Справа № 337/4335/15-ц
Провадження № 2/337/1768/2015р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі головуючого судді Кучерук І.Г.

з участю секретаря Латій В.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Хортицького районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, скасування та визнання права власності в порядку застосування наслідків недійсності правочину

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, скасування та визнання права власності в порядку застосування наслідків недійсності правочину, мотивуючи тим, що 22.12.2004 року ОСОБА_3, в якості дарувальника був укладений з ОСОБА_4 в якості обдарованого договір дарування. Відповідно до умов цього договору, позивач подарувала, а відповідач прийняв у дар 1/20 частку нежитлового приміщення XXXXIV літ А-9, А1-2. A-З, що знаходиться за адресою м. Запоріжжя, вул. Курузова, буд. 7. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за № 2731. На підставі цього договору дарування відповідач зареєстрував 10 січня 2005 року право власності в OП «ЗМБТІ», що є правопопередником ТОВ «ЗМБТІ» (номер запису 731, в книзі 3). Зазначений договір був укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлюються, так як був укладений з метою захисту вказаного приміщення від неправомірних (рейдерських), посягань з боку інших осіб та збереженням за ОСОБА_3 фактичного володіння над цим приміщенням. Разом з укладенням договору дарування, відповідач написав власноруч розписку, в якій зазначив, що ним тимчасово, з метою захисту вказаного приміщення від рейдерських посягань, воно було прийнято в дар. Також Відповідач зазначив, що бере на себе зобов'язання повернути приміщення за першою вимогою. Просить суд визнати недійсним договір дарування 1/20 частки нежитлового приміщення ХХХХІV літ. А-9, А1-2, А-3, що знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Курузова, буд. 7, що укладений 22.12.2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі № 2731, скасувати за ОСОБА_4 право власності на 1/20 частки нежитлового приміщення ХХХХІV літ. А-9, А1-2, А-3, що знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, вул.. Курузова, буд. 7, що зареєстроване 10 січня 2005 року в ОП «ЗМБТІ», що є правопопередником ТОВ «ЗМБТІ» (номер запису 731, в книзі 3), визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/20 частки нежитлового приміщення ХХХХІV літ. А-9, А1-2, А-3, що знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Курузова, буд. 7.

Позивачка у судовому засіданні позовну заяву підтримала, просила задовольнити та пояснила, що хотіла зберегти приміщення від рейдерських посягань. Уклала два договору дарування, дочці подарувала 14/25 та відповідачу 1/20 частину нежилого приміщення. Договір дарування на 14/25 частини визнаний недійсним. Відповідач написав розписку, що ним тимчасово, з метою захисту вказаного приміщення від рейдерських посягань, було прийнято в дар, та зазначив, що бере на себе зобовязання повернути приміщення за першою вимогою. Приміщення у володіння відповідача ніколи не переходило, він його не використовував. Утримання та використовування здійснювалося виключно позивачем. Розписка була написана після укладення договору дарування.

Представник відповідача ОСОБА_2 надала письмові заперечення відповідно до яких, вважає, що розписка, як доказ фіктивності правочину не може розцінюватись як належний доказ, так як була укладена разом з договором у простій письмовій формі та за змістом наданої розписки, слідує, що ОСОБА_4 взяв на себе обовязок повернути дароване приміщення в майбутньому. У звязку з чим, вважає, що така розписка має усі ознаки попереднього договору відповідно до ст. 635 ЦК України. Посилання позивача на те, що договір дарування не був виконаний, і приміщення не було передане у володіння й користування ОСОБА_4, свідчить лише про неналежне виконання ОСОБА_3 умов укладеного договору і жодним чином не свідчить про наявність фіктивності правочину. Представник відповідача у судовому засіданні пояснила, що відповідач знаходився у шлюбі з позивачкою, та для уникнення переходу приміщення до інших осіб, позивачка запропонувала переписати на його частину приміщення, відповідач не використовував дане приміщення. Сам відповідач не оспорює написання розписки.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що працює у ОСОБА_3 з 1990 року, працює по трудовій книжці, у грудня 2004 року були збори, де їм повідомили про фіктивну передачу приміщення у власність ОСОБА_4, а він в свою чергу повідомив, що коли буде необхідно він його поверне, а вони як працювали так и будуть працювати. ОСОБА_4 не змушував ОСОБА_3 заключати договір. При укладання договору не була присутня. ОСОБА_3 з 2004 року все що випливає з утримання приміщення сплачує сама.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що працює у ОСОБА_3 з 1994 року, працює по трудовій книжці. Приміщення належало ОСОБА_3, вона сплачувала всі рахунки. Потім було подаровано ОСОБА_4, на зборах повідомили, що це фіктивний договір дарування і все залишається по колишньому. Знає, що у позивача були якісь неприємності, хтось намагався забрати приміщення. ОСОБА_4 повідомив, що керувати буде ОСОБА_3 При укладанні договору та розписки не була присутня.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що приміщення було оформлено фіктивно, була необхідність для збереження даного приміщення від рейдерських посягань. Було два договору, один на неї, а інший на відповідача, після чого ОСОБА_4 написав розписку про повернення приміщення за першою вимогою, але коли заходила розмова про повернення даного приміщення відповідач уникав розмови, але і не відмовлявся повернути. ОСОБА_4 не намагався забрати приміщення. При укладанні договору була присутня.

Дослідивши матеріали справи, надані докази, вислухавши пояснення сторін, свідків, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі зареєстрованому 20.10.2004 року(а.с.27).

Згідно до копії рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.10.2012 року, шлюб між сторонами розірвано(а.с.28).

Відповідно до договору дарування від 22.12.2004 року ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар 1/20 частину нежитлового приміщення ХХХХІV літ. А-9, А1-2, А-3, що знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Курузова, буд. 7, договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за №2731(а.с.7).

Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 10.01.2005 року зареєстровано за ОСОБА_4 право власності на 1/20 частину нежитлового приміщення ХХХХІV літ. А-9, А1-2, А-3, що знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Курузова, буд. 7, номер запису 731 в книзі 3(а.с.8).

Відповідно до копії розписки ОСОБА_4, від 22.12.2004 року, в якій вказано, що з метою збереження майна ОСОБА_3 від рейдерських посягань, ОСОБА_4 прийняв тимчасово у дар 1/20 частину нежитлового приміщення ХХХХІV літ. А-9, А1-2, А-3, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Курузова, буд. 7, загально площею 77,7 м. куб. та зобовязується повернути приміщення незалежно від строку давності та яких-небудь обставин за першою вимогою(а.с. 10).

Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не вставлена законом..., такий правочин може бути визначений судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з правовою позицією, Верховного Суду України викладеною в постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України.

Згідно до пояснень свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у судовому засіданні, судом зясовано, що ОСОБА_4 повідомляв, що буде укладено з ОСОБА_3 фіктивний договір дарування для збереження приміщення від рейдерських посягань, керувати буде ОСОБА_3, він не намагався забрати приміщення та здійснювати там яку не будь діяльність.

Відповідно до копій наданих документів: копій свідоцтв про сплату єдиного податку, копії договору №2321 на відпуск води та приймання стоків у комунальну каналізацію, копії заяви про право застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, копії акту від 01.06.2007 року про розмеження балансової належності електромереж, копій рахунків за телекомунікаційні послуги(а.с.19-26), видно, що використанням спірного нежитлового приміщення займалася виключно ОСОБА_3

З огляду на надані сторонами докази, пояснення свідків, суд вважає, що сторони при укладенні договору дарування від 22.12.2004 року, вчиняли його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, та не мали на меті встановлення правових наслідків, відповідач не намагався досягти правового результату.

За таких обставин, позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування, обґрунтовані доказами та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані згідно недійсністю.

Як розяснено в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 09.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Так як судом визнається недійсним договір дарування 1/20 частки нежитлового приміщення, то суд вважає за можливе застосувати наслідки недійсності правочину, про які просить позивач, та визнати за нею право власності на спірне нежитлове приміщення.

Що стосується посилання представника відповідача на те, що розписка має усі ознаки попереднього договору.

Згідно із ч.1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ст. 717, 719 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У відповідності до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

З аналізу норм матеріального права слідує, що попередній договір та договір дарування нерухомості мав бути укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально, а тому розписка від 22.12.2004 року, як попередній договір, за твердженнями представника відповідача, повинна була бути посвідчена нотаріально.

З наданих суду документів не вбачається нотаріального посвідчення розписки від 22.12.2004 року, і таким чином суд не має правових підстав вважати її попереднім договором у розумінні положень ст. 635 ЦК України.

Що стосується позовних вимог про скасування за ОСОБА_4 право власності на 1/20 частки нежитлового приміщення ХХХХІV літ. А-9, А1-2, А-3, що знаходяться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Курузова, буд. 7, що зареєстроване 10 січня 2005 року в ОП «ЗМБТІ», що є правопопередником ТОВ «ЗМБТІ» (номер запису 731, в книзі 3).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав. Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно з пп. 10 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За роз'ясненнями, що викладенні у п.8,10 Постанови Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відмова у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію.

Рішення суду про задоволення позову щодо недійсності правочину, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Таким чином, наявність судового рішення про визнання недійсним правочину договору дарування 1/20 частки нежитлового приміщення XXXXIV літ А-9, А1-2, А-3, що знаходиться за адресою м. Запоріжжя, вул. Курузова, буд. 7 є підставою для здійснення відповідної державної реєстрації права за попереднім власником і не вимагає окремого судового рішення про скасування за ОСОБА_4 право власності на 1/20 частки нежитлового приміщення. Окрім того, відповідні ограни не залучені до справи у якості сторони, або третьої особи.

Керуючись ст. 10, 11, 57, 60, 61, 212- 215 ЦПК України, ст. 203, 215, 216, 220, 234, 635, 717, 719 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування 1/20 частки нежитлового приміщення XXXXIV літ А-9, А1-2, А-3, що знаходиться за адресою м. Запоріжжя, вул. Курузова, буд. 7, що укладений 22 грудня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за №2731.

Визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, іпн НОМЕР_1) право власності на 1/20 частки нежитлового приміщення XXXXІV літ А-9, А1-2, A-3, що знаходиться за адресою м. Запоріжжя, вул. Курузова, буд. 7.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в апеляційний суд Запорізької області, протягом 10 днів.

Суддя: