Провадження № 4-с/522/184/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2015 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.

при секретарі Шеян І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за скаргою ОСОБА_1, до начальника відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Одеській області ОСОБА_2, державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Одеській області ОСОБА_3, за участю заінтересованої особи ПАТ «ВТБ Банк» про зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою до начальника відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Одеській області ОСОБА_2, державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Одеській області ОСОБА_3, за участю заінтересованої особи ПАТ «ВТБ Банк», та просить зобовязати державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Одеській області ОСОБА_3 зняти арешт, накладений на його рухоме та нерухоме майно постановою про оголошення заборони та його відчуження від 20 березня 2013 року в рамках виконавчого провадження №37265101.

Скаржник зазначає, що в провадженні старшого державного виконавця Коваленко В.О. перебувало виконавче провадження №37265101 з примусового виконання виконавчого листа №2-6242/10 від 14 вересня 2011 року, виданого Приморським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ «ВТБ Банк» грошових коштів у розмірі 6 037 505, 38 грн. Постановою державного виконавця від 24 березня 2014 року виконавчий лист було повернуто стягувачеві ПАТ «ВТБ Банк» на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувач не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа. Інформація про повернення виконавчого документа стягувачу згідно п.4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» була отримана скаржником ОСОБА_1 лише 09 жовтня 2014 року шляхом звернення до Реєстру виконавчих проваджень, оскільки останньому постанова про повернення виконавчого документу не направлялася.

Також скаржник зазначає, що державним виконавцем було накладено арешт на його майно та оголошено розшук автотранспортних засобів: ГАЗ 2705, 2002 року випуску, д/н 31 60 ОК; MAZDA 323, 1997 року випуску, д/н НОМЕР_1; TOYOTA PREVIA, 2007 року випуску, д/н 54 54 ВЕ; PORSCHE CAYENNE, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_2.

13 жовтня 2014 року адвокатське обєднання «Нумінімум» звернулося до начальника ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області ОСОБА_2 із заявою в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобовязання державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника (автотранспортні засоби) та скасувати інші вжиті заходи примусового виконання рішення (розшук, заборону відчуження майна тощо), однак начальник відділу ОСОБА_2 і державний виконавець Коваленко В.О. ухилилися від розгляду заяви та не скасували арешт та інші вжиті заходи примусового виконання рішення.

ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд скарги за його відсутності, вимоги скарги підтримав у повному обсязі та просив суд її задовольнити.

Представник відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Одеській області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать відповідні поштові повідомлення про вручення судових повісток представнику відділу.

Представник ПАТ «ВТБ Банк» у судовому засіданні вказав, що вважає вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими, оскільки боржниками не виконаний виконавчий лист №2-6242/10 від 14 вересня 2011 року про стягнення на користь ПАТ «ВТБ Банк» грошових коштів у розмірі 6 037 505, 38 грн. Тому, скасування арешту, накладеного на майно скаржника унеможливить в подальшому виконання рішення суду.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вислухавши думку представника Банку, та прийнявши до уваги доводи скарги, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. ст. 13, 41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будьякі дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності (ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Судом встановлено, що в провадженні старшого державного виконавця Коваленко В.О. перебувало виконавче провадження №37265101 з примусового виконання виконавчого листа №2-6242/10 від 14 вересня 2011 року, виданого Приморським районним судом м.Одеси про стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ «ВТБ Банк» грошових коштів у розмірі 6 037 505, 38 грн.

В рамках вищевказаного виконавчого провадження 20 березня 2013 року державним виконавцем був накладений арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1

Постановою державного виконавця від 24 березня 2014 року виконавчий лист було повернуто стягувачеві ПАТ «ВТБ Банк» на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувач не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Однак, всупереч ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем не був скасований вищевказаний арешт, накладений постановою від 20 березня 2013 року.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню в разі їх невиконання у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій, передбачено Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень.

Цим Законом встановлено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхні права та обовязки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця.

Частиною 1 статті 30 цього Закону встановлено, що державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, зокрема, повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 47 цього Закону.

Таким чином, як вбачається зі змісту вказаної статті, законодавець визначив повернення виконавчого документа стягувачу одним із способів завершення виконавчого провадження.

Згідно ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеному у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у звязку з завершенням виконавчого провадження.

Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень, пунктом 1.1. якої передбачено, що вона розроблена відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», інших законодавчих актів України та нормативно правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів.

Відповідно до п.3.17. Інструкції з організації примусового виконання рішень, у постанові про закінчення виконавчого документа, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту, скасування розшуку тощо).

Зазначені норми Закону України «Про виконавче провадження» деталізовані положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень (п. 3.17.), які чітко передбачають дії державного виконавця в разі повернення виконавчого документа стягувачу, зокрема, зняття арешту, скасування заборони відчуження, розшуку тощо.

Статтею 83 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснює начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Зазначеними положеннями закону встановлено, що начальник відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця, має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ, винесені державним виконавцем у виконавчому провадженні, зобовязати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Також судом встановлено, що 13 жовтня 2014 року адвокатське обєднання «Нумінімум» звернулося до начальника ВПВР УДВС ГУЮ в Одеській області ОСОБА_2 із заявою в інтересах ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про зобовязання державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника (автотранспортні засоби) та скасувати інші вжиті заходи примусового виконання рішення (розшук, заборону відчуження майна тощо).

Однак, начальник відділу ОСОБА_2 і державний виконавець Коваленко В.О. ухиляються від розгляду заяви та до цього часу не скасували арешт та інші вжиті заходи примусового виконання рішення.

Положеннями ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 3.17. Інструкції з організації примусового виконання рішень, встановлено, що у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму та наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту, скасування розшуку тощо).

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ст. 86 Закону України «Про виконавче провадження» перевірка законності виконавчого провадження здійснюється протягом десяти робочих днів, за наслідками якої начальником відділу виноситься постанова, яка є обовязковою для виконання державним виконавцем та підлеглими посадовими особами державної виконавчої служби.

У п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» розяснено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. При цьому суд може зобовязати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо вона ухиляється від їх виконання без достатніх правових підстав.

Суд не приймає до уваги твердження представника ПАТ «ВТБ Банк» про неможливість скасування арешту у звязку з невиконанням виконавчого листа №2-6242/10 від 14 вересня 2011 року, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця від 24 березня 2014 року вказаний виконавчий лист було повернуто стягувачеві ПАТ «ВТБ Банк» на підставі п.4 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувач не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій. При цьому, представник ПАТ «ВТБ Банк» не пояснив, у звязку з чим до цього часу Банком не були усунуті недоліки, які перешкоджали виконанню вказаного виконавчого листа, та не були вжиті всі необхідні заходи для його виконання.

Тому, суд вважає, що невжиття начальником відділу ОСОБА_2 та державним виконавцем відділу ОСОБА_3 заходів щодо скасування арешту з майна скаржника є неправомірними, а відповідна постанова від 20 березня 2013 року про накладення арешту підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Враховуючи викладене, суд вважає, що скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 13, 41 Конституції України, ст. ст. 6, 11, 50, 83, 86 ЗУ «Про виконавче провадження», Інструкцією з організації примусового виконання рішень затвердженою Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року, ст. ст. 317, 319, 321 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 102, 103, 119, 208-210, 212, 383-387 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1, до начальника відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Одеській області ОСОБА_2, державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Одеській області ОСОБА_3, за участю заінтересованої особи ПАТ «ВТБ Банк» про зобовязання вчинити певні дії, - задовольнити.

Зобовязати державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Одеській області ОСОБА_3 зняти арешт, накладений на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1, постановою про оголошення заборони та його відчуження від 20 березня 2013 року в рамках виконавчого провадження №37265101.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Ю.Б.Свячена