Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування Святошинської районної адміністрації у м. Києві, Служба у справах дітей, про виселення без надання іншого житлового приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 14 травня 2015 року,

встановила:

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк Форум» (далі - Банк) звернулося до суду з указаним позовом, у якому просив виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, з квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_3

Позов мотивовано тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 вересня 2010 року, яке змінено рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2012 року, з ОСОБА_3 на користь ПАТ «БАНК ФОРУМ» стягнуто суму боргу за кредитним договором в розмірі 1 173 224,63 грн. У рахунок стягнення вищевказаної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки, предметом якого є квартири АДРЕСА_1, шляхом його реалізації з прилюдних торгів.

Посилаючись на те, що після відкриття виконавчого провадження стало відомо, що ОСОБА_3 зареєструвала в квартирі, що є предметом іпотеки, свого чоловіка та трьох малолітніх дітей, 30 квітня 2014 року Банк направив письмові вимоги про звільнення спірної квартири. Станом на день звернення до суду з даним позовом кредит погашений не був, житлове приміщення не звільнено.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 лютого

2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 14 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У порядку ст. 217 ЦПК України відстрочено виконання рішення суду про виселення на період дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням апеляційного суду щодо виселення, ОСОБА_3 звернулась з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що 13 серпня 2008 року між Банком та

ОСОБА_3, було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 106 000 доларів США з цільовим призначенням на придбання двокімнатної квартири загальною площею 45,70 кв. м, жилою - 31,30 кв. м, що знаходиться по

АДРЕСА_1, на умовах визначених договором, терміном по 13 серпня 2033 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_3 остання передала в іпотеку квартиру, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 вересня 2010 року, яке змінено рішенням апеляційного суду м. Києва від

21 березня 2012 року, з ОСОБА_3 на користь ПАТ «БАНК ФОРУМ» стягнуто суму боргу за кредитним договором в розмірі 1 173 224,63 грн. У рахунок стягнення вищевказаної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки, предметом якого є квартира, придбана за рахунок кредитних коштів, шляхом його реалізації з прилюдних торгів. Дане рішення набрало законної сили та звернуто до примусового виконання.

Згідно довідки форми № 3 від 28 квітня2014 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано п'ять осіб: ОСОБА_3 (іпотекодавець) з 4 березня 2010 року, чоловік ОСОБА_4 з 4 березня 2010 року, син ОСОБА_5 з 4 березня

2010 року, син ОСОБА_6 з 4 березня 2010 року, син ОСОБА_7 з

10 квітня 2014 року.

Тобто вселення осіб здійснено після укладення договору іпотеки та без згоди Банку.

29 квітня 2014 року Банком на адресу відповідачів була направлена письмова вимогами про виселення з предмета іпотеки.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом частин 1,2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Доводи касаційної скарги щодо недотримання Банком вимог ч. 2

ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР про направлення письмової вимоги про добровільне виселення не заслуговують на увагу, з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком випадків, зазначених у відповідному житловому законодавстві.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові № 6-455цс15 від 9 вересня 2015 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

У силу ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов апеляційний суд, виходив із того, що зі змісту ст.109 ЖК УРСР і ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому , апеляційним судом невірно застосовано вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року.

Застосовуючи відстрочку виконання рішення суду про виселення, апеляційний суд посилався на дію мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 7 червня 2014 року.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як установлено судами, судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено Святошинським районним судом м. Києва

28 вересня 2010 року, яке змінено рішенням апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2012 року, набрало законної сили і не виконане. Тобто примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності вказаним Законом.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 303, ЦПК України на вказане уваги не зверну та не врахував, що предметом даного позову є не звернення стягнення на майно, а виселення як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору.

Викладене свідчить, що при вирішені спору, апеляційним судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонам доказами, відповідно до них не визначено правовідносини, що виникли між сторонами, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого апеляційним судом рішення, з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 14 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська