Справа №592/1667/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Фоменко І. М.
Номер провадження 22-ц/788/2210/15 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Околота Г. М.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 липня 2015 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з даним позовом, в якому просило виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_1, в якій вони мешкають. При цьому, позовні вимоги мотивувало тим, що 02 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № SUC9GI у розмірі 151500 грн. строком до 02 квітня 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач і ОСОБА_3 уклали іпотечний договір, за яким остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: 2-кімнатну квартиру загальною площею 34,8 кв.м, житловою площею 28,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором у неї виникла заборгованість, яку стягнуто заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 лютого 2014 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: на спірну квартиру за вказаною адресою.

Посилаючись на вищенаведені обставини, а також на необхідність виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якій мешкають відповідачі, банк вважав, що всі мешканці вказаної квартири підлягають виселенню, про що заявив у позові.

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 липня 2015 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк».

Виселено усіх мешканців квартири АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 365 грн. 40 коп. та витрати на публікацію оголошення в газеті в розмірі 667 грн., а всього 1032,40 грн., по 516 грн. 20 коп. з кожного.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 жовтня 2015 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 липня 2015 року.

Вказане заочне рішення суду від 07 липня 2015 року відповідач ОСОБА_3 оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі вона, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що вона не отримувала письмову вимогу від позивача про звільнення квартири, що є предметом іпотеки, хоча для виселення відповідачів із спірного жилого приміщення в добровільному порядку вказана обставина була обов'язковою, чого безпідставно не врахував суд першої інстанції.

Крім того, задовольняючи позов, суд не звернув увагу на те, що предмет іпотеки - спірна квартира не придбавалась за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором, а належала ОСОБА_3 ще до укладення кредитного договору і була лише забезпеченням належного виконання зобов'язання. Таким чином, позивач, звертаючись до суду із зазначеним позовом, повинен був вказати інше постійне житло, в яке має бути виселено відповідачів, чого ним зроблено не було, у зв'язку з чим, на думку ОСОБА_3, підстави для задоволення позову відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 був укладений договір про іпотечний кредит за № SUC9GI, за яким остання отримала строковий кредит на суму 151500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором, з кінцевим терміном повернення до 02 квітня 2018 року. Відповідно до п.1.3 вказаного кредитного договору кредит було надано для поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-9, 17, 19, 20).

Для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 02 квітня 2008 року уклало з ОСОБА_3 іпотечний договір за № SUC9GI, відповідно до якого остання надала в іпотеку банку нерухоме майно житлового призначення, а саме: 2-кімнатну квартиру загальною площею 34,8 кв.м, житловою площею 28,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-11).

Як зазначено в п.1.2 вказаного іпотечного договору, предмет іпотеки належить іпотекодавцеві, тобто ОСОБА_3, на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу 15 листопада 2007 року за реєстраційним номером № 7357, реєстраційного посвідчення, виданого КП «Сумське міське БТІ» 01 лютого 2008 року за реєстраційним номером № 1833, та зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 17581096, виданого КП «Сумське міське БТІ» 01 лютого 2008 року за реєстраційним номером № 10111353.

Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 лютого 2014 року, яке набрало законної сили, частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк». В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № SUC9GI від 02 квітня 2008 року в розмірі 151182 грн. 14 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 114708 грн. 22 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 19454 грн. 14 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 3275 грн. 95 коп., а також штрафу (процентної складової) в сумі 13743 грн. 83 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну боржнику ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 34,8 кв.м, житловою площею 28,4 кв.м, шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» на прилюдних торгах за початковою ціною 202000 грн. для подальшої реалізації з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

В частині виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено за необґрунтованістю (а.с.12-13).

08 грудня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за місцем їх проживання вимогу добровільно протягом 1 місяця з дня отримання вимоги виселитися з квартири, що є предметом іпотеки, що підтверджено реєстром поштових відправлень (а.с.14, 15-16).

Відповідно до довідки КП «Сумижитло» Сумської міської ради від 16 квітня 2015 року за № 1459 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_4, як піднаймач. Наймач ОСОБА_3 за вказаною адресою не зареєстрована, а значиться зареєстрованою за іншою адресою, що підтверджується даними адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Сумській області (а.с.23, 24, 36).

Задовольняючи позов про виселення відповідачів з квартири, на яку за рішенням суду звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність для цього підстав, посилаючись на дотримання позивачем вимог закону щодо позасудового врегулювання питання про виселення відповідачів, так як останні були належним чином повідомлені про виселення, однак у місячний строк після цього спірне жиле приміщення добровільно не звільнили.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека, як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, що відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, предмет іпотеки, а саме: 2-кімнатна квартира загальною площею 34,8 кв.м, житловою площею 28,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить відповідачу ОСОБА_3 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу 15 листопада 2007 року за реєстраційним номером № 7357, реєстраційного посвідчення, виданого КП «Сумське міське БТІ» 01 лютого 2008 року за реєстраційним номером № 1833, та зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 17581096, виданого КП «Сумське міське БТІ» 01 лютого 2008 року за реєстраційним номером № 10111353, тобто, була придбана не за рахунок кредиту, повернення якого забезпечувалося б іпотекою цього житла.

До того ж, позивач у своїй позовній заяві не вказав, в яке інше постійне жиле приміщення необхідно виселити відповідачів.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про задоволення позову і виселення відповідачів із спірного жилого приміщення безпідставним.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому його необхідно скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст.88 ЦПК України.

Ураховуючи, що позов не підлягає задоволенню, однак відповідач ОСОБА_3 при подачі заяви про перегляд заочного рішення сплатила судовий збір в сумі 243,60 грн. (а.с.77), тому з позивача на користь вказаного відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у вказаній сумі.

Крім того, оскільки відповідач ОСОБА_3 при подачі апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 267,96 грн. (а.с.95), тому з позивача на її користь підлягає стягненню судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції у вищезазначеному розмірі.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.п.3, 4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 липня 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове, яким відмовити Публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про виселення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в сумі 243 грн. 60 коп., а також судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 267 грн. 96 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -