У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.М., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Умнової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання недійсною розписки, за касаційною скаргою ОСОБА_5 та касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати договір позики від 08 листопада 2010 року на суму 1 320 000 грн таким, що був укладений між ним, як позикодавцем та ОСОБА_6 і ТОВ «Техноцентр», як позичальниками; стягнути з ОСОБА_6 та ТОВ «Техноцентр» на його користь в солідарному порядку 1 402 445,43 грн, в тому числі: 1 320 000 грн - основного боргу, інфляційні втрати у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання у розмірі 64 543,43 грн, 3% річних у розмірі 17 901,53 грн; стягнути з ОСОБА_6 та ТОВ «Техноцентр» солідарно на його користь суму понесених судових витрат.

Позов мотивовано тим, що 8 листопада 2010 року позивач передав відповідачу ОСОБА_6 в борг строком на 3 місяці грошові кошти у розмірі 1 320 000 грн, які останній зобов'язався повернути в строк до 31 січня 2011 року, про що власноручно написав розписку. Свою потребу в такій значній сумі коштів на короткий термін ОСОБА_6 обґрунтував тим, що 8 листопада 2010 року ТОВ «Техноцентр», одним із засновників якого є ОСОБА_6, стало переможцем тендеру на виконання першочергових будівельно-монтажних робіт на об'єкті ВАТ «Дніпроенерго» Криворізька ТЕС на загальну суму 4 535 825, 23 грн. Оскільки ці роботи фінансувались з державного бюджету, то їх оплата на користь ТОВ «Техноцентр», як підрядника, повинна була здійснюватись лише після фактичного виконання робіт та підписання сторонами відповідних актів та довідок форми КБ-3. Таким чином, ТОВ «Техноцентр» в особі засновника ОСОБА_6 була необхідна значна сума власних коштів для закупівлі будівельних матеріалів, оплати вартості роботи будівельної техніки та заробітної плати працівників. Фактично між сторонами було укладено договір позики від 8 листопада 2010 року, в якому солідарними позичальниками виступали фізична особа ОСОБА_6 та юридична особа ТОВ «Техноцентр». Разом з тим, після спливу вказаного у розписці строку ОСОБА_6 грошові кошти позивачу не повернув. На неодноразові звернення до ОСОБА_6 з питання повернення боргу, останній не реагує, борг не повертає.

Посилаючись на вказані обставини позивач звернувся до суду з позовом про примусове солідарне стягнення з ОСОБА_6 та ТОВ «Техноцентр» на його користь боргу у розмірі 1 320 000,00 грн, а також, на підставі ст. 625 ЦК України, інфляційних виплат та 3% річних за порушення грошового зобов'язання.

Відповідно до заяви про заміну неналежного відповідача та заяви про внесення до позову змін від 21 жовтня 2011 року, позивач виключив зі складу осіб, що приймають участь у справі, відповідача ТОВ «Техноцентр», та третю особу ОСОБА_8, про що було постановлено ухвалу Вільногірського міського суду від 21 жовтня 2011 року.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 6 березня 2012 року за заявою позивача, колишня дружина відповідача ОСОБА_7 була залучена до участі у справі в якості третьої особи, а в подальшому її процесуальний статус визначено позивачем у якості співвідповідача.

В обґрунтування своїх вимог до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 позивач посилався на те, що кошти, позичені ним ОСОБА_6 в сумі 1 320 000 грн за договором позики від 8 листопада 2010 року, стали об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7, та як наслідок, були використані ними в інтересах сім'ї. Позичені у нього кошти стали не лише спільною сумісною власністю подружжя, а й спільним сумісним боргом подружжя ОСОБА_6. На підставі цього, позивач просив солідарно стягнути з відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на його користь суму боргу в розмірі 1 320 000 грн.

У вересні 2014 року позивач збільшив суму позовних вимог до 2 530 376,31 грн, посилаючись на те, що сума коштів, яку він надав у борг відповідачу ОСОБА_6 у розписці визначена в еквіваленті за курсом долара США у розмірі 165 000 доларів США на момент їх надання відповідачу. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, має визначатися в гривні за офіційним курсом Національного банку України до долара США.

У грудні 2011 року ОСОБА_6 подав зустрічний позов, в якому просив визнати оформлену ним розписку від 8 листопада 2010 року недійсною, у зв'язку з тим, що вона надана внаслідок залякувань ОСОБА_5

Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_5 посилається на розписку, яку він трактує як укладення договору позики 8 листопада 2010 року і цим тлумаченням вводить суд в оману. Складена ОСОБА_6 розписка не є фактом виконання договору передачі ОСОБА_5 ОСОБА_6 грошей, не відображає у яких купюрах, чи банківських пачках, при яких обставинах і де саме відбувалась позичка грошей. Розписка отримана ОСОБА_5 від ОСОБА_6 8 листопада 2010 року є правочином, укладеним під впливом помилки. ОСОБА_6 вважає розписку від 8 листопада 2010 року недійсною, у зв'язку з тим, що вона надана ним внаслідок залякувань ОСОБА_5

Заочним рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 2 грудня 2014 року первісний позов задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7 солідарно на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 8 листопада 2010 року, а саме: 2 991 295,61 грн, в тому числі: 2 530 376,31 грн - сума основного боргу, 310 547,79 грн - сума інфляційних втрат в зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання, 150 371,51 грн - 3 % річних. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_6 та його представника задоволено частково. Рішення місцевого суду змінено в частині задоволення позову про стягнення заборгованості за договором позики, а саме: в розмірі основного боргу та загальної суми боргу і солідарного стягнення з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 суми в рахунок боргу за договором позики та розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 борг за договором позики від 8 листопада 2010 року у розмірі 1 320 000 грн, а всього в сумі з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, визначених судом за період з 1 лютого 2011 року по 17 листопада 2014 року - 1 780 919,30 грн. У задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_5 відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Позивач ОСОБА_5, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Відповідач ОСОБА_6, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати з передачею справи на новий розгляд до місцевого суду, поданий ним зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов виходив з того, що відповідно до умов договору позики, зазначених в розписці від 8 листопада 2010 року, ОСОБА_5 свої зобов'язання виконав повністю та передав відповідачу ОСОБА_6 грошову позику у розмірі 1320000 грн в еквіваленті 165000 доларам США, без будь-яких відсотків. ОСОБА_6 свої зобов'язання, щодо повернення зазначеної суми грошей в обумовлений в договорі строк та в обумовленому порядку, на час розгляду справи не виконав, що підтверджується відсутністю будь-яких письмових документів на підтвердження факту повернення зазначеного боргу або його частини позивачу. Договір позики укладався в період, коли ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому шлюбі та мешкали спільно однією сім'єю, тому є підстави для стягнення солідарно з ОСОБА_6 та його колишньої дружини ОСОБА_7 суми боргу за договором позики, що узгоджується з вимогами ст.ст. 61, 65 СК України.

Місцевий суд погодився з сумою боргу - 2 991 295,61 грн, яка розрахована ОСОБА_5, відповідно до вимог ч.2 ст. 533, ст. 625 ЦК України. Позивач, врахувавши станом на 17 листопада 2014 року офіційний курс НБУ гривні до долару США - 15,335614 грн за 1 долар США, визначив, що 2 530 376,31 грн є еквівалентом 165000 доларів США, 310 547,79 грн - сума інфляційних втрат у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання; 150 371,51 грн - 3 % річних на суму заборгованості - всього до стягнення підлягає сума у розмірі 2 991 295,61 грн.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що викладені у ньому обставини є недоведеними. Крім того, позовна вимога про визнання недійсною розписки від 8 листопада 2010 року, не є передбаченою законом (ст. 16 ЦК України) формою чи видом цивільного захисту, оскільки сама по собі розписка, це лише доказ, який підлягає оцінці, як допустимий та належний доказ наявності чи відсутності тих чи інших правовідносин. Недійсними можуть визначатися лише правочини, в тому числі договори, угоди. За таких обставин місцевий суд відмовив у задоволенні зустрічного позову за його недоведеністю та відсутністю предмету спору.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та зменшуючи суму, яка підлягає стягненню з ОСОБА_6 суд апеляційної інстанції виходив з того, що договором позики від 8 листопада 2010 року визначена сума позики в гривні, та первісний позов обґрунтовувався позивачем щодо передачі відповідачу ОСОБА_6 позики в сумі 1 320 000 грн. Крім того, факт передачі позивачем позики саме в національній валюті - гривні підтверджувався на протязі розгляду справи у суді, та ці обставини підтверджено показаннями свідків.

Згідно висновків апеляційного суду, місцевий суд, встановивши факт отримання відповідачем суми позики в доларах США, безпідставно застосував до спірних правовідносин відповідальність за порушення грошового зобов'язання у вигляді індексу інфляції відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. При цьому, матеріалами справи підтверджується, що позика надавалась саме у гривні.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення суми боргу у розмірі 2 530 376,31 грн.

До спірних правовідносин застосовуються вимоги статті 625 ЦК України щодо відповідальності боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, яку суд першої інстанції правильно визначив з розрахунку заборгованості за договором позики із суми 1 320 000 грн за період з 1 лютого 2011 року по 17 листопада 2014 року, у зв'язку із чим, апеляційний суд залишив ухвалене ним рішення у цій частині без змін.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7 є недоведеними, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_7 надавала згоду на укладення договору позики від 8 листопада 2010 року на суму 1 320 000 грн, а також того, що позичені кошти використані в інтересах сім'ї. Змінивши позовні вимоги, позивач ОСОБА_5 не довів того, що відповідач ОСОБА_7 повинна відповідати перед ним за грошовим зобов'язанням ОСОБА_6 за договором позики.

Також суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду щодо недоведеності ОСОБА_6 вимог по зустрічному позову, зокрема недоведеності факту, що оспорюваний ним договір укладено під впливом фізичного чи психічного впливу, або, що такий укладено під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін (ст. 229 ЦК України).

Вказані висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_5 8 листопада 2010 року передав відповідачу ОСОБА_6 в борг строком на 3 місяці грошові кошти в розмірі 1 320 000 грн, які відповідач зобов'язався повернути в строк до 31 січня 2011 року, про що власноручно написав розписку.

Згідно висновку № 1047/1048-14 комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи документів від 28 липня 2014 року, текст розписки від 8 листопада 2010 року про отримання ОСОБА_6 1 320 000 грн від ОСОБА_5 виконаний самим ОСОБА_6; підпис від імені ОСОБА_6 під текстом розписки від 8 листопада 2010 року про отримання ОСОБА_6 1320 000 грн від ОСОБА_5, імовірно виконаний ОСОБА_6. Вирішити це питання в категоричній формі не виявилося за можливе з причин, викладених в дослідницькій частині висновку; ознак, які б свідчили про вплив на виконавця досліджуваних рукописних записів та підпису від імені ОСОБА_6 у розписці від 8 листопада 2010 року про отримання ОСОБА_6 1 320 000 грн від ОСОБА_5, збиваючих факторів природного характеру: незвичне тримання пишучого приладу, незручна поза виконавця, що викликає втому пишучої руки, фізичне (м'язова) втома, алкогольне сп'яніння тощо, а також штучного характеру - зміна ознак власного почерку (автопідробка), не виявлено.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 1049 ЦК України встановлює обов'язок позичальника повернути позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками,у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості,що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У випадку порушення договору позичальником наступають наслідки, встановлені ст. 1050 ЦК України, зокрема якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції, встановивши на основі повного та об'єктивного аналізу зібраних у справі доказів факт передачі за договором позики коштів саме у національній валюті - гривні, дійшов обґрунтованого висновку, що до спірних правовідносин застосовуються вимоги статті 625 ЦК України щодо відповідальності боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, яку суд першої інстанції правильно визначив з розрахунку заборгованості за договором позики із суми 1 320 000 грн за період з 1 лютого 2011 року по 17 листопада 2014 року.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7 є недоведеними, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_7 надавала згоду на укладення договору позики від 8 листопада 2010 року на суму 1 320 000 грн, а також того, що позичені кошти використані в інтересах сім'ї. Змінивши позовні вимоги, позивач ОСОБА_5 не довів того, що відповідач ОСОБА_7 повинна відповідати перед ним за грошовим зобов'язанням ОСОБА_6 за договором позики.

Також вбачаються обґрунтованими висновки апеляційного щодо недоведеності ОСОБА_6 вимог по зустрічному позову, зокрема не надано доказів на підтвердження того факту, що оспорюваний ним договір укладено під впливом фізичного чи психічного впливу, або, що такий укладено під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін (ст. 229 ЦК України).

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення місцевого суду, належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення первісного позову, у зв'язку із чим, обґрунтовано змінив рішення місцевого суду у цій частині.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд апеляційної інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційні скарги слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
суддіВ.С. Висоцька
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.В. Умнова