УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г., Умнової О.В., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про виселення,за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 01 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про виселення.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 11 серпня 2005 року на підставі кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_6, остання отримала кредит у розмірі 17 440,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 10 серпня 2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_6 укладений договір іпотеки, за умовами якого відповідач передала в іпотеку нерухоме майно: квартиру загальною площею 68,25 кв. м, житловою площею 44,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить відповідачу на праві власності.

Відповідач не виконувала належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 01 березня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 68,25 кв. м, житловою площею 44,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві приватної власності ОСОБА_6

Банк надіслав на адресу відповідача письмову вимогу про звільнення житлового приміщення протягом тридцяти днів, проте до теперішнього часу ОСОБА_6 не звільнила житлове приміщення.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 01 квітня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 15 серпня 2005 року між банком та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № 2РУЬОК00000532, за яким остання отримала кредит у сумі 17 440,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом 0,88 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 10 серпня 2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банк та ОСОБА_6 уклали договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округуЗапорізької області Сіротенко Г.О. 11 серпня 2005 року, зареєстрований у реєстрі за № 1990.

Згідно з умовами договору відповідач передала в іпотеку наступне нерухоме майно: квартиру загальною площею 68,25 кв. м, житловою площею 44,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Сіротенко Г.О. від 11 серпня 2005 року за реєстровим № 1978.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_6 своїх зобов'язань за кредитним договором рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 01 березня 2013 року, зміненим рішенням апеляційного суду Запорізької області від 06 червня 2013 року, в межах суми боргу за кредитним договором звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 68,25 кв. м, житловою площею 44,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 ЖК УРСР, статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогамт ст. 40 Закону України «Про іпотеку»звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Відповідно до п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З матеріалів справи вбачається, що 14 березня 2014 року ОСОБА_6 надіслано письмову вимогу про добровільне звільнення квартири, що є предметом іпотеки.

Так, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15.

Відмовляючи у задоволенні позову про виселення, суди попередніх інстанцій на вказане уваги не звернули та у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином не перевірили, чи дотримано банком порядок виселення відповідача, не з'ясували. чи була придбана квартира за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою даної квартири, та, відповідно. чи є підстави для надання відповідачу постійного жилого приміщення у разі виселення, про яке має бути зазначене в рішенні суду, та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Судами попередніх інстанцій допущено порушення норм процесуального права, що відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішення і передачі справи на новий розгляд. Оскільки зазначені порушення було допущено судом першої інстанції та не усунено судом апеляційної інстанції, справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 26 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 01 квітня 2015 року скасувати, справу повернути на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий В.С. Висоцька
Судді: Ю.Г. Іваненко О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська