Справа №591/9480/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Міліціанов Р. В.
Номер провадження 22-ц/788/1957/15 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Семеній Л. І.

за участю секретаря судового засідання- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі представника Єременка Романа Олександровича

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про стягнення грошових сум,

в с т а н о в и л а:

15 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 19 жовтня 2011 року між ним та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір №004-18000-191011 банківського рахунку фізичної особи з випуском платіжної картки та відкритий поточний рахунок у гривнях НОМЕР_1.

11 грудня 2014 року він звернувся до банку з заявою на отримання коштів у розмірі 59325 грн., але банк відмовив у видачі коштів. Станом на 15 грудня 2014 року залишок на його поточному рахунку складає 58312,90 грн., що підтверджується випискою банку по картковому рахунку.

Посилався на порушення банком в зв'язку з цим положень ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» щодо визначення поняття вкладу (депозиту), ст. 526, ч. ч. 1, 3 ст. 1058, глав 71, 72 ЦК України, зокрема, ч. 2 ст. 1060, ч. 3 ст. 1068 ЦК, та умов договору (п. 3.4.2), згідно яких клієнт має право вільно розпоряджатися грошовими коштами на рахунку в межах наявного залишку і банк зобов'язаний був виплатити йому суму вкладу у день отримання заяви про виплату.

Банк зобов'язання перед ним не виконав, належні йому кошти не виплатив. Вважав дії банку по відмові у видачі йому суми вкладу незаконними, які протиправно позбавляють його права вільно розпоряджатись належними йому грошовими коштами.

Просив стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на його користь 58312,90 грн. (а.с.2-5).

29 грудня 2014 року позивач зменшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь 56465,47 грн., мотивуючи тим, що станом на 29 грудня 2014 року він отримав через банкомати інших банківських установ частину коштів (а.с.13).

09 квітня 2015 року ОСОБА_3 надав суду заяву про зміну позовних вимог, в якій, посилаючись на те, що він частково отримав кошти з свого банківського рахунку, просив стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на його користь 1102,98 грн. банківського вкладу, 2808,68 грн. інфляційних збитків на підставі ст. 625 ЦК України, 85538,60 грн. неустойки (пені) на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яку, як він зазначав, він нарахував з врахуванням положень пункту 5 частини 3 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» - за період до введення тимчасової адміністрації в банку, тобто до 2 березня 2015 року (а.с.42 -45).

22 квітня 2015 року позивач змінив позовні вимоги та просив стягнути на його користь з ПАТ «Дельта Банк» 1102,98 грн. банківського вкладу, 2958,50 грн. інфляційних збитків, 229,47 гр. - три проценти річних, 83758,85 грн. неустойки (пені) (а.с.57-60).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором №004-18000-191011 банківського рахунку фізичної особи з випуском платіжної картки від 19 жовтня 2011 року в сумі 1102,98 грн., індекс інфляції за час прострочення з 19 грудня 2014 року по 02 березня 2015 року в сумі 2501,53 грн., всього 3604,51 грн.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено за необґрунтованістю.

Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь держави судовий збір в сумі 36,05 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Вказує, зокрема, що суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України не повністю визначився з характером спірних правовідносин; не взяв до уваги п. п. 2.5, 3.2.5, 3.3.3, 4.4 Договору №004-19000-191011 банківського рахунку фізичної особи з випуском платіжної картки, згідно з яким відкрито поточний рахунок у гривнях та видано відповідачу платіжну картку, і дійшов передчасного висновку про наявність підстав для часткової відмови в позові.

Посилається на те, що пунктом 14.19 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» підтверджується, що держателі електронних платіжних засобів (фізичні особи, які на законних підставах використовують електронні платіжні засоби для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснюють інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу (п. 1.4 Закону) є споживачами послуг і на них розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки відкриття і ведення банком грошового рахунку є надання банком фінансових послуг, на ці правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Вважає, що, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних, суд зробив неправильний висновок про те, що нарахування трьох відсотків є штрафною санкцією і порівняв їх нарахування з нарахуванням пені відповідно до договору (п. 5.25 Правил). Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) і інфляційні нарахування не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

В апеляційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» в особі представника Єременка Р.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

Вказує, зокрема, що, відповідно до п. 3 ч.5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки, інших фінансових санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів, а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання банку.

Позиція позивача з приводу нарахування інфляційних збитків є необґрунтованою та не відповідає вимогам закону, оскільки існує пряма заборона стягнення з банку інфляційних збитків за весь час прострочення зобов'язання, якщо в банку запроваджено тимчасову адміністрацію.

Залишок коштів з банківського рахунку з часу введення тимчасової адміністрації позивач має право отримати у спеціальному порядку, передбаченому вказаним Законом.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 18 червня 2015 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2015 року в частині вирішення вимог про стягнення інфляційних збитків було змінене, а в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення трьох процентів річних та пені -скасоване.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та пені були задоволені частково. Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_3 2843 грн. 67 коп. на відшкодування інфляційних збитків, 219,72 грн. у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми та 80199,35 грн. пені.

В іншій частині рішення суду було залишене без змін (а.с.163-165).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року рішення апеляційного суду Сумської області від 18 червня 2015 року скасоване, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував, що постановою Національного банку України від 2 березня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від цієї ж дати запроваджено тимчасову адміністрацію, строк дії якої було продовжено до 2 вересня 2015 року, а також того, що протягом дії тимчасової адміністрації позивач, відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», має право отримати гарантовані державою кошти за договором з відсотками, нарахованими на день прийняття рішення Національним банком України, за спеціальною процедурою; положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», які передбачають сплату пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) за кожний день прострочення, якщо інше не передбачено законодавством, не застосовуються до спірних правовідносин в силу того, що під час дії тимчасової адміністрації нарахування неустойки заборонене (а.с.213-215).

Згідно ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, з яких кожен підтримав свою скаргу з мотивів, в ній викладених, та заперечує проти скарги іншої сторони, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 не відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з несвоєчасним поверненням банком коштів позивачу мало місце порушення вимог ст. ст. 526, 530, 631 ЦК України, ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення пені, суд послався на те, що після укладення договору між банком та позивачем виникли зобов'язальні відносини, які регулюються нормами зобов'язального права та положеннями укладеного договору. Положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за їх невиконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені, відносин, що виникли між сторонами, не регулюють.

В частині позовних вимог про стягнення 3% суд відмовив, пославшись на те, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України застосовуються у випадку відсутності в договорі спеціального розміру відповідальності боржника.

Проте з висновками суду в частині часткового задоволення позову погодитись не можна, оскільки вони не узгоджуються з обставинами справи та вимогами матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 19 жовтня 2014 року між сторонами був укладений договір № 004-18000-191011 банківського рахунку фізичної особи з випуском платіжної картки, за яким банк відкрив позивачеві поточний рахунок у гривнях № 5488 з випуском платіжної картки та відповідно до п. 1.2 договору зобов'язався здійснювати банківське обслуговування клієнта у відповідності до вимог законодавства України та цього договору, нараховувати відсотки на залишок коштів на рахунку на умовах, викладених в тарифному пакеті Поточний рахунок Стандарт, що міститься в додатку № 1 до цього Договору, та згідно з умовами цього договору і Правил (а. с. 6).

Пунктами 3.1.1 та 3.4.1 зазначеного договору передбачено, що банк зобов'язаний своєчасно здійснювати розрахункові операції та інші операції за рахунком у відповідності до чинного законодавства України та умов цього договору.

Клієнт має право за допомогою картки отримувати готівкові кошти в касах банку та інших банків, пунктах видачі готівки і банкоматах за умови наявності коштів на рахунку у випадках, що передбачені чинним законодавством та при виконанні умов цього договору.

П. 6.1 договору передбачає, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Згідно п. 7.1 договору, з підписанням цього договору клієнт засвідчує, що він ознайомлений з Правилами, Тарифами та погоджується вважати їх обов'язковими до застосування до відносин, які виникли на підставі цього договору.

Згідно п. 2.11.8 Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк», які затверджені рішенням ради директорів банку, протокол № 14 від 20 березня 2013 року, зі змінами та доповненнями, затвердженими рішенням ради директорів банку від 22 жовтня 2014 року, протокол № 76, у редакції, яка діяла на момент звернення позивача до банку (а.с.71-74, 123 -160, 246-261), при бажанні зняти готівкою в касі банку з вкладного (депозитного) рахунку на вимогу, поточного рахунку або з поточного рахунку з використанням платіжної картки одноразово суму, що перевищує 50000 грн./5000 доларів США/5000 євро необхідно попередити банк за два робочих дні до дня здійснення операції щодо видачі готівкових коштів шляхом здійснення телефонного дзвінка до відділення банку, в якому відкрито даний рахунок.

11 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до банку із заявою про отримання готівкою з каси банку коштів у сумі 59325 грн., що знаходилися на його рахунку, однак у цей день кошти не були йому видані (а. с. 7, 8).

У зв'язку з отриманням позивачем частини коштів з його рахунку, на ньому станом на 13 лютого 2015 року залишалося 1102 грн. 98 коп. (а. с. 9, 14, 46- 50, 58, 193-196).

Правлінням Національного банку України 30 жовтня 2014 року прийнята постанова № 692/БТ «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії проблемних» (а.с.244-245).

Постановою правління Національного банку України № 150 від 02 березня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» був віднесений до категорії неплатоспроможних (а. с. 75-78).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонду) № 51 від 02 березня 2015 року у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію строком з 03 березня по 02 червня 2015 року, який рішенням № 71 від 08 квітня 2015 року продовжено до 02 вересня 2015 року (а.с. 187, 188).

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно з ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та інші, непередбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Відповідно до п. 7.1.2 ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до пункту 4 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вкладником є фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Згідно п. п. 6, 16 ст. 2 вказаного Закону, ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 26 цього Закону, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Виплата відшкодування здійснюється з урахуванням сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у банку.

Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно ч. ч. 2, 3, 5 ст. 27 вказаного Закону, в редакції, що діяла на час ухвалення рішення, уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню, уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів, нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно з ч. ч. 1, 3 - 5 ст. 34 Закону, Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Виконавча дирекція Фонду не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних призначає з числа працівників Фонду уповноважену особу Фонду.

Тимчасова адміністрація запроваджується на строк, що не перевищує три місяці, а для системно важливих банків - шість місяців.

Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом урегулювання.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 36 Закону передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно п. п. 1-3, 5 ч. 5, п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону, під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку;

2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку);

3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

6. Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статі, не поширюється на зобов'язання банку щодо:

1) виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Абзац 10 ч. 6 ст. 36 Закону в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що з метою забезпечення виконання зобов'язань банку, передбачених пунктом 1 цієї частини (частини 6), Фонд має право надати банку цільову позику. Виплати за такими зобов'язаннями за рахунок цільової позики Фонду мають розпочатися не пізніше першого місяця з дати запровадження у неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації, а для системно важливих банків - не пізніше двох місяців.

Пунктами 1-3 частини 2 ст. 37 Закону унормовано, що уповноважена особа Фонду має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

Згідно статті 46 Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшення ліквідаційної маси.

Згідно ч. 1 ст. 52 зазначеного Закону, кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян; грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до п.1 ч. 6 ст. 36 цього Закону, та щодо покриття Фонду, передбачених у п. 17 ч. 5 ст. 12 цього Закону; вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; вимоги фізичних осіб, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано (кріс фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності); інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; вимоги за субординованим боргом.

З огляду на обставини справи та наведені положення закону, в тому числі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача 1102 грн. 98 коп. коштів, що залишалися на його картковому рахунку.

