РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі :

Головуючого судді Бондаренко Ю.О.

судді: Куцин М.М., Собослой Г.Г.

при секретарі : Дашковська С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 вересня 2015 року за позовом, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову Ужгородська районна державна адміністрація про позбавлення батьківських прав.

Ползовні вимоги мотивовані тим, що 01 червня 2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. 09 грудня 2013 року вони з відповідачем розлучилися. ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народився син ОСОБА_3, який проживає разом з нею і перебуває на її повному утриманні. Батьком ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про народження є ОСОБА_2 Починаючи з серпня 2013 року відповідач не проживав разом з нею, в усній розмові повідомив про небажання проживати разом та вести спільне господарство. З моменту народження ОСОБА_2 ухиляється від участі в утриманні свого малолітнього сина, не турбується про нього не цікавиться його життям та станом здоров'я. З травня 2014 року по квітень 2015 року відбувався судовий процес за її позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на користь малолітнього сина ОСОБА_3 в ході якого ОСОБА_2 була подана зустрічна позовна заява про оспорення батьківства та виключення з актового запису про народження відомостей про батька дитини. Проведена ДНК експертиза показала, що батьком ОСОБА_3 є ОСОБА_2

25 лютого 2015 року позивачкою ОСОБА_2, було направлено прохання надати дозвіл на виїзд дитини за кордон в зв'язку з чим з'явитись 04 березня 2015 року до нотаріуса, яке ОСОБА_2 проігнорував. Жодного прояву уваги з боку ОСОБА_2 щодо їхнього сина не було навіть на перший день народження, який пройшов без батька та інших родичів з його боку. 20 березня 2015 року вона звернулася до Ужгородської районної державної адміністрації щодо розгляду питання позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно їхнього малолітнього сина ОСОБА_3 На її звернення був наданий висновок органу опіки та піклування від про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Рішенням Ужгородського районного суду від 14 вересня 2015 року в задоволенні позову було відмовлено.

На рішення суду позивачем по справі подано апеляційну скаргу з проханням рішення Ужгородського міськрайонного суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Вимоги апелянта мотивовані тим, що суд першої інстанції ухвалив необґрунтоване рішення з через неповноту встановлених обставин та невідповіданість висновків суду обставинам справи. Так на думку апелянта, суд безпідставно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, та не звернув увагу на протиріччя у поясненнях відповідача щодо обізнаності про народження сина. Судом не було оцінені наявні докази які були подані позивачем та третьою стороною, а рішення суду базується виключно на пояснення відповідача які нічим не доведені.

В судовому засіданні апелянт та її представник просили задоволити її апеляційну скаргу, пояснивши, що дитина не знає свого рідного батька. Відповідач навіть не зустрів її коли виписувались з полового будинку, дитина називає своїм батьком її рідного брата.

Відповідача та його представник просили відхилити апеляційну скаргу, пояснивши, що у про народження дитини він не знав, а коли дізнався то позивачка з своїм батьком не підпускали його до дитини.

Будучи допитаним в судовому засіданні ОСОБА_4, пояснив, що він є рідним братом позивачки та проживає в одному будинку з нею. Відповідач після народження дитини не появлявся в їх будинку та не робив для цього спроб бачитись з дитиною. ОСОБА_5 не знає свого рідного батька і його називає батьком.

Ужгородський міськрайонний суд приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову виходив з того, що належних та допустимих доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та його винної поведінки позивачкою надано не було, і такі обставини судом не встановлені, а також взяв до уваги позицію відповідача, який бажає приймати участь у вихованні та утриманні сина.Суд першої інстанції не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки такий висновок є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка та відповідач з 01 червня 2013 року по 09 грудня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.10,13). Сторони є батьками малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою АДРЕСА_1, з матір'ю та її батьками, які займаються його вихованням та утриманням.(а.с.12) Відповідач ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_2, разом з батьками. Рішенням Ужгородського місьрайонного суду від 18 лютого 2015 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 22 квітня 2015 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 500 грн. щомісяця, починаючи з 13 травня 2014 року до досягнення дитиною повноліття.

Підставами для позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України є ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ч.3 ст. 9 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року ратифікованої Україною 27.02.91 року держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Твердження позивачки про те, що відповідач жодного разу не відвідував дитину, не брав участі та ухилявся від виховання і утримання дитини, підтверджено наявними у справі доказами, а саме при розірванні шлюбу відповідач отримав від позивачки, яка перебувала на останніх місяцях вагітності, розписку про те, що остання в подальшому не буде мати до нього будь-яких претензій (а.с.76), показами свідка ОСОБА_4, який зазначив, що відповідач навіть не прийшов зустріти дружину з пологового будинку, а їх син ОСОБА_3 називає свідка батьком, при зверненні позивачки до суду з позовом про стягнення аліментів відповідач подав зустрічний позов про виключення з актового запису про народження відомостей про батька дитини (а.с.17), крім того в судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердив, що утримання та виховання дитини зводиться до виплати аліментів присуджених судом. Комісія з питань захисту прав дитини від 05.06.2015 року вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.28-30). Наведені обставини свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини.

Доказів того, що позивач та її батьки перешкоджають відповідачу бачитись з дитиною та брати участь у вихованні сина, матеріали справи не містять.

Оцінюючи докази в їх сукупності, судова колегія приходить до висновку що ОСОБА_2байдуже відноситься до своєї дитини, а його дії (бездіяльність) (щодо ненадання дозволу на виїзд дитини за кордон виключно із-за надуманих обставин) перешкоджають розвитку, розширення світогляду та лікуванню сина, що безумовно суперечить найкращим інтересам дитини, а тому позов підлягав до задоволення.

Невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.209,218,303,307,309,313,314,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовільнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 вересня 2015 року - скасувати , у справі ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Ужгородська районна державна адміністрація про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав щодо малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді