Справа № 462/121/15 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/5807/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого Федоришина А.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.,

секретаря: Івановій О.О.

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 6 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства «ВВП Сервіс», третя особа - ОСОБА_6 про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням відмовлено у задоволенні зазначеного позову, яким ОСОБА_2 просив суд скасувати накази приватного підприємства «ВВП Сервіс» №22/09-2014 від 22.09.2014 року, №14/11-2014 від 14.11.2014 року, № 28-6/11-2014 від 28.11.2014 року, №6-22/12-2014 від 22.12.2014 року, поновити його на роботі на посаді диспетчера з посадовим окладом, який був до видачі наказу про його звільнення, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішення оскаржила представник позивача, ОСОБА_7 Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Зазначає, що місцевий суд невірно встановив фактичні обставини справи, його висновки не відповідають дійсним обставинам, суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема вказує на те, що підстав для звільнення з роботи ОСОБА_2 не було, так як змін в організації виробництва і праці на підприємстві фактично не відбулося.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2 і його представника на підтримання скарги, представників відповідача - на заперечення, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги колегія суддів не знаходить законних підстав для її задоволення з огляду на такі мотиви.

Встановлено, що ОСОБА_2 працював на посаді диспетчера диспетчерської служби ПП «ВВП Сервіс» з 26.12.2012 року з посадовим окладом 3700 грн. на місяць. 01.09.2014 року ПП «ВВП Сервіс» видано наказ № 01/09-2014 про зміни в організації виробництва та праці на підприємстві, за змістом якого відбувався перерозподіл обовязків працівників задля забезпечення рівномірного навантаження працівників та затрат робочого часу.

Наказом підприємства №22/09-2014 від 22.09.2014 року «Про зміну умов праці» запроваджувалося зменшення з 22.11.2014 року посадових окладів диспетчерам ПП «ВВП Сервіс» до 2800 грн. В цей же день ОСОБА_2 був попереджений про зміну істотних умов праці, проте останній відмовився від продовження роботи на змінених умовах.

Наказом ПП «ВВП Сервіс» № 14/11-2014 від 14.11.2014 року строк введення в дію змін умов праці був перенесений на один місяць - на 22.12.2014 року.

Як убачається із наказу підприємства № 28-6/11-2014 від 28.11.2014 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи з 29.11.2014 року відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України. Вказаний наказ був скасований наказом ПП «ВВП Сервіс» № 6-22/12- 2014 від 22.12.2014 року, а дата звільнення ОСОБА_2Є з роботи була змінена на 22.12.2014 року.

Стаття 36 КЗпП України визначає підстави припинення трудового договору.

Однією із таких підстав є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці (п.6 ч. 1 ст. 36 КЗпП).

До істотних умов праці трудове законодавство відносить систему та розмір оплати праці, про що зазначено у ч. 3 ст. 32 КЗпП. Крім цього, вказана норма передбачає обовязок працедавця повідомити працівника про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 32 КЗпП, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Як убачається із матеріалів справи, і ці обставини суд першої інстанції вірно встановив, у звязку із результатами господарської діяльності ПП «ВВП Сервіс» не могло зберегти колишні істотні умови праці працівників і тому наказом №22/09-2014 від 22.09.2014 року було внесено зміни у штатний розпис в частині зменшення розміру посадових окладів диспетчерів.

Так як ОСОБА_2 був попереджений про наступні зміни істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці (а.с.10) і відмовився від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці (а.с.44), то підстава для звільнення його згідно п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відповідає чинному законодавству.

Хоч був звільнений ОСОБА_2 з роботи у період дії відстрочки введення змін істотних умов праці (28.11.2014 року), однак таке порушення було усунуте самим працедавцем (наказ № 6-22/12-2014 від 22.12.2014 року) шляхом зміни дати звільнення позивача на 22.12.2014 року час реального запровадження істотних змін умов праці.

Розрахунок із позивачем за час вимушеного прогулу відповідач провів.

Отже, трудові права ОСОБА_2 були відновлені.

Твердження апелянта про те, що після його звільнення, як і звільнення інших диспетчерів підприємства, істотні умови праці фактично не змінилися є безпідставними.

Як випливає із матеріалів справи, до звільнення позивача на підприємстві працювало 10 диспетчерів на умовах безстрокового трудового договору. У період грудень 2014 року січень 2015 року, на який посилається ОСОБА_2, на вакантні посади було прийнято 7 диспетчерів на умовах роботи за цивільно - правовими договорами.

Отже, при меншій кількості працівників підприємство могло забезпечувати виплату винагороди диспетчерам на попередньому рівні. До того ж, розмір такої винагороди забезпечувався виконанням диспетчерами додаткових видів робіт.

Цей факт підтверджується, окрім пояснень представників, документальними даними і податковим розрахунком форми №1 ДФ, на який посилається апелянт.

До того, виконання обовязків диспетчерів на умовах цивільно правових договорів теж свідчить про істотність змін умов праці.

За таких обставин даних, які б свідчили про відсутність істотних змін в умовах праці ОСОБА_2, не має.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, тому рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 6 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: