НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/470/15
№ 2/183/1247/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2015 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Дубовенко І.Г.,

при секретареві Литвиновій У.В.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, суд

ВСТАНОВИВ:

28 січня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просила: поділити спільне майно подружжя, набутого за час сумісного проживання, уточнивши свої позовні вимоги 20 лютого 2015 року та 19 листопада 2015 року, в яких позивач просить розподілити спільне майно подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину грошових коштів, які знаходяться на депозитних рахунках, відкритих на імя ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_1 у Публічному акціонерному товаристві комерційний банк «ПриватБанк» та у Публічному акціонерному товаристві «УкрСиббанк», стягнувши з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову зазначивши, що з 26 березня 2005 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем, від якого вони мають двох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Фактичні шлюбні стосунки між ними припинені з січня 2014 року, а в березні 2014 року відповідача, як військовослужбовця, було направлено в зону АТО. В серпні 2014 року він повернувся, вдома влаштовував сварки. 05 січня 2015 року за рішенням суду шлюб між ними було розірвано. Враховуючи той факт, що про це їй стало відомо 20 січня 2015 року, у неї є побоювання, що депозитні рахунки, які вони відкрили за час шлюбу будуть використані відповідачем не в інтересах сімї. А тому посилаючись на вимоги ст..ст. 60, 69, 70 СК України, ст..ст.368, 372 ЦК України, просила суд задовольнити її позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач в повному обсязі підтримала свої позовні вимоги та, посилаючись на ті ж підстави просила суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, тому як дійсно він з позивачем з 26 березня 2005 року перебував в шлюбі, від якого вони мають двох малолітніх дітей. Він будучи офіцером ЗСУ в березні 2014 року був направлений в зону АТО. Усіма коштами в їх сімї зажди розпоряджалася позивач. Дійсно ними відкривалися депозитні рахунки, однк в листопаді, коли він перебував у відпустці на прохання позивача він зняв усі кошти, що були на депозитних рахунках та віддав їй. Прпосив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку, а саме.

Судом встановлено, що 26 березня 2005 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-КГ № 002294,, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Новокаховського міського управління юстиції Херсонської області.

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а/з 573 від 02 вересня 2005 року, зробленого Відділом РАЦС по м.Бердянськ Бердянського МРУЮ Запорізької області) та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а/з 49 від 20 липня 2010 року, зробленого виконавчим комітетом Гвардійської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області).

З паспорту ОСОБА_2 серії МО № 562383, вбачається, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 05 січня 2015 року у цивільній справі за № 183/6395/14 шлюбу між сторонами розірвано.

У відповідності до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

У зв'язку з цим, незалежно від того, чий дохід був основним в сім'ї, майно, придбане позивачем та відповідачем в період зареєстрованого шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і вони обидва мають рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно з п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що розяснювалося сторонам у справі в ході судового розгляду. Справа досить тривалий час знаходиться в суді, позивачем уточнювалися позовні вимоги, а відповідачем надавалися відповідні заперечення; сторонами подавалися докази.

Судом встановлено і вказане підтверджується матеріалами справи, що подружжям за час шлюбу:

- відкривалися депозитні рахунки на імя відповідача у ПАТ КБ «ПривтБанк» (а.с. 61-75). З аналізу наданих банком виписок вбачається, що будь-які кошти на депозитних рахунках, які відкривалися на імя відповідача, відсутні;

- відкривався накопичувальний рахунок № 8600 від 24 липня 2014 року на імя відповідача у ПАТ УкрСиббанк (а.с. 78-80), в аналізу виписки вбачається, що будь-які кошти на депозитних рахунках, які відкривалися на імя відповідача, відсутні.

Враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, і в даному випадку щодо наявності або відсутності переліченого майна у праві спільної сумісної власності лежить на позивачеві.

Згідно з п. 24 Постанови пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Правовідносини, що виникли між сторонами по справі з питання розподілу спільного майна подружжя врегульовані Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 61 СК України встановлює, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи наведене, суд доходить до висновку, що наявність у подружжя грошових коштів на депозитних рахунках у ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «УкрСиббанк» на час розгляду справи не доведено. А тому в задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 5-8, 10-11, 27, 31, 58-61, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.Г.Дубовенко