Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.12.2015 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого, судді Хитрука В.М.

при секретарі Малюговій А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 сільської ради Барського району Вінницької області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку

ВСТАНОВИВ:

Свої вимоги до суду позивач ОСОБА_1 мотивував тим, що він є власником житлового будинку, який розташований за адресою: Вінницька область Барський район селище Івановецька вул.. Фрунзе,7. Відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки за адресою: Вінницька область Барський район селище Івановецька вул.. Фрунзе,30А. ОСОБА_2 встановила паркан та натягнула дріт, чим створила небезпеку для дорожнього руху в селищі. Тому, позивач просив суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_2

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_4 позовної вимоги підтримали повністю та наполягали на їх задоволенні.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_5 вимоги позивача підтримав повністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_6 у с удове засідання не з'явився, його явка є необовязковою.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, заперечувала проти його задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради Барського району Вінницької області ОСОБА_7 позов не визнав, заперечував проти його задоволення.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що дорога, яка розділяє домоволодіння в селищі Івановецьке Барського району не являється вулицею а є стежкою, яку було створено під час виділення жителям колишнього хутора земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків. Стежку прогорнули грейдером і з того часу її називають вулицею Фрунзе.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявних у справі доказів, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у сукупності, зясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у звязку з чим у позові слід відмовити.

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0874 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: Вінницька область Барський район селище Івановецька вул.. Фрунзе,30А, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 305412.

Згідно із частинами першою, другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на підставі рішення 11 сесії 5 скликання ОСОБА_3 сільської ради Барського району Вінницької області від 21.11.2008 року «Про затвердження технічної документації по складанню державного акта на право власності на земельну ділянку». Рішенням ОСОБА_3 сільської ради Барського району Вінницької області № 46 від 24.09.2007 року «Про передачу в приватну власність земельних ділянок» ОСОБА_2 безкоштовно передано у власність земельну ділянку площею 0,07 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: Вінницька область Барський район селище Івановецька вул.. Фрунзе,30А. Вказані рішення є чинними.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Узгоджувальна комісія ОСОБА_3 сільської ради Барського району встановила, що ОСОБА_2 побудовано паркан в межах земельної ділянки, факту порушення границі межових знаків не виявлено, що підтверджується протоколом комісії № 345 від 10.11.2015 року.

Згідно довідки ОСОБА_3 сільської ради Барського району Вінницької області № 322 від 29.10.2015 року генеральний план на селище Івановецьке Барського району Вінницької області не виготовлявся, відомості про вулиці та провулки відсутні.

Згідно повідомлення Відділу житлово-комунального господарства, містобудування та архітектури Барської районної державної адміністрації та головного архітектора району № 02-05-106 від 14.03.2014 року генеральний план на селище Івановецьке Барського району Вінницької області відсутній.

Згідно акта обстеження земельної ділянки за адресою: Вінницька область Барський район селище Івановецька вул.. Фрунзе,30А комісія прийшла до висновку, що дана земельна ділянка відповідає пожежним, будівельним та санітарним нормам і придатна для будівництва житлового будинку.

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який розташований за адресою: Вінницька область Барський район селище Івановецька вул.. Фрунзе,7.

У судовому засіданні було встановлено та підтверджено сторонами, що ОСОБА_1 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1. З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_1 не являється власником земельної ділянки в селищі Івановецьке по вул.. Фрунзе,7 та не має правовстановлюючого документа на неї. Відповідач не являється водієм.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цих кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ст. ст. 185,187,189 ЦПК України.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Оскільки рішення 11 сесії 5 скликання ОСОБА_3 сільської ради від 21.11.2008 року «Про затвердження технічної документації по складанню державного акта на право власності на земельну ділянку» та рішенням ОСОБА_3 сільської ради Барського району № 46 від 24.09.2007 року «Про передачу в приватну власність земельних ділянок» є законними та чинними, а позивач ОСОБА_1 не ставить вимогу про їх скасування, тому відсутні правові підстави для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку відповідача ОСОБА_2 адже вказаний правовстановлюючий документ може бути визнаний недійсним тільки у разі встановлення незаконності рішень, на підставі яких він виданий.

Крім того, позивач ОСОБА_1 не ставить в позові вимоги про усунення перешкод шляхом знесення чи демонтування паркану, який створив небезпеку для дорожнього руху в селищі, не зазначає який саме державний акт на право власності на земельну ділянку та за якою адресою слід визнати недійсним, не ставить жодної вимоги до відповідача ОСОБА_3 сільської ради Барського району Вінницької області та не довів які саме його права чи законні інтереси порушила сільська рада.

Чинний державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 не може порушувати будь-які права чи законні інтереси позивача ОСОБА_1, в тому числі щодо володіння, користування чи розпорядження належним йому житловим будинком.

Враховуючи дані обставини справи, суд прийшов до висновку, що цивільно-правовий спір між позивачем та відповідачами відсутній, оскільки відсутні будь-які порушення прав позивача з боку відповідачів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оскільки в судовому засіданні не встановлено фактів порушення прав позивача з боку відповідачів на момент розгляду справи, суд вважає за необхідне відмовити йому в позові.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Тому, суд не приймає як доказ в даній справі висновок судової земельно-технічної експертизи №ОС-207 від 25.08.2015 року, оскільки він не доводить факту порушення прав чи законних інтересів позивача.

Суд ставиться критично та не приймає акт обстеження дороги від 03.08.2014 року, складений інспекторами ДАІ, оскільки вони не є експертами та не уповноважені визначати без спеціальних приладів трикутник видимості та відповідність дороги ДБН.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В судовому засіданні відповідачем ОСОБА_2 заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Суд, вирішуючи питання про застосування до правовідносин сторін строку позовної давності, виходить із наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимоги відповідача ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності необхідно відмовити, оскільки ОСОБА_2 встановила паркан, який створив небезпеку для дорожнього руху в селищі, в 2014 році.

За таких обставин суд, керуючись ст. ст. 5, 10, 11, 15, 60, 212, 213 ЦПК України, ст. ст. 116, 153, 158 ЗК України, ст. 321 ЦК України, -

В И Р I Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 сільської ради Барського району Вінницької області про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення, а неприсутніми особами в той же строк з дня отримання копії рішення, шляхом подачі апеляційної скарги в Апеляційний суд Вінницької області через Барський районний суд Вінницької області.

Суддя: