АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Постоєнка Павла Вікторовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Альт-Хаус» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альт-Хаус» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся в жовтні 2014 року.

Зазначав, що з 25.03.2014 року працював у ТОВ «Альт-Хаус» на посаді водія транспортного засобу. 04.09.2014 року наказом районного військового комісара він був призваний до лав Збройних сил України у зв'язку з мобілізацією. 12.09.2014 року офіційну довідку про його мобілізацію було надано за місцем роботи, а наступного дня він дізнався, що наказом від 31.08.2014 року № 16- його звільнено з роботи за власним бажанням. Вважаючи звільнення незаконним, оскільки вказану заяву він не подавав, просив суд поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 вересня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за 267 робочих днів за період з 01.09.2014 року по 22.09.2015 року в розмірі 25 762,83 грн. та судові витрати в розмірі 3 150,72грн., а всього 28 913,55 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді водія автотранспортного засобу ТОВ «Альт-Хаус».

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що з 25.03.2014 року ОСОБА_3 працював на посаді водія автотранспортного засобу в ТОВ «Альт-Хаус», що підтверджується копією трудової книжки.

Наказом відповідача від 31.08.2014 року № 16- позивача звільнено з роботи за власним бажанням, на підставі заяви про звільнення від 28.07.2014 року, згідно ст. 38 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції прийшов до висновків, що ОСОБА_3 не подавав заяву про звільнення його з роботи за власним бажанням, а тому таке звільнення не можна вважати законним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як роз'яснено в абзаці 1 п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Звертаючись до суду позивач зазначав, що заяву про звільнення з роботи за власним бажанням він написав ще при прийомі на роботу, оскільки такі умови висувались ТОВ "Альт-Хаус", а відповідач скористався цією заявою, проставивши на ній потрібні дати. Крім того зазначав, що 28.07.2014 року він не міг написати та подати вказану заяву, оскільки в період з 26.07.2014 року по 30.07.2014 року виконував рейс з с. Димитрове Броварського району до Одеси, Криму та Херсонської області.

На підтвердження доводів позовної заяви ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2015 року у справі була призначена судова почеркознавча експертиза.

Як вбачається з висновку почеркознавчої експертизи № 399/тдд від 02.09.2014 року цифрові записи «31.08.2014 р» та «28.07.2014 р» у заяві від імені ОСОБА_3 про звільнення з роботи за власним бажанням виконані не ОСОБА_3, а іншою особою.

В період з 26 по 30 липня 2014 року позивач перебував у відрядженні за межами м. Києва, що визнано представником відповідача в судовому засіданні.

Крім того, під час слухання справи по суті в судовому засіданні від 22.09.2015 року представник відповідача просив суд врахувати ту обставину, що у зв'язку з тим що позивач не з'явився на роботі, підприємство понесло певні збитки, а тому з метою уникнення негативних наслідків у зв'язку із записом в трудовий книжці щодо звільнення за ініціативою роботодавця, відповідач звільнив його за власним бажанням.

Отже представники відповідача в судовому засіданні визнали ту обставину, що заява про звільнення за власним бажанням 28.07.2014 року позивачем не подавалась.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Встановивши в ході розгляду справи ту обставину, що 28.07.2014 року позивач не подавав заяву про звільнення відповідачу, а зазначені в ній дати «31.08.2014 р» та «28.07.2014 р» виконані не ним, а іншою особою, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулось без законної на те підстави.

З урахуванням наявної в матеріалах справи довідки про середню заробітку плату позивача, на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.09.2014 року по 22.09.2015 року в розмірі 25 762,83 грн.

Доводів щодо порушення порядку обчислення середнього заробітну за час вимушеного прогулу апеляційна в собі не містить.

Посилання апелянта на те, що суд не допитав в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки їх допит має велике значення, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.

Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Підставою для звернення позивача стало незаконне його звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки заява про звільнення за власним бажанням від 28.07.2014 року ним не подавалась, що підтверджується висновками експертизи.

В поданій апеляційній скарзі апелянтом не надано обгрунтувань щодо необхідності

у допиті вказаних свідків та тих обставин, що стосуються розгляду справи, які можуть бути ними підтверджені або спростовані.

Колегія суддів також відхиляє посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм ЦПК України у зв'язку з ненаданням відповідачу право ознайомитись з висновками судової експерти, оскільки, як вбачається з журналу судового засідання, 22.09.2015 року судом було оголошено перерву на 20 хв. для надання можливості представнику відповідача ознайомитись з висновком експертизи, який міститься на двох аркушах (а.с. 107-108).

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга в собі не містить.

Таким чином твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Постоєнка Павла Вікторовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Альт-Хаус» - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: