Справа № 135/1705/13-ц Провадження № 22-ц/772/2082/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 48 Доповідач Шемета Т. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої судді Шемети Т.М.,

суддів: Марчук В.С., Вавшка В.С.,

при секретарі Сніжко О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання прибудови спільною сумісною власністю подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.05.2015 року, -

В с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом та висував вимогу розділити спільне майно його та відповідачки, виділивши йому частину житлової площі квартири АДРЕСА_1. Уточнивши позовні вимоги (а.с.153), просив також визнати прибудову до квартири № 1 в житловому будинку № 9 по вул. Піонерській в м. Ладижин 97,4 м.кв., яка складається з приміщень 1-6, 1-7, 1-8. 1-9, 1-10, 1-11, - спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 04.11.2015 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в частині поділу спільного майна залишено без розгляду.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.05.2015 року позов задоволено частково: визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на будівельні матеріали, які були використані на самочинне будівництво прибудови за адресою: АДРЕСА_2, на загальну суму 205 568 грн. 88 коп., стягнуто з відповідача на користь позивача 729 грн. 40 коп. понесених ним судових витрат.

На таке рішення суду подали апеляційну скаргу і позивач, і відповідач.

Позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити повністю, визнавши прибудову до квартири № 1 в житловому будинку № 9 по вул. Піонерській в м. Ладижин 97,4 м.кв., яка складається з приміщень 1-6, 1-7, 1-8. 1-9, 1-10, 1-11, - спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд не навів причин чому він не визнав право спільної сумісної власності на добудовані приміщення, які були побудовані під час перебування у шлюбі та відносяться до спільної сумісної власності подружжя, а лише визнав право спільної сумісної власності на будівельні матеріали.

Відповідач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог, обґрунтовуючи скаргу тим, що суд вийшов за межі позовних вимог та вирішив спір, про вирішення якого не йшлося та який не був предметом розгляду даної справи.

В судове засідання апеляційного суду сторони по справі не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджено повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до наступного висновку.

Судом встановлено наступні факти:

- 22.08.2012 року було укладено шлюб між ОСОБА_2 та Ярунченко (після укладення шлюбу ОСОБА_2) ОСОБА_5, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-АМ № 119930 (а.с.4);

- Рішенням Ладижинського міськрайонного суду Вінницької області від 11.03.2013 року укладений між цими особами шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили 22.03.2013 року (копія рішення на ас.с.5-6);

- 04.12.2003 року ОСОБА_3 отримала в дар квартиру АДРЕСА_3, що підтверджено договором дарування квартири (а.с.43) та яка належить їй на праві власності (реєстрація права власності а.с.57);

- не заперечується сторонами та доведено висновком будівельно-технічної експертизи № БТЕ-014-19/03/14 від 30.09.2014 року (а.с.79 118), що квартира АДРЕСА_3 за співставленням з технічним паспортом Тульчинського БТІ від 11.12.2003 року , - є самочинно переобладнаною, в звязку з чим змінилася її загальна площа з 49,7 кв. м. на 52,8 кв.м., житлова площа з 24,6 кв.м. на 26,1 кв.м..

Відповідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. (Правова позиція ВСУ у справі № 6-225цс14 та у справі № 6-135 цс14)

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а й обєкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій обєкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі обєкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (далі Методичні рекомендації).

Поняття реконструкції обєкта нерухомості міститься в пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, відповідно до якого реконструкція це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції обєкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій).

Оскільки в справі що розглядається, квартира АДРЕСА_3 була реконструйована шляхом прибудови приміщень, внаслідок чого, як уже зазначалося вище, змінились якісні характеристики обєкта (збільшилась загальна та житлова площа), то внаслідок таких дій обєкт нерухомості втратив тотожність із тим, на який ОСОБА_3 було отримано право власності (Правова позиція ВСУ у справі № 6-286цс15).

Тому вірним є висновок суду першої інстанції, який, встановивши, що прибудова до квартири здійснена без відповідних погоджувальних документів та на земельній ділянці, яка не була під неї відведена, є самочинною, - відмовив в задоволенні вимоги про визнання права спільної сумісної власності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є необґрунтованими та подана ним скарга підлягає частковому задоволенню: оскаржуване рішення слід скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Вірно відмовивши в визнанні права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості, суд першої інстанції, разом з тим, дійшов помилкового висновку про визнання спільної сумісної власності на будівельні матеріали, використані при будівництві самочинної споруди.

Така вимога позивачем не висувалася, а виходячи з принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України), визнавши право власності на будівельні матеріали, суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, тому ухвалене по справі рішення підлягає скасуванню, а в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити. Окрім того варто зазначити, що самочинно переобладнана квартира отримана в дар відповідачкою по справі, тому відноситься до особистої приватної власності ОСОБА_3 у відповідності до ст. 57 СК України, а матеріали справи не містять жодного доказу придбання будівельних матеріалів за спільні чи особисті кошти подружжя, а тому висновок суду першої інстанції є передчасним та не ґрунтується на встановлених по справі обставинах.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до задоволення, а оскаржуване судове рішення скасуванню як таке, що постановлене без повного зясування обставин справи та з порушенням норм процесуального права щодо диспозитивності цивільного процесу, оскільки таке порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.05.2015 року скасувати та ухвалити нове:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання прибудови спільною сумісною власністю подружжя відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, на рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: підпис ОСОБА_6

Судді: підпис ОСОБА_7

підпис ОСОБА_8

З оригіналом згідно: ОСОБА_6