Суд не врахував, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», дія якого поширювалась на спірні правовідносини сторін на час ухвалення рішення суду і який, як спеціальний, є пріоритетним по відношенню до інших нормативно-правових актів, які регулюють спірні правовідносини, забороняє задовольняти вимоги кредиторів банку з моменту введення тимчасової адміністрації, яка була введена на час розгляду справи судом.

Після введення тимчасової адміністрації у банку позивач мав право на отримання коштів, що перебували на його банківському рахунку, у порядку, визначеному вказаним спеціальним Законом, що і було зроблено у такому порядку, чого не заперечив і позивач, який після ухвалення оскаржуваного рішення суду отримав решту належних йому коштів в порядку, визначеному вказаним Законом, через АБ «Укргазбанк» (а.с. 191-196).

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення пені на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», суд послався на те, що в даному випадку вказана норма Закону (ч. 5 ст. 10) не регулює спірні правовідносини.

Наполягаючи на стягненні на його користь пені, позивач посилається на те, що договір банківського рахунка, відповідно до положень ст. 1066 ЦК України, є договором про надання послуг, і до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», належать і відносини, які виникають при укладенні договору банківського рахунка.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з пунктом 22 ст. 1 цього Закону, споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Частиною 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Пославшись на п. 5.26 Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк», яким передбачено, що в разі порушення банком термінів перерахування коштів за договором банківського вкладу (депозиту), банк сплачує пеню з розрахунку облікової ставки НБУ, яка діяла в такий період, за кожний день прострочення, яка в загальній сумі не може перевищувати одного відсотка від простроченої суми, якщо інші умови відповідальності банку не передбачені відповідним договором банківського вкладу (депозиту) та/або депозитним продуктом банку, суд виходив з того, що договором передбачений інший розмір відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

Вказаний пункт Правил міститься в розділі 5 «Порядок розміщення банківських вкладів (депозитів)».

Аналогічно п. 3.21 розділу 3 «Порядок відкриття, обслуговування та закриття поточних рахунків» Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта банк» передбачає, що у разі порушення банком термінів перерахування коштів за цими Правилами банк сплачує пеню з розрахунку облікової ставки НБУ, яка діяла в такий період, за кожний день прострочення, що не може перевищувати одного відсотка від простроченої суми.

З огляду на зазначене суд прийшов до вірного висновку про те, що в частині стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачеві слід відмовити, хоча і невірно зазначив пункт Правил - щодо банківського вкладу, а не щодо банківського рахунку, якими спірні відносини в цій частині могли б бути врегульовані за умови, якби тимчасова адміністрація не була введена на час розгляду справи.

Доводи позивача про те, що за змістом п. 3.21 Правил в ньому передбачена відповідальність саме за порушення банком термінів перерахування коштів, а не їх виплати, а тому до спірних правовідносин в цій частині - щодо стягнення пені слід було застосовувати положення Закону України «Про захист прав споживачів», також є необгрутованими, оскільки режим тимчасової адміністрації не дозволяє здійснювати будь-які виплати поза межами встановленого спеціальним Законом порядку.

Не спростовують висновків суду і доводи апеляційної скарги позивача про незаконність рішення суду про відмову у стягненні передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних від простроченої суми як відповідальності за порушення грошового зобов'язання, які виступають способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними грошовими котами, належними до сплати кредиторові.

В цій частині заслуговують на увагу доводи скарги банку про те, що в період дії тимчасової адміністрації не підлягають відшкодуванню матеріальні втрати кредитора, в тому числі від знецінення грошових коштів у вигляді інфляційних втрат, з посиланням на те, що з моменту введення тимчасової адміністрації банку ці суми не підлягають стягненню, оскільки вказана сума хоча і не є аналогічною передбаченій договором пені, як виду забезпечення виконання зобов'язання, передбаченою ст. 549 ЦК України, проте є видом відповідальності за порушення грошового зобов'язання, стягнення якої заборонене спеціальним Законом, який поширюється на банк-відповідач з часу введення тимчасової адміністрації.

У частині відшкодування інфляційних збитків за період, який тривав до введення тимчасової адміністрації банку, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в зв'язку з несвоєчасним виконанням банком грошового зобов'язання перед позивачем, рішення не відповідає вимогам спеціального Закону, який прямо передбачає заборону такого нарахування за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку, тобто незалежно від того, коли прострочення настало - до чи після введення тимчасової адміністрації, оскільки з часу її введення настає спеціальний порядок виплати спірних сум.

В зв'язку з наведеним не спростовують висновків суду і доводи позивача про те, що передбачені п. 1.7.1 Тарифів на обслуговування поточного рахунку, операції за яким можуть здійснюватись з використанням електронних платіжних засобів, процентні ставки - це не ті проценти, які передбачені ст. 625 ЦК України (а.с. 80), оскільки ці доводи не підтверджують наявність права у позивача на момент ухвалення оскаржуваного рішення на отримання грошових виплат від банку за ч. 2 статті 625 ЦК України з огляду на положення п. п. 3, 5 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, у зв'язку з запровадженням в ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації, розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на банківських рахунках ПАТ «Дельта Банк» обмежується Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що визначає порядок виплати спірних сум.

При вирішенні спору суд не врахував, що запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у даному випадку було підставою для звільнення відповідача від виконання умов договору банківського рахунку між сторонами, а вимоги позивача повинні задовольнятись відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому правові підстави для задоволення позову на час ухвалення оскаржуваного рішення були відсутні.

Не можливо погодитись і з доводами у судовому засіданні апеляційного суду позивача про те, що на момент ухвалення розгляду справи апеляційним судом уже не діє тимчасова адміністрація, а тому позов підлягає задоволенню, оскільки на час ухвалення оскаржуваного рішення вона діяла і до правовідносин слід було застосовувати дію Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а 2 жовтня 2015 року прийнята постанова Правління НБУ України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» (а.с.232), тобто розпочата процедура ліквідації банку. З огляду на зазначене відсутні підстави покладати на банк обов'язки по перерахуванню спірних коштів на задоволення заявлених позовних вимог.

З огляду на зазначене є безпідставними посилання позивача на те, що банк порушив п. 3.4.2 договору, згідно якого клієнт має право вільно розпоряджатися грошовими коштами на рахунку в межах наявного залишку, окрім випадків обмеження такого права, встановлених чинним законодавством України.

Згідно ст. ст. 10, 60 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Банк довів безпідставність заявлених до нього вимог з огляду на положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому рішення суду в частині часткового задоволення позову підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині, а підстави для задоволення скарги ОСОБА_3 та зміни чи скасування оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні його позовних вимог відсутні.

В зв'язку з наведеним підлягає скасуванню і рішення суду в частині стягнення з банку в доход держави судового збору пропорційно задоволеним вимогам.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні з позовом до суду позивач відповідно до п. 7 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» в редакції, яка діяла до 1 вересня 2015 року, був звільнений від сплати судового збору.

В зв'язку з частковим задоволенням позову, суд першої інстанції стягнув з банку в доход держави 36,05 гр. судового збору - пропорційно задоволеним вимогам, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову до банку в повному обсязі, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з банку судового збору в доход держави в зв'язку з зазначеними обставинами також підлягає скасуванню.

Сторони при апеляційному оскарженні рішення суду не сплачували судовий збір в зв'язку з звільненням їх від цієї сплати відповідно до п. п. 7, 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» в редакції, яка діяла до 1 вересня 2015 року, а тому судовий збір в цій частині також підлягає віднесенню на рахунок держави.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно п. п. 3, 4 ч.1, ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; невідповідність висновків суду обставинам справи, норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі представника Єременка Романа Олександровича задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2015 року в даній справі в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасувати і відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованості за договором банківського рахунку фізичної особи з випуском платіжної картки № 004-18000-191011 від 19 жовтня 2011 року в сумі 1102,98 гр., інфляційних втрат за час прострочення з 19 грудня 2014 року по 2 березня 2015 року в сумі 2501,53 гр., всього 3604,51 гр.

В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 квітня 2015 року залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -