Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 53 Доповідач Миніч Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 21 жовтня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А.» про стягнення коштів,-

встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом. Просив стягнути з відповідача на його користь оплату за надурочні роботи, виконані ним протягом всього часу роботи у відповідача, в сумі 87770 грн, добові витрати за час перебування у відрядженні в розмірі 11520 грн, витрати на пальне в сумі 3360 грн., невиплачену заробітну плату за червень та липень 2014 року в розмірі 1345 грн.20 коп., заробітну плату за фактично виконану роботу за сумісництвом в розмірі 36000 грн. та 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що з 21.11.2011 року по 15.12.2012 року, з 26.04.2013 року по 31.01.2014 року, з 22.04.2014 року по 30.08.2014 року він працював у Представництві «Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А.» в Україні за строковими трудовими договорами в якості геодезиста та за сумісництвом - водієм-підсобним робітником. Відповідач протягом всього періоду його роботи порушував умови трудових договорів та норми діючого законодавства про працю, внаслідок чого не була оплачена надурочна робота, перебування у відрядженні, заробітна плата за сумісництвом, не відшкодовані витрати на пальне. Неправомірними, на думку позивача, діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 21 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість зазначеного рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задоволити позов в повному обсязі.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 21.11.2011 року по 15.12.2012 року, з 26.04.2013 року по 31.01.2014 року та з 22.04.2014 року по 30.08.2014 року позивач ОСОБА_3 працював у Представництві «Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А.» в Україні за строковими трудовими договорами в якості геодезиста.Зазначені обставини підтверджуються копіями трудових договорів №396 від 21.11.2011 року, №232 від 26.04.2013 року, №254 від 22.04.2014 року та копією трудової книжки (а.с.14-34).

Наказом №623-кп від 30 серпня 2014 року позивач звільнений з роботи на підставі ст.36 п.2 КЗпП України за закінченням строку дії трудового договору (а.с.17).

Крім того, між позивачем та відповідачем було укладено цивільно-правові договори від 22.04.2013 року та 22.04.2014 року про надання послуг. За умовами зазначених угод для забезпечення виробничих потреб замовника (Представництва «Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А.») виконавець (ОСОБА_3) взяв на себе зобов'язання надавати на свій власний ризик за власні кошти послуги з перевезення працівників представництва, вантажів та надавати інші, пов'язані з цим послуги власним автотранспортом на паливі замовника (а.с.103-106). Для забезпечення умов цих договорів виконавець використовував власний автомобіль. Загальна сума кожного договору складала 4831,50 грн. на місяць.

Пунктом 1.4 договорів про надання послуг передбачено, що цей договір не носить характеру трудового договору і на нього, відповідно, не поширюється дія норм чинного в Україні трудового законодавства.

Зазначені угоди є чинними і жодною із сторін не оскаржені.

За наведених обставин та із врахуванням положень ст.ст.52,53,61,62 КЗпП суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що час надання позивачем послуг за цивільно-правовими угодами не може включатися в тривалість робочого часу за трудовими угодами та не може вважатися надурочними роботами, за виконання яких позивач вимагав оплати у підвищеному розмірі.

При цьому суд врахував, що тривалість робочого часу позивача під час його роботи у відповідача узгоджується з вимогами трудового законодавства. Зокрема, згідно зі ст.61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51).

Факт тривалості робочого часу позивача за спірний період у межах, визначених законом, підтверджений табелями обліку робочого часу (а.с.118-120). Зазначені докази позивачем не спростовані.

Крім того, згідно з п.п. 4.1, 4.2 трудових договорів заробітна плата позивачу визначалася в залежності від його кваліфікації, кількості, якості та складності виконуваної роботи, а також умов праці та встановлена в розмірі 5000 грн. на місяць.

Надані сторонами довідки про доходи не підтверджують факту нарахування позивачеві заробітної плати у меншому розмірі, ніж передбачено трудовими угодами (а.с.112-114).

За таких обставин суд правильно вважав, що підстав для стягнення оплати за надурочні роботи не було.

Виріщуючи спір в частині вимог про оплату праці за роботу за сумісництвом, суд також правильно вважав, що позов в цій частині є безпідставним, оскільки грунтується на помилковому ототожненні понять роботи за сумісництвом та за цивільно-правовими угодами.

При цьому суд обгрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено факту прийняття його на роботу за сумісництвом у встановленому законом порядку.

Також правильними є висновки суду першої інстанції в частині заявлених вимог про оплату добових за перебування у відрядженні.

Зокрема, із змісту п.1 «Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон», затвердженої наказом Мінфіну №59 від 13.03.1998 року випливає, що службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Разом з тим, службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить у дорозі або має роз'їзний (пересувний) характер, не вважаються відрядженнями, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором, трудовим договором (контрактом) між працівником і власником (або уповноваженою ним особою/керівником).

Оскільки в даному випадку виконувана позивачем робота носила роз"їзний характер (пов"язана з будівництвом доріг) та розпорядження про направлення позивача у відрядження роботодавцем не ухвалювались, то суд обгрунтовано вважав, що підстав для задоволення вимог про стягнення добових витрат за час перебування у відрядженнях в сумі 11520 грн. немає.

Крім того, відмовляючи в позові в частині вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за червень та липень 2014 року в розмірі 1345,20 грн., суд правильно вважав, що розмір нарахованої позивачу у спірні місяці заробітної плати відповідає погодженим сторонами умовам трудового договору, тому така вимога є безпідставною.

Також, із врахуванням наданих сторонами доказів та обставин справи, суд обгрунтовано вважав, що відповідачем був проведений повний розрахунок з позивачем за надані ним послуги за цивільно-правовими договорами.

Так, вимоги позивача про стягнення вартості пального в сумі 3360 грн. грунтуються на тій обставині, що у представництві встановлені норми витрат пального для орендованих автомашин.

Разом з тим, транспортний засіб, який використовував позивач для надання послуг за цивільно-правовою угодою, не був переданий в оренду відповідачу. Пальне, необхідне для виконання зазначених послуг, позивач одержував за відомостями (а.с.82-86). Про прийняття наданих послуг сторони договору складали акти, із змісту яких вбачається, що розрахунок проведений повністю, претензії відсутні (а.с.37-41). Доказів про витрату пального на спірну суму позивачем не надано.

У зв"язку з наведеним підстав для задоволення позову в цій частині вимог не було.

Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов"язував з порушенням відповідачем, на його думку, законодавства про працю, а таких порушень судом не встановлено, то правильним також є висновок суду про те, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Характер спірних правовідносин судом першої інстанції визначений правильно. Обставини справи судом з'ясовані повно та всебічно. Зібраним у справі доказам дана належна оцінка. Будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.

Рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 21 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: