АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 668/930/15-ц
Номер провадження №22-ц/791/3091/2015 Головуючий в І інстанції: Булах Є.М.
Категорія: 27 Доповідач: Майданік В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року грудня місяця 01 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого: Майданіка В.В.

суддів: Прокопчук Л.П.,

ОСОБА_1

секретар Пляс Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3, діючого в інтересах ОСОБА_2, на рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 09 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Банк Форум" про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним та зобовязання до вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И Л А:

28 січня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним кредитний договір від 17.09.2008 року, укладений між нею та відповідачем з моменту його підписання; встановити чи виконав відповідач свої зобовязання перед позивачем за спірним кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що 17.09.2008 року між нею та ПАТ "Банк Форум" було укладено кредитний договір №0121/08/11/CLNv, за яким банк зобов?язався надати їй кредит за відновлювальною кредитної лінією, шляхом їх перерахування або видачі готівкою відповідно до заявки позичальника в сумі 27500 доларів США на строк до 14.09.2018 року зі сплатою 13,5 % річних. Відповідач не виконав своїх зобовязань, а саме не перерахував за платіжними документами та не видав готівкою їй іноземну валюту до теперішнього часу. Вважає, що відповідач ввів її в оману, посилаючись на норми ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів, ч.1 ст.229, ст.230 ЦК України, оскільки вона не була суб?єктом господарської зовнішньоекономічної діяльності та не мала права розраховуватись іноземною валютою безготівково за споживчими цілями (на придбання товарів, робіт, послуг), в силу ЗУ "Про зовнішньоекономічну діяльність", як і не мала права розраховуватись готівковою іноземною валютою. Також вказала, що банк не ознайомлював її ані з правилами використання готівкової іноземної валюти та території України, ані з Декретом про валютне регулювання, чим ввів її в оману при вчиненні правочину. Окрім цього, вказала, що зміст кредитного договору суперечить чисельним нормам законодавства України, а саме: не містить обов?язкову умову, що у разі припинення письмового дозволу НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями уповноважений банк зобов?язаний передбачати в кредитних угодах дану умову; за умовами договору повернення кредиту здійснюється шляхом сплати коштів на відкритий позичальнику позичковий рахунок, однак за переліком рахунків у ЗУ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", даний вид рахунку відсутній; не містить істотної умови щодо взаєморозрахунків позичальника з банком, що унеможливлює належне виконання зобовязання, як у поверненні кредитних коштів, так і сплаті процентів, відповідно до ст.526 ЦК України. Вважає, що умова п.2.5 договору суперечить ст.ст.251-254 ЦК України та п.п.4 п.6 ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів", оскільки 2008 рік є високосним роком та має 366 календарних дні, що в свою чергу збільшує розмір річної відсоткової ставки на 1,6 %; п.2.7 Договору вважає протиправним, оскільки його умови викладені таким чином, щоб у позичальника без його відома та поза волею могла сформуватись заборгованість по сплаті кредитних платежів, на яку банк зміг би нараховувати пеню та отримувати додаткову протиправну вигоду, що суперечить нормам п.5 ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів"; п.2.9 Договору, в свою чергу, суперечить ч.17 ст.1 ЗУ "Про захист прав споживачів"; Договір не містить такої істотної умови, як умови про взаєморозрахунки (п.6 ст.6 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"); не містить умов про відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання умов договору; відповідачем порушені норми ч. 1 ст.628 ЦК України, які є обовязковими; а розділ 5 спірного договору взагалі вважає дискримінаційними стосовно споживача, що стосується зміни відсоткової ставки. Договір також не містить інформації про місце його виконання, як того вимагає ст.532 ЦК України; відсутня така істотна умова, як ціна. Також, із позову вбачається, що банк змусив позичальника підписати додаткову угоду №1 від 19.12.2008 року про підняття відсоткової ставки до 17 % річних, погрожуючи позивачу тим, що у разі непідписання вона повинна буде повернути кредит повністю, чим ввів її в оману, використовуючи зловживання своїм становищем. Позивач вказує, що банки зобов?язані у кредитному договорі або у додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов?язань споживача, чого відповідачем зроблено не було. У графіку платежів банк повинен був докладно розписати сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, чого також зроблено не було. А тому, зважаючи на все перелічене, в силу ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів", позивач вважає, що умови укладеного спірного кредитного договору є несправедливими та визнаються недійсними. Позивач наголошує на тому, що банк до теперішнього часу не виконав своє зобов?язання відповідно до п.1.1 спірного Договору не надав кредит в іноземній валюті, а саме в доларах США, всі кошти, які вона отримала були у валюті гривня, як того потребує Закон, а тому вважає, що в силу ст.217 ЦК України, наявність всіх зазначених умов, має наслідки недійсності правочину (Договору) в цілому, з усіма правовими наслідками які після цього виникають.

Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 09 жовтня 2015 року в задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі заявники просять вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема зазначили, що суд не звернув уваги на те, що відповідач не надав кредитні кошти в іноземній валюті, тому спірний кредитний договір вважають недійсним в силу закону та не укладеним. Також вказали, що суд необгрунтовано відмовив у задоволенні клопотань про витребування доказів, призначення економічної та почеркознавчої експертизи, що на їх думку має важливе значення для вирішення спору. Також зазначили, що суд прийшов до помилкового висновку про виконання позивачкою кредитного договору і прийняття його умов, оскільки докази виконання цього договору в матеріалах справи відсутні, а позивачка ні в яких документах та висловлюваннях не говорила про виконання договірних обовязків. Вважають спірний договір таким, що не відповідає чинному законодавству, що робить його недійсним, зокрема в порушення норм ст.1045, ч.1 ст.1054 ЦК України не перераховано кошти на рахунок позивачки в іноземній валюті і не видані їй особисто, докази з цього питання відсутні, а значить кредитний договір вважається не укладеним у відповідності до ст.1046 ЦК України. Також вказали, що кредитний договір: не містить умов взаєморозрахунків, чим порушено п.6 ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"; порушує п.3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року у зв?язку з відсутністю зазначення виду і предмету кожної супутньої послуги, яка надається споживачу, відсутністю обґрунтування вартості супутньої послуги; а також невідкриття банківського поточного рахунку, відсутності умов його відкриття, ведення та закриття, відсутності тарифів на всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв?язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням. Вважають, що оскільки в кредитному договорі не зазначено про відкриття поточного рахунку в доларах США на ім?я позивачки, не зазначені реквізити банку для переказу коштів в іноземній валюті, то це унеможливлює його виконання сторонами. Також вказали, що у п.3.2.4 спірного договору міститься умова, що суперечить закону, а саме ст.26 ЗУ ?Про платіжні системи та переказ коштів в Україні?, зокрема щодо незазначення умов списання заборгованості з будь-яких рахунків, відкритих позичальникові (ч.1 ст.628 ЦК України). Крім того вказали, що суд в порушення постанови Пленуму №5 від 30.03.2012 року не з?ясував виконання банком положень статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також п.3.8 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту щодо надання позичальнику інформації про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, які їй не надавались до чи під час укладення кредитного договору. Стверджують, що позивачка умови кредитування не отримувала, вони їй не надавалися, інші види валют не пропонувалися, а банк не надав до суду умов кредитування, які б вона особисто підписувала. Також вказали, що суд не звернув уваги на те, що умови договору не містять повних умов кредитування, зокрема: форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов?язаннями споживача, орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, не містить графіку платежів та сукупної вартості кредиту. Також вказали, що спірний договір порушує вимоги ст.626 ЦК України, оскільки передбачає лише права у банку і не встановлює їх для позичальника, відповідальність встановлена лише також для позичальника за невиконання умов договору при відсутності будь-якої відповідальності з боку банку (п.3.4, 5.6 договору). Вважають, що вказані умови кредитного договору щодо встановлення жорстких обов?язків споживача є несправедливими та такими, що порушують ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів". Також вважають не справедливою умову спірного договору в п.3.2.5 щодо ініціативи банку змінювати умови договору, так як п.п.3 п.5 ст.11 вказаного закону забороняє банкам передбачати зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Пункти 4.1, 4.2, 4.3, 5.3 кредитного договору дають заявникам підстави вважати, що банком в кредитному договорі передбачені підстави для набуття вимоги щодо повного погашення кредиту до настання кінцевого строку його погашення (дострокове розірвання в односторонньому порядку) в будь-який час та з будь-яких підстав, навіть якщо порушення умов з боку споживача не є істотним і суттєвим і не задає збитків банку, в той час як споживачу договір таких прав не надає, що свідчить про дисбаланс прав сторін договору, а самі умови договору по відношенню до споживача є дискримінаційними. Крім того, вважають, що не відповідають принципам добросовісності та справедливості п.5.2 кредитного договору щодо зміни банком процентної ставки з власної ініціативи. Також вважають, що друге речення п.6.2 договору прямо суперечить актам цивільного права, зокрема ст.11 ч.3 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо розголошення інформації, повязаної з договором третім особам. Також вказали, що в п.2.9 договору в порушення п.4 ст.11 вказаного закону встановлено відсотки за обслуговування кредиту в перший місяць кредитування в розмірі 2% від розміру ліміту кредитування. На підставі п.5 ст.18, ст.19 зазначеного Закону та ст.ст.203, 215, 227 ЦК України вважають кредитний договір недійсним.

У своєму запереченні представник Банку просить апеляційну скаргу відхилити,а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до кредитного договору №0121/08/11/CLNv від 14 вересня 2018 року, укладеного між АКБ «Форум» (правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум») та ОСОБА_2 банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 27500 доларів США під 13,5% річних строком до 14.09.2018 року, а позичальник зобовязався повертати кредитні кошти шляхом сплати на відкритий йому позичковий рахунок, зазначений в п.2.3 договору, в порядку, передбаченому п.2.6 договору (п.п.2.6, 3.3.2). Затверджено графік зменшення ліміту кредитування, який є невід?ємним додатком до договору (а.с.147-150).

19.12.2008 року між ОСОБА_2 та банком було укладено додаткову угоду №1 до вказаного кредитного договору, згідно якої сторони погодили збільшення відсотків за користування кредитом з 19.12.2008 року до 17% річних (а.с.151).

18.09.2009 року між ОСОБА_2 та банком було укладено додаткову угоду №2 до вказаного кредитного договору, згідно якої сторони погодили види забезпечення повернення кредитних коштів за вказаним кредитним договором у вигляді договору іпотеки магазину продовольчих товарів, договорів поруки, які укладено між банком та ОСОБА_4 а також між банком та ОСОБА_5 (а.с.152).

21.07.2010 року між ОСОБА_2 та банком було укладено додаткову угоду №3 до вказаного кредитного договору, згідно якої сторони погодили розмір відсотків за користування кредитом 14,21% річних (а.с.153).

Крім того, 05.11.2010 року між ОСОБА_2 та банком було укладено додатковий договір №4 до вказаного вище кредитного договору, в якому змінено п.2.3 кредитного договору, а саме зазначено інший позичковий рахунок позичальнику. Також викладено в новій редакції п.2.6 кредитного договору, зокрема щодо порядку сплати відсотків за користування кредитом із зазначенням іншого рахунку для оплати відсотків (а.с.154).

Таким чином, зазначений кредитний договір було укладено до набрання законної сили Закону України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» щодо заборони надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України (п.13 постанови Пленуму ВССУ №5 від 30.03.2012 року).

Згідно п.7.2 кредитного договору сторони зафіксували свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови договору, і зобовязались надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань, зазначених в цьому договорі. Всі попередні заяви, домовленості чи угоди між сторонами з предмету цього договору анулюються з моменту набрання чинності цим договором в частині, що суперечать умовам цього договору.

Відповідно до іпотечного договору від 17.09.2008 року, укладеного між АКБ «Форум» (правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум») та ОСОБА_5 та ОСОБА_4, останні на виконання зобов?язань, що виникають із кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_2, передали в іпотеку однокімнатну квартиру (а.с.155-156), проте 18.09.2009 року даний договір було розірвано на підставі договору про розірвання іпотечного договору за згодою сторін (а.с.157-158).

Згідно з іншим іпотечним договором від 18.09.2009 року, укладеним між АКБ «Форум» (правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум») та ОСОБА_2, на забезпечення виконання вказаного вище кредитного договору, остання передала банку в іпотеку магазин продовольчих товарів з еркером та ганком, площею 46,3кв.м по вул.Привокзальній, 22 в м.Херсоні (а.с.164-165).

Крім того, матеріали справи містять заяви на видачу готівки від 19.12.2008 року №895702 на 3000 доларів США; від 09 жовтня 2008 року №712912 на 500 доларів США; від 06.10.2008 року №704410 на 17277 доларів США; від 18.09.2008 року №655843 на 1100 доларів США. В зазначених заявах на видачу готівки зазначений отримувач ОСОБА_2 її паспортні дані, зміст операції надання кредиту за кредитним договором та заявками за відповідними датами (а.с.159-162).

Відповідно розрахунку заборгованості за станом на 26.05.2015 року сума наданого ОСОБА_2 кредиту складає 21877 доларів США, сума кредиту сплачена позичальником складає 12169,16 доларів США, сума процентів сплачена позичальником складає 9927,38 доларів США. Заборгованість за станом на 26.05.2015 року складає: 1. Поточна заборгованість за основною сумою кредиту 9100 доларів США; 2. прострочена заборгованість за основною сумою кредиту 607,84 доларів США; 3. Поточна заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитними коштами 95,80 доларів США; 4. Прострочена заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитними коштами 1632,41 доларів США. Крім того, за несвоєчасне повернення кредитних коштів нарахована пеня в сумі 44,62 доларів США та за несвоєчасне повернення нарахованих процентів 650,01 доларів США. При цьому з розрахунку вбачається, що останній платіж було здійснено 20.03.2014 року (а.с.169-172).

Згідно до п.14 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року ?Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин? при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 10481052, 10541055), статті 1819 Закону України ?Про захист прав споживачів?.

Зокрема, кредитний договір обовязково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати розяснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Суд повно, всебічно дослідив обставини справи та дав належну оцінку зібраним доказам по справі, а тому прийшов до вірного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, оскільки на момент укладання спірного кредитного договору сторонами було досягнуто усіх істотних його умов, про що свідчить підпис позичальника в договорі. Також колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що кредитний договір укладено на підставі діючого законодавства, а тому умови договору ніяким чином не порушують прав позивачки, не суперечать діючому цивільному законодавству; відносини між сторонами містять принципи справедливості, розумності й добросовісності; укладений договір не суперечить вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; позивачка на момент укладання договору мала повний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, а відтак підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

При апеляційному розгляді справи позивачка зазначила, що за вказаним договором вона отримала близько 80 000грн. Представник банку вказала, що на даний час у суді знаходиться інша цивільна справа за позовом Банку до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості за цим кредитним договором і зазначила, що саме у тій, іншій справі, на відміну від цієї справи предметом доказування є визначення суми кредитної заборгованості, зокрема, суми отриманих позивачкою кредитних коштів, погашеної нею заборгованості. Колегія суддів погоджується з цим, адже позивачка не заперечує проти підписання кредитного договору та отримання нею кредитних коштів. Позовна вимога про встановлення чи виконав відповідач свої зобовязання перед позивачем за спірним кредитним договором, як зазначив суд першої інстанції, також є похідною від основної вимоги і, крім того, вона не відповідає можливим способам захисту прав позивачки у цій справі, встановлених законом.

Відповідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Позивачкою не доведено належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Доводи апеляційної скарги не підтверджені належними доказами, висновків суду не спростовують та не вказують на такі порушення, які впливають на правильність прийнятого судом рішення. Зокрема посилання на те, що відповідач не надав кредитні кошти в іноземній валюті, тому спірний кредитний договір є недійсним в силу закону та не укладеним, спростовуються заявками на отримання готівки про отримання ОСОБА_2 кредитних коштів на суму 21877 доларів США. Посилання на необґрунтованість відмови у задоволенні клопотань про витребування доказів, призначення економічної та почеркознавчої експертизи також не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів отримання позивачкою кредитних коштів, про що також свідчать пояснення позивачки про отримання нею кредитних коштів та часткове виконання нею кредитного договору згідно розрахунку заборгованості. Посилання заявників на помилковість висновку суду про виконання позивачкою кредитного договору і прийняття його умов, оскільки докази виконання цього договору в матеріалах справи відсутні, а позивачка ні в яких документах та висловлюваннях не говорила про виконання договірних обовязків, спростовуються матеріалами справи, поясненнями самої позивачки та розрахунком заборгованості за кредитним договором за станом на 26.05.2015 року. Посилання апелянтів на порушення норм ст.1045, ч.1 ст.1054 ЦК України в частині неперерахування коштів на рахунок позивачки в іноземній валюті і в частині невидачі їй їх особисто, докази про що відсутні, а значить кредитний договір вважається не укладеним у відповідності до ст.1046 ЦК України, також не приймаються до уваги, оскільки спростовуються вказаними вище заявами на видачу готівки про отримання ОСОБА_2 кредиту. Посилання заявників на те, що кредитний договір не містить умов взаєморозрахунків, чим порушено п.6 ч.1 ст.6 Закону України ?Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг? спростовуються додатком №1 до кредитного договору, яким затверджено графік зменшення ліміту кредитування, тобто порядок погашення тіла кредиту, а також п.2.6 договору визначено порядок здійснення сплати відсотків за користування кредитом. Посилання заявників на те, що кредитний договір порушує п.3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року у зв?язку з відсутністю зазначення виду і предмету кожної супутньої послуги, яка надається споживачу, відсутністю обґрунтування вартості супутньої послуги; щодо невідкриття банківського поточного рахунку, відсутності умов його відкриття, ведення та закриття, відсутності тарифів на всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв?язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням, також спростовуються матеріалами справи та п.п.2.3-2.6 кредитного договору, в яких зазначено порядок, строки та номери рахунків для погашення тіла кредиту та відсотків за його користування. Посилання на те, що в кредитному договорі не зазначено про відкриття поточного рахунку в доларах США на ім?я позивачки, не зазначені реквізити банку для переказу коштів в іноземній валюті і це унеможливлює його виконання сторонами спростовується фактичними обставинами справи про часткове виконання ОСОБА_2 умов договору, а також п.п.2.3 та 2.6 договору, в яких зазначені розрахункові рахунки для повернення кредитних коштів та сплати процентів для користування кредитом. Доводи заявників про те, що у п.3.2.4 спірного договору міститься умова, що суперечить закону, а саме ст.26 ЗУ ?Про платіжні системи та переказ коштів в Україні?, зокрема щодо незазначення умов списання заборгованості з будь-яких рахунків, відкритих позичальникові (ч.1 ст.628 ЦК України), не приймаються до уваги, оскільки із зазначених доводів не вбачається, яка норма статті 26 вказаного закону порушена, і яким чином порушено права позивачки. Доводи заявників про порушення судом постанови Пленуму №5 від 30.03.2012 року щодо невстановлення виконання банком положень статей 11, 18, 21 Закону України ?Про захист прав споживачів? при укладанні кредитного договору, не можуть бути прийнятими, оскільки спірний договір зазначені норми закону не порушує. Посилання заявників на порушення банком п.3.8 Правил щодо не надання позичальнику інформації про умови кредитування, орієнтованої сукупної вартості кредиту, що позивачка умови кредитування не отримувала, вони їй не надавалися, інші види валют не пропонувалися, а банк не надав до суду умов кредитування, які б вона особисто підписувала тощо, також не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються п.7.2 кредитного договору про погодження сторонами договору усіх істотних умов цього договору і сторони зобовязались надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Твердження заявників, що суд не звернув уваги на те, що умови договору не містять повних умов кредитування, зокрема: форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача, орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, не містить графіку платежів та сукупної вартості кредиту також спростовуються матеріалами справи, зокрема кредитним договором та додатковими угодами до нього, де в п.п2.3-2.6, 2.9, графіку зменшення ліміту кредитування, які містять повні умови кредитування. Посилання заявників на те, що спірний договір порушує вимоги ст.626 ЦК України, оскільки передбачає лише права у банку і не встановлює їх для позичальника, відповідальність встановлена лише для позичальника за невиконання умов договору при відсутності будь-якої відповідальності з боку банку (п.3.4, 5.6 договору), тому вважають, що вказані умови кредитного договору щодо встановлення жорстких обовязків споживача є несправедливими та такими, що порушують ст.18 Закону України ?Про захист прав споживачів? - не заслуговують на увагу, оскільки правова природа кредитного договору за нормами ст.1054 ЦК України передбачає обовязок кредитора надати кредитні кошти, про що також вказано в п.3.1.1 кредитного договору, що і було банком виконано в межах ліміту, передбаченого договором, а тому обовязки позичальника по поверненню кредитних коштів та виплаті відсотків за їх користування не можуть бути визнані несправедливими. Твердження заявників про несправедливість умов спірного договору в п.3.2.5 щодо права банку ініціювати зміни умов договору, так як п.п.3 п.5 ст.11 Закону забороняє банкам передбачати зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки також підлягають залишенню поза увагою, оскільки зазначеним пунктом встановлено лише право банку ініціювати зміни до умов кредитного договору, і цим пунктом не передбачено одностороннє внесення змін щодо будь-яких витратах за договором, як то невірно трактують заявники. Посилання заявників на те, що пункти 4.1, 4.2, 4.3, 5.3 кредитного договору передбачають підстави для набуття банком вимоги щодо повного погашення кредиту до настання кінцевого строку його погашення (дострокове розірвання в односторонньому порядку) в будь-який час та з будь-яких підстав, навіть якщо порушення умов з боку споживача не є істотним і суттєвим і не задає збитків банку, в той час як споживачу договір таких прав не надає, що свідчить про дисбаланс прав сторін договору, а самі умови договору по відношенню до споживача є дискримінаційними також не можуть бути прийнятими до уваги оскільки зазначені в п.п.4.1; 4.2; 4.3 умови договору передбачають пеню за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів або сплату процентів, сплату неустойки та відшкодування збитків, що передбачено нормами цивільного законодавства (глава 49, параграф 2 ЦК України) і не є дискримінаційним в розумінні ст.18-19 Закону України ?Про захист прав споживачів?. Посилання заявників на дискримінаційність п.5.3 кредитного договору щодо права банку на вимогу дострокового повернення кредиту також не приймаються до уваги, оскільки згідно вказаним пунктом договору передбачено таке право у банку лише у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, що кореспондується з нормами ст.1050 ЦК України. Посилання заявників на те, що не відповідають принципам добросовісності та справедливості п.5.2 кредитного договору щодо зміни банком процентної ставки з власної ініціативи також не приймаються до уваги, оскільки зміна процентної ставки відбувалась за згодою сторін шляхом укладення додаткових угод, які погоджувала позивачка ОСОБА_2, а кредитний договір був укладений в вересні 2008 року, коли чинне на той час законодавство передбачало право банку ініціювати зміну процентної ставки. Посилання заявників на те, що друге речення п.6.2 договору прямо суперечить актам цивільного права, зокрема ст.11 ч.3 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо розголошення інформації, повязаної з договором третім особам, також не приймаються до уваги, оскільки за змістом вказаного пункту договору банк має право, а позичальник надав свою згоду на розголошення будь-якої інформації, повязаної з цим договором третім особам - лише у випадках, повязаних з невиконанням позичальником своїх зобовязань за цим договором. При цьому колегія суддів наголошує, що із вказаною умовою договору позивачка погодилась добровільно. Твердження заявників, що п.2.9 договору порушує п.4 ст.11 Закону "Про захист прав споживачів", яким встановлено відсотки за обслуговування кредиту в перший місяць кредитування в розмірі 2% від розміру ліміту кредитування, що вказаний закон прямо забороняє також не приймаються до уваги, оскільки зазначена норма закону була доповнена новим абзацом згідно із Законом № 3795-VI від 22.09.2011 року, а кредитний договір був укладений в вересні 2008 року. Закон зворотної дії в часі не має.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що спірний договір відповідає нормам цивільного законодавства і підстави для визнання його недійсним, які передбачені Законом України ?Про захист прав споживачів? та іншими законодавчими актами, відсутні і позивачем не доведені. При цьому колегія суддів враховує, що кредитний договір та чотири додаткові угоди підписані відповідачкою особисто, кредитний договір нею виконувався до березня 2014 року, що свідчить про погодження позивачкою як позичальником з умовами кредитного договору протягом 6 років.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України це є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, діючого в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 09 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий ___________________ В.В. Майданік

Судді: ___________________ Л.П. Прокопчук

___________________ ОСОБА_1