Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Завгородньої І.М., Парінової І.К.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області ОСОБА_6, про стягнення грошових коштів, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між нею та відповідачем укладено договір позики від 21 червня 2011 року, який забезпечений договором іпотеки, предметом якого є квартира, що належить ОСОБА_7

Позивач вказувала, що на виконання договору позики передала відповідачу грошові кошти в сумі 35 тис. доларів США, а останній зобов'язався повернути грошові кошти в строк до 21 вересня 2011 року.

Посилаючись на невиконання ОСОБА_7 зобов'язань за договором позики, позивач просила стягнути на свою користь з відповідача позику в сумі 822 850 грн та три проценти річних в сумі 74 056,50 грн.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16 квітня 2015 року у позові ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 17 червня

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 280 350 грн, три проценти річних у сумі 25 254,50 грн та судовий збір у розмірі 5 590,62 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та задовольнити позов повністю, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції посилався на їх безпідставність, оскільки відповідач повернув позику.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, посилався на вимоги ст. ст. 526, 533, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, умови договору позики, відсутність у матеріалах справи доказу повернення відповідачем позики та на відсутність підстав для покладення на ОСОБА_7 обов'язку повернути позику у гривнях за офіційним курсом еквівалентному 35 тис. доларам США на день платежу, тому стягнув суму боргу у розмірі 280 350 грн, три проценти річних у сумі 25 254,50 грн та судовий збір у розмірі 5 590,62 грн.

Однак висновки судів першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам матеріального закону та зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи.

Із матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_7укладено договір позики 21 червня 2011 року, згідно якого останній отримав 280 350 грн, що відповідає сумі 35 тис. доларам США на день підписання договору, без нарахування відсотків строком до 21 вересня 2011 року.

У забезпечення належного виконання умов вказаного договору позики між цими ж сторонами було укладено договір іпотеки (а.с. 5).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України).

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України), а саме: ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Законом України від 16 квітня

1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Вказані норми права дають підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу валютою платежу, засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від

14 листопада 2006 року № 519).

Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про необхідність стягнення з відповідача коштів за договором позики від

21 червня 2011 року у розмірі 280 350 грн, оскільки не звернув уваги на те, що сторони за вказаним договором визначили грошовий еквівалент станом на дату укладення договору та не врахував вимоги ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Із позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що відповідачу була надана позика у розмірі 35 тис. доларів, однак у п. 1 договору позики зазначено, що ОСОБА_7 позичив 280 350 грн, що відповідає 35 тис. доларам США.

Однак суд першої та апеляційної інстанцій не усунули зазначених протиріч та не з'ясували чи підлягає стягненню індекс інфляції, якщо у договорі позики грошові кошти визначені у національній валюті еквівалентно до іноземної валюти.

Крім того, судами не було з'ясовано чи є розписка ОСОБА_7 про позику у ОСОБА_3 280 350 грн, що відповідають сумі 35 тис. доларам США, яку він надав суду як доказ повернення боргу (а.с. 84 зворот), підтвердженням прийняття кредитором виконання зобов'язання відповідно до ст. 545 ЦК України, із врахуванням нотаріально посвідченого договору позики (а.с. 5).

Стягуючи з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 суму судового збору у розмірі 5 590,62 грн, апеляційний суд залишив поза увагою вимоги Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI (в редакції чинній на час звернення позивача до суду), відповідно до якого сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача повинна складати

5 481 грн.

Враховуючи викладене, суд першої та апеляційної інстанцій, на порушення вимог частини 4 статті 10, частини 1 статті 31, частини 1 статті 137 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, чим допустили порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Судові рішення не можуть залишатися в силі, оскільки ухвалені з порушенням норм матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно з частиною

2 статті 338 ЦПК України підлягають скасування з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17 червня

2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Першотравневого районного суду м. Чернівці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.О. Дьоміна
Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун І.К. Парінова О.В. Ступак