АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Хоменку О.С.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних збитків і трьох відсотків річних у зв'язку із невиконанням грошового зобов'язання, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних збитків і трьох відсотків річних у зв'язку із невиконанням грошового зобов'язання, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь інфляційні витрати в сумі 174 335,06 грн. і три відсотки річних в сумі 11 002,24 грн. за невиконання грошового зобов'язання, а всього: 185 337,30 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.10.2013р. його позовні вимоги до ОСОБА_1 задоволені частково, стягнуто із відповідачки на його користь матеріальну компенсацію за Ѕ частину у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1 в розмірі 225 400 грн., 05.12.2013р. Апеляційний суд м. Києва за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в даній справі постановив нове рішення, згідно якого з ОСОБА_1 стягнув на користь ОСОБА_2 матеріальну компенсацію вартості його Ѕ частини квартири в розмірі 225 400 грн., припинивши право власності ОСОБА_2 на Ѕ частину квартири та визнавши за ОСОБА_1 право власності на її Ѕ частину. На виконання вказаного судового рішення 10.01.2014р. був виданий виконавчий лист і 05.02.2014р. ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження. Однак, відповідач судове рішення не виконує, грошові кошти йому не повертає.

Справа № 759/1387/15
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14842/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Чала А.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з відповідача на користь позивача загальну суму в 185 337,30 грн. та 1 831,75 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача на її користь витрати на сплату судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послалася на те, що суд першої інстанції не врахував, що між сторонами виникли не договірні відносини, а тому, на думку апелянта, норми ст.ст.509, 525, 530, 599 610-612, 625 ЦК України до даних правовідносин застосовувати не можна.

Також, апелянт вказує, що суд не перевірив на достовірність розрахунки надані позивачем та незаконно послався на те, що відповідачем не надано їх спростування.

Крім того, апелянт вважала, що суд безпідставно стягнув з неї вказану у позові суму, оскільки її вини у невиконанні рішення суду немає, виходячи з матеріального становища.

ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17.10.2013р. позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволені частково, стягнуто із відповідача на користь позивача матеріальну компенсацію за 1/2 частину у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1 в розмірі 225 400 грн. (а.с. 8-10).

05.12.2013р. Апеляційний суд м. Києва за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в даній справі постановив нове рішення, згідно якого з ОСОБА_1 стягнув на користь ОСОБА_2 матеріальну компенсацію вартості його 1/2 частини у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1 в розмірі 225 400 грн., припинивши право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 12-14).

На виконання вказаного судового рішення 10.01.2014р. був виданий виконавчий лист і 05.02.2014р. ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження (а.с. 11).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 509, 526, 599 ЦК України та виходив з того, що між сторонами за рішенням суду виникло грошове зобов'язання, яке не виконується боржником..

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами виникло грошове зобов'язання, а тому суд правомірно застосував до даних правовідносин положення ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Як встановлено колегією суддів, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05.12.2013 р. стягнуто з відповідача на користь позивача стягнуто загальну суму в 227 654,00 грн.

Таке зобов'язання зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням.

Рішення суду набрало законної сили з моменту проголошення, тобто 05.12.2013 р. та на даний час не виконано, у зв'язку із чим 17 липня 2015 року позивач звернувся із даним позовом.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року (у справі №6-113цс14), яка згідно абз. 2 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З наведених підстав колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що між сторонами виникли не договірні відносини, а тому норми ст.ст.509, 525, 530, 599 610-612, 625 ЦК України до даних правовідносин застосовувати не можна.

Також є безпідставними доводи апелянта про те, що суд безпідставно стягнув з неї вказану у позові суму, оскільки її вини у невиконанні рішення суду немає, виходячи з матеріального становища, так як відсутність вини боржника не є підставою для незастосування норм ст. 625 ЦК України.

Як вже було вказано вище, дана норма закону є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання та виступає способом захисту кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, при ухваленні рішення, повинен був перевірити правильність розрахунків наданих позивачем, що не було зроблено.

Враховуючи дату набрання законної сили рішенням, яким стягнуто з відповідача на користь позивача 227 654,00 грн., та дату звернення ОСОБА_2 з позовом, розрахунок інфляційних втрат та 3% річних слід проводити за період з 05.12.2013 р. до 17.07.2015р.

Оскільки індекс інфляції за вказаний період становить 174.8%, а сума боргу 227 654,00 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати у розмірі 170 285,19 грн. (= (227 654,00 грн. * 174.8%) - 227 654,00 грн.), а тому вказана сума підлягає зменшенню.

Три відсотки річних за період з 05.12.2013 р. до 17.07.2015р. складають 11 039,66 грн.

Оскільки позивач висував вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 11 002,24 грн. та таке рішення суду першої інстанції не оскаржував, то в цій частині рішення не підлягає зміні.

Інших доводів щодо незаконності та не обґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року зміні в частині визначення суми інфляційних втрат, загальної суми стягнення та судового збору.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 3 ч. 1 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційних втрат, всього за невиконання грошового зобов'язання та судових витрат - змінити, зменшивши суму інфляційних втрат з 174 335,06 грн. до 170 285,19 грн., загальну суму стягнення за невиконання грошового зобов'язання з 185 337,30 грн. до 181 287,43 грн. та суму судового збору з 1 831,75 грн. до 1 812,87 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді