Ухвала іменем україни 18 листопада 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Дьоміної О.О., суддів: Коротуна В.М., Дем'яносова М.В., Маляренка А.В., Cтупак О.В., розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Приватної фірми «Тома», відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції, Приватного підприємства «Брат», ОСОБА_1 про звільнення заставного майна з-під арешту, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 травня 2015 року, в с т а н о в и л а: У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до Приватної фірми «Тома» (далі - ПФ «Тома»), відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції (далі - ВДВС Луцького РУЮ), Приватного підприємства «Брат» (далі - ПП «Брат»), ОСОБА_1 про звільнення заставного майна з-під арешту. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПФ «Тома» в особі директора ОСОБА_1 26 грудня 2005 року було укладено кредитний договір № 4913, згідно з яким позичальнику було надано кредит у виді поновлювальної кредитної лінії із загальним лімітом 60 000 грн. В забезпечення виконання вказаного кредитного договору між банком та ПФ «Тома» було укладено договір іпотеки, предметом якого є приміщення свинарника-дорощувальника №1/Г/, загальною площею 1963,00 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 Луцького району Волинської області. Враховуючи, що станом на 25 листопада 2014 року заборгованість за вказаним кредитним договором складала 832 445 грн 27 коп., банк мав намір звернути стягнення на вказане нерухоме майно. Однак встановлено, що на зазначене іпотечне майно органами ДВС накладені додаткові арешти за борговими зобов'язаннями. Зокрема, постановою ВДВС Луцького РУЮ від 08 вересня 2009 року в процесі примусового виконання виконавчого листа № 2-724, виданого 28 квітня 2009 року, про стягнення з ПФ «Тома», ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 163 987 грн 07 коп., накладено арешт на все майно боржника в межах суми звернення стягнення та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику, в межах вищевказаної суми. Проте постановою відділу державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції від 21 липня 2011 року в процесі примусового виконання наказу № 03/118/16-1, виданого 31 січня 2009 року, про стягнення з ПФ «Тома» на користь ПП «Брат» заборгованості в розмірі 2 849 грн 15 коп., накладено арешт на все майно, що належить боржнику, та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику, в межах вищевказаної суми. Оскільки винесенням постанови про накладення арешту на майно боржника порушуються права позивача як іпотекодержателя за договором іпотеки, то позивач просив зняти арешт з вказаного приміщення свинарника-дорощувальника, яке належить ПП «Тома» на праві власності та на яке було накладено арешт згідно з постановами ВДВС Луцького РУЮ від 08 вересня 2009 року та 21 липня 2011 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 14 травня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте таким вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскільки предмет іпотеки, який підлягає звільненню з-під арешту на час розгляду справи відсутній, тобто приміщення свинарника-дорощувальника за зазначеною адресою демонтовано, то відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Крім того, апеляційний суд вважав, що права позивача в даному випадку накладенням арешту на майно не порушені і позивач не позбавлений можливості у встановлений законом спосіб отримати належні йому від відповідача заборговані кошти, а тому судом першої інстанції правильно відмовлено в позові. З такими висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного. Судами встановлено, що 26 грудня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ПФ «Тома» в особі директора ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 4913, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у виді поновлювальної кредитної лінії із загальним лімітом 60 000 грн. З метою забезпечення виконання вищенаведеного кредитного договору у той же день між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 4913-П-1 та договір іпотеки від 27 грудня 2005 року щодо приміщення свинарника-дорощувальника № 1/Г/, загальною площею 1963,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у с. Усичі Луцького району Волинської області. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору боржником виникла заборгованість у сумі 163 987 грн 07 коп., яка була стягнута з ПФ «Тома» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» рішенням суду, на виконання якого видано виконавчий лист від 28 квітня 2009 року №2-724. Станом на 25 листопада 2014 року згідно з довікою банку заборгованість ПФ «Тома» за вищевказаним кредитним договором становила 832 445 грн 27 коп., яка не погашена. Судами також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою державного виконавця від 21 липня 2011 року в процесі примусового виконання наказу, виданого 31 січня 2009 року № 03/118/16-1, про стягнення з ПФ «Тома» на користь ПП «Брат» заборгованості в розмірі 2 849 грн 15 коп., накладено арешт на все майно, що належить боржнику, та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна в межах зазначеної суми. Згідно з договором іпотеки від 27 грудня 2005 року та інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, встановлено, що приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області накладено заборону на приміщення свинарника-дорощувальника № 1/Г/, що знаходиться у с. Усичі по АДРЕСА_1 Луцького району Волинської області, яке належить ПФ «Тома» у зв'язку з посвідченням договору іпотеки, до закінчення договору. Крім того, судами встановлено, що арешт вказаного нерухомого майна зареєстровано 08 вересня 2009 року та 09 серпня 2011 року на підставі постанов заступника начальника ВДВС Луцького РУЮ. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом Порядок передачі майна у заставу та звернення стягнення на це майно визначений ст. ст. 572-597 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про заставу», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже, застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя. Відповідно до ч ч. 1 та 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Частиною 1 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Згідно з ч. 3 ст. 54 цього Закону для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Водночас ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Згідно з ч. 7 ст. 54 цього Закону спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Суди, розглядаючи справу, на порушення норм матеріального та процесуального права уваги не звернули та не з'ясували, чи наявні у державного виконавця правові підстави, передбачені зазначеними нормами закону для накладення обтяження на рухоме майно боржника, яке перебуває у заставі позивача. Також помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що накладення арешту на заставне майно не порушує права ПАТ КБ «ПриватБанк» як заставодержателя, оскільки він не позбавлений можливості у встановлений законом спосіб отримати належні йому від відповідача заборговані кошти. Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 травня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.О. Дьоміна Судді: М.В. Дем'яносов В.М. Коротун А.В. Маляренко О.В. Cтупак