Справа № 344/6867/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2407/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

суддів: Пнівчук О.В., Беркій О.Ю.,

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитно-заставного договору, припинення дії договору внаслідок розірвання, повернення коштів та визнання довіреності недійсною,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 18.07.2008р. між нею та ПАТ КБ "ПриватБанк" було укладено кредитно-заставний договір №IFUOA №51600289, згідно якого їй було надано кредит в загальній сумі 58 805,42 грн. з метою придбання автомобіля, на строк до 17.07.2015р. З метою забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору вона надала в заставу автомобіль марки «CHERY A15 AMULET», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Позивач зазначала, що вказаний кредитно-заставний договір було підписано внаслідок чисельних порушень норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку банку, а саме: не було повідомлено письмово споживача про умови надання кредиту, її права та обовязки (ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»); не надано час для ознайомлення з умовами договору та отримання правової допомоги щодо його змісту. Позивач стверджувала, що до листопада 2009 року вона своєчасно виконувала умови договору по сплаті платежів, однак через пошкодження автомобіля та проведення за її кошти ремонту, а також недостатності коштів на платежі (вийшла на пенсію), при цьому в кінці 2010 року вона проходила курс лікування, вона звернулась до банку із проханням відтермінувати сплату кредиту. Проте банк відмовився відстрочити сплату заборгованості, яка утворилася, при чому почав вимагати негайної сплати збільшеної суми кредиту. В порушення законодавства відповідач зняв 5 940 грн. без її згоди з пенсійної картки, незважаючи на внесення нею по 3 000 грн. два місяці підряд боргу. 06.04.2011 року банком було вилучено заставний автомобіль в порушення п.13.3.1 договору та ст.ст.25, 27, 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів», шляхом тиску та погроз її примусили видати довіреність на ім'я банку. Також зазначала, що договір застави не посвідчений нотаріально відповідно до вимог ст.13 Закону України "Про заставу ", а тому дії банку при вилученні автомобіля за недійсним договором є протиправними.

Зазначала, що вимоги банку про стягнення нарахованої заборгованості є безпідставні.

28.09.2015 року позивач уточнила вимогу в частині повернення їй всіх сплачених позивачем відповідачу коштів, визначивши суму 87 998,32 грн.

Посилаючись на наведене, просила визнати недійсним вказаний договір як такий, що укладений з порушенням норм цивільного законодавства, припинити його дію внаслідок його розірвання, привести сторони в попередній стан, зобов'язавши відповідача повернути їй всю суму сплачених коштів, та визнати недійсною довіреність на розпорядження і користування предметом застави.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що судом не враховано, що відповідач не виконував п.6.1.3. договору, і це в судовому засіданні визнав сам представник банку, сказавши, що жодного підтвердження банку про умови кредитування згідно ст.18 п.2 Закону України "Про захист прав споживачів" не було. Банком порушено і інші умови договору (п.6.2.18, п.12.2.1.; п.13.2., п.13.2.1., п.13.3.1., п.13.3.2., п.13.6.). Суд не врахував, що банком порушено п.п.3, 5, 10, 14, 16 п.2 ст.18 Закону України "По захист прав споживачів". Зазначає, що суд порушив ст.10 ЦПК України, оскільки не дав їй рівних можливостей для обґрунтування доказів. Не враховано судом і того, що заочним рішенням від 21.06.2011 року позов було задоволено тільки частково, а саме, звернуто стягнення на предмет застави, автомобіль було передано по акту передачі раніше, ніж постановлено рішення про звернення стягнення. Крім того, вона не змогла отримати це рішення, оскільки не проживає за адресою, зазначеною у рішенні.

Також апелянт зазначає, що не могла передбачити невиконання банком умов договору, тому твердження суду про те, що вона не оскаржувала договір на протязі семи років і про можливість відкликати договір на протязі 14 днів, є безпідставними.

Стверджує, що при укладенні договору банком не дотримано вимоги ст.13 Закону України "Про заставу" щодо нотаріального посвідчення договору, що тягне за собою недійсність кредитно-заставного договору.

Також зазначає, що судом не враховано факт порушення банком угод страхування, дисбаланс прав кредитора та споживача згідно пунктів 6; 6.2; 6.4 договору, а також судом не враховано розбіжності між випискою банку про рух сплачених коштів з наданими нею чеками.

Щодо визнання недійсною довіреності, апелянт зазначає, що суд не врахував ст.1004 ЦК України та не застосував ст.ст.216, 220, 225, 230, 233 ЦК України, не обґрунтовано не прийняв до уваги копії документів, які вона подала як доказ того, що довіреність була видана нею під впливом важких обставин і за неможливості реальної оцінки ситуації.

На думку апелянта, судом також не враховано, що додатки до договору написані шрифтом, який неможливо прочитати, чим порушено вимоги до оформлення документів, затверджені наказом Держспоживстандарту.

З наведених підстав просила рішення суду скасувати, визнати недійсним вказаний договір, припинити дію договору внаслідок розірвання, і повернути в початковий стан, тобто зобов'язати банк повернути виплачені нею кошти в сумі 87 998,32 грн., а її зобовязати повернути банку початкову суму кредиту 58 875 грн. та визнати недійсною довіреність.

В засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, викладених у ній, та просила скаргу задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила її відхилити, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, представника відповідача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положенням ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 18.07.2008 р. між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитно-заставний договір №IFU0AN51600289 про надання кредиту в загальній сумі 58 805,42 грн. з метою придбання автомобіля (54 010 грн. вартість автомобіля та інші платежі: страхування, реєстрація, винагорода, поліс), з виплатою 20,04% річних, з поверненням кредиту до 17.07.2015 року (а.с.6-12).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Положенням ст.629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Суд встановив, що позивача ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від позивача, а не відповідача.

Умови Договору є чіткими та зрозумілими. Підписуючи договір позичальник погоджувався з цими умовами.

Суд встановив, що у Договорі (п.17) обумовлено загальний розмір кредиту, мета кредиту, дата видачі і погашення, відсотки та інші умови, а п.17.7 передбачено щомісячний платіж в розмірі 1 504,60 грн. для погашення тіла кредиту, винагороди та процентів за користування ним.

При цьому, сукупну (загальну) вартість кредиту (з нарахованими в сукупності з іншими платежами) для споживача позивачка отримала від кредитора при укладанні спірного договору, графік, з якого вбачається повне врахування вартості кредиту, також укладався сторонами (а.с.16). Однак протягом семи років з часу укладення договору ОСОБА_2 умови даного договору не оскаржувала до суду, хоча мала право оскаржити одразу після укладення договору ті умови, які на її думку порушують права споживача.

Судом вірно встановлено, що після укладення договору позивач, прийнявши такі договірні відносини, своєчасно почала виконувати умови договору щодо погашення щомісячних платежів.

Як вказала суду позивач, вона вносила платежі кредитору до листопада 2009 року, однак через пошкодження автомобіля та проведення за кошти позивача ремонту заставного транспортного засобу, та недостатності коштів на платежі (в звязку з виходом на пенсію), при цьому, що в кінці 2010 р позивач ще і проходила курс лікування, ОСОБА_4 не мала змоги, з її пояснень, вносити своєчасно платежі, а банк відмовився відстрочити сплату заборгованості, яка утворилася, в звязку з чим почав вимагати негайної сплати збільшеної суми кредиту (а.с. 18-29). Позивач також зазначила суду, що в порушення законодавства відповідач зняв 5 940 грн. з пенсійної картки без згоди позивача, незважаючи на внесення нею по 3 000 грн. два місяці підряд боргу. Суд правильно вважав, що такі доводи позивача стосуються самого виконання договору та не є предметом розгляду щодо визнання його недійсним.

Суд вірно не взяв до уваги посилання позивачки на відсутність нотаріального посвідчення кредитно-заставного договору відповідно до ст.13 Закону України "Про заставу", оскільки заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 21.06.2011 року було задоволено частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави (а.с.47-48), звернуто стягнення на даний автомобіль та відмовлено в частині визначення шляху продажу, вчинення інших дій в органах ДАІ. В судових засіданнях позивач підтвердила, що дане рішення нею не оскаржувалось.

06.04.2011 року ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу, уповноважила ПАТ КБ «ПриватБанк» бути її представником при вирішенні питань, повязаних з відчуженням (продажем або обміном), користування заставним автомобілем, укладання, в тому числі, договорів купівлі-продажу вказаного автомобіля, визначаючи ціну та інші умови, одержання грошових суми, які мають бути направлені на погашення заборгованості за кредитними договорами, та користуватися іншими правами, визначеними цією довіреністю (а.с.13).

Оспорюючи дану довіреність, позивач пояснила, що з 31.10 по 13.11.2010р. вона проходила курс лікування, відбулося погіршення стану її здоров'я, також померла її матір 19.03.2011 року (а.с.14-15,79), що впливало на її стресовий стан та нерозуміння дій щодо посвідчення довіреності 06.04.2011р., а представники банку, в свою чергу, ображали позивача, погрожували їй, знімали без її згоди кошти з іншої карточки.

Щодо цього, суд вірно вважав, що вплив лікарських препаратів на усвідомлення дій особи визначається тільки за наслідками експертизи (оскільки суд не володіє спеціальними знаннями), таке право позивачу роз'яснено судом, однак нею не заявлено відповідного клопотання про проведення експертизи. Щодо погроз зі сторони кредитора, то позивачем також не доведено дані обставини, в жодні правоохоронні органи про заявлення погроз щодо неї вона не заявляла, а щодо стягнення коштів з інших карток позивача, то таке право сторони передбачили в п.4.6 кредитно-заставного договору.

Отже, позивач не довела позовних вимог щодо визнання даної довіреності недійсною.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договору та довіреності, не підлягає до задоволення і вимога про повернення всіх сплачених позивачем відповідачу коштів на підставі оспорюваного кредитно-заставного договору.

Таким чином, правильно встановивши обставини справи на підставі норм діючого матеріального права, які підлягали застосуванню, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Що стосується застосування судом першої інстанції Закону України «Про захист прав споживачів», то колегія суддів вважає таке посилання помилковим і зайвим, проте воно не може бути підставою для скасування законного рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, є надуманими та голослівними і не спростовують правильних висновків суду.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315 , 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_5