі. Позивач своїми діями заважав праву проживання відповідача у спірному приміщенні, змінивши замки на вхідній двері своєї квартири відразу, як позивач з дитиною пішла від нього.

Тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі ст.60 СК України, ст.ст.317, 321, 355, 368, 369, 405 ЦК України, ст.155 ЖК України, керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 213, 214, 215, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня його оголошення. Особи, які брали участь, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати судову скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 30.11.2015 року.

Суддя Ж.Є.Редько