АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/4553/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3304/15Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Дорош А.І.

Суддів: Буленка О.О., Омельченко Л.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Теспо-Л» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Теспо-Л» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2012 року по 12.08.2015 року в сумі 87 068,40 грн. Свої вимоги мотивує тим, що заочним рішення Київського районного суду м. Полтави від 16.05.2012 року встановлено факт перебування його у трудових відносинах з ПП «Теспо-Л» у період з 01.01.2011 року по 16.08.2011 року, стягнуто з ПП «Теспо-Л» заборгованість по заробітній платі в сумі 3 287,10 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20 589,76 грн., моральну шкоду в розмірі 2 000 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 891 грн. та 1200 грн. витрат на правову допомогу. На даний час рішення суду не виконано, розрахунок з ним не проведено.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі.

З даним рішенням не погодився позивач ОСОБА_3 та подав на нього апеляційну скаргу. Вважає рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, задовольнивши їх в повному обсязі.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16.05.2012 року, яке є чинним, встановлено факт перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах з ПП «Теспо-Л» у період з 01.01.2011 року по 16.08.2011 року, стягнуто з ПП «Теспо-Л» заборгованість по заробітній платі в сумі 3 287,10 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 20 589,76 грн., моральну шкоду в розмірі 2 000 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 891 грн. та 1200 грн. витрат на правову допомогу (а.с.5-6).

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що відповідно до рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22 лютого 2012 року встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Позивач звернувся до суду з позовом 12.08.2015 року, а про невиплату заробітної плати йому було відомо з 2012 року, отже строк на звернення з позовом щодо стягнення середнього заробітку позивачем пропущений.

Проте, з таким висновком місцевого суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Ухвалюючи судове рішення, місцевий суд, неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють.

Крім вказаного Рішення Конституційного Суду України, місцевий суд також послався на статтю 238 КЗпП України, яка передбачає, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком, та на статтю 117 КЗпП України, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У даному випадку при вирішенні спору місцевий суд не звернув увагу на те, що вказаним Рішенням Конституційного Суду України дано офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22 лютого 2012 року щодо встановлення тримісячного строку звернення до суду у разі проведення фактичного розрахунку з працівником.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, у Київському відділі ВДВС Полтавського МУЮ на виконанні перебуває виконавчий лист, виданий 17.08.2012 р. Київським районним судом м. Полтави про стягнення з ПП «Теспо-Л» на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 25 661,86 грн., на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 16.05.2012 р. (а.с. 29). Станом на 08.09.2015 р. рішення суду не виконане, тобто фактичний розрахунок з позивачем не проведений.

Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов»язковим для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов»язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верхвного Суду України.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі №6-144ц13 від 29.01.2014 р., яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україн є обов»язковою для судів, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Також згідно правової позиції у справі № 6-76цс14 від 02.07.2014 р. відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (частина шоста статті 12 у редакції Закону від 13 липня 2002 року, частина п'ята статті 19 у редакції Закону від 18 січня 2013 року, які були чинними на час існування спірних правовідносин) дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів, ухвалюючи нове рішення, вважає, що буде правильним стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день вирішення спору - ухвалення судового рішення, тобто за період з 13.06.2012 р. по 24.11.2015 р.

Позивачем заявлені вимоги за період з 13.06.2012 р. по 12.08.2015 р., тобто 795 робочі дні, з урахуванням розміру середньоденного розміру заробітку позивача - 109,52 грн., який відповідачем не оспорюється, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 87 068,40 грн. ( 795 х 109,52= 87 068,40).

Сукупна кількість робочих днів у цей період становить: серпень 2015 р. - 8 днів, вересень 2015 р. - 22 дні, жовтень 2015 р. - 22 дні, листопад 2015 р. - 17 днів, а всього 69 робочих днів.

Середній заробіток за цей період буде становити: 69 робочих дні х 109,52 грн. = 7 556,88 грн.

Всього середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2012 р. по 24.11.2015 р. становить 94 625,28 грн. (87 068,40+7 556,88). Ця сума підлягає стягненю з відповідача на користь позивача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що у рішенні місцевого суду має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення суду підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовної вимоги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п. 3,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Позов ОСОБА_3 до приватного підприємства «Теспо-Л» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити.

Стягнути з приватного підприємства «Теспо-Л» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 94 625,28 грн.

Стягнути з приватного підприємства «Теспо-Л» на користь держави судовий збір у розмірі 1 040,85 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

С У Д Д І :