Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Виниченко Л.М.,

за участі секретаря Локоткова І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним третейського застереження у кредитному договорі,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання недійсною третейську угоду у кредитному договорі.

Вимоги мотивує тим, що 04.06.2008 року між ним та АКБ СР «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 10-29/7232, відповідно до умов якого банк надав грошові кошти у розмірі 284 000,00 дол. США. Пунктом 6.2 кредитного договору передбачено, що у разі неможливості вирішення спору шляхом переговорів, Сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди» домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків.

Вказаний пункт договору позивач вважає недійсним з підстав того, що під час підписання договору йому не було надано для ознайомлення регламент Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків. Крім цього позивач вважає несправедливою умову договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав можливості ознайомитися перед укладенням договору. Також відповідно до чинного законодавства третейським судам не підсудні справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі щодо споживачів послуг банку.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3, який також є представником третьої особи ОСОБА_2, підтримав позов та викладені у ньому обставини, додатково пояснив, що строк позовної давності позивачем на пропущено, оскільки про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався з рішення третейського суду, яке отримав 06.10.2015 року, про розгляд справи третейським судом позивач не повідомлявся.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, посилаючись на те, що вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, на час підписання спірного договору сторонами у добровільному порядку було узгоджено порядок вирішення спорів у постійно діючому третейському суді, при цьому волевиявлення сторін було вільним. Також представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності.

Вислухавши пояснення представника позивача, який також є представником третьої особи, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 04.06.2008 року між ОСОБА_1 та АКБ СР «Укрсоцбанк» було укладено договір кредиту № 10-29/7232, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у розмірі 284 000,00 дол. США зі сплатою 13,50 % річних строком користування коштами до 03.06.2033 року (а.с. 7-10).

Пункт 6.2 договору кредиту містить третейське застереження яким передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, Сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди» домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем В.М. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості. Вказаному у даному пункті. У разі якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків (а.с. 10).

Позивач просить визнати недійсною третейську угоду з посиланням на ч. ч. 1, 5 ст. 215 ЦК України, ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», ч. ч. 1, 2; п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначаючи, що третейські суди згідно закону не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі щодо споживачів банківських послуг; умови спірної угоди є несправедливими, оскільки під час підписання кредитного договору позивачу не було надано для ознайомлення регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Однак вказані доводи позивача суд не може прийняти до уваги, виходячи з наступного.

Загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори, або утримуватись від їх укладення, визначати зміст договорів на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Відповідно до положень статті 3 Цивільного кодексу України свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства і згідно статі 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Положеннями ст. 17 ЦПК України визначено, що сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст. 5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до абзацу 3 ст. 2 Закону України «Про третейські суди» третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Види, форми третейської угоди та умови щодо її дійсності визначені ст. 12 Закону України «Про третейські суди».

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами.

Цивільні правовідносини щодо недійсності правочинів регулюються главою 16 розділу IV книги 1 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як на підставу вимог позивач посилається на те, що третейське застереження суперечить нормам діючого законодавства та є несправедливим положення договору про установлення обов'язкових для споживача умов.

Відповідно до Закону України «Про третейські суди», третейський суд це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Конституція України, гарантуючи судовий захист з боку держави, одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ст. ст. 22 ч. 2, 64 Конституції України).

Способами реалізації права кожного захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних правовідносин є звернення до третейського суду, у передбаченому Законом України «Про третейські суди» випадках і порядку, та судовий захист.

Згідно з абзацом п'ятим п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) від 10 січня 2008 р. № 1-рп/2008, третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону України "Про третейські суди", є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України.

Враховуючи положення ст. ст. 55, 64, 124 Конституції України, аналізуючи зміст Закону України «Про третейські суди» та ст. 17 ЦПК України, третейський суд, як недержавний орган за цим Законом, має повноваження вирішення спорів лише тих сторін, якими укладено угоду про передачу спору на розгляд третейського суду.

Отже, передбачаючи у договорі третейський порядок врегулювання спорів, сторони реалізують свої права, визначені ст. 55 Конституції України, що не є угодою про відмову у зверненні до суду, про що також зазначено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» та у постанові Верховного Суду України від 26.12.2011 року у справі № 6-75цс11.

Також безпідставне є посилання позивача в обґрунтування вимог щодо внесення змін до ст. 6 Закону України «Про третейські суди», якими визначено, що справи у спорах про захист прав споживачів не підвідомчі третейськими судам, так як дані зміни внесені Законом України «Про внесення зміни до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03.02.2011 року № 2983-VI, який набрав чинності з 12.03.2011 року. Оскільки третейська угода між сторонами укладалася 04.06.2008 р., тому у даному випадку на спірні правовідносини зазначений закон не поширюється.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), укладення третейських угод у спорах щодо захисту прав споживачів є неправомірними лише з 12.03.2011 року.

Позивачем також не доведено обставин щодо несправедливих умов спірного правочину.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Підписавши договір без застережень позивач підтвердив свої права та обов'язки за ним, погодився з умовами договору, у тому числі узгодив порядок вирішення спорів, які можуть виникнути з відповідачем у майбутньому.

Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Як убачається з договору кредиту, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов спірного третейського застереження та погоджено спосіб захисту законних прав і охоронюваних законом інтересів обох сторін шляхом передачі спору у випадку його виникнення на розгляд третейського суду.

Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

На підставі викладеного встановлено, що на час виникнення спірних правовідносин закон не містив заборони на укладення між сторонами третейської угоди, тому позов не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не узгоджується з положеннями закону на який він посилається, у зв'язку з чим заявлені вимоги не підлягають задоволенню.

За недоведеністю вимог суд не вбачає підстав для застосування на спірні правовідносини строку позовної давності за поданою заявою представника відповідача.

Керуючись ст. ст. 3, 6, 203, 215, 627, 628, 638 ЦК України, Законом України «Про третейські суди», ст. ст. 3, 4, 10, 17, 60, 88, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним третейського застереження у кредитному договорі відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя