Провадження №22-ц/784/2870/15
Справа №487/6137/13-ц
Провадження № 22ц/784/2780/15 Головуючий у 1-ї інстанції Андрощук В.В.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

2 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2015 року

за позовом

Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

(далі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»)

до ОСОБА_4,

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення з відповідача як поручителя 262 622 грн. 76 коп. заборгованості за укладеним 10 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_5 кредитним договором.

Позивач зазначав, що позичальник ОСОБА_5 в порушення умов укладеного з нею кредитного договору та додаткових угод до договору у встановлені строки не погашає суму кредиту та процентів, а тому за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 4 квітня 2012 року з неї та іншого поручителя ОСОБА_6 стягнуто в солідарному порядку 63 057 грн. 40 коп. кредитної заборгованості.

Між тим, до наступного часу вказане рішення не виконано, та позичальником допущено подальше порушення умов кредитного договору, у звязку з чим банк має право вимагати від поручителя ОСОБА_4 повернення кредитних коштів з урахуванням суми пені.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2015 року позовна заява ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволена частково та ухвалено про стягнення з ОСОБА_4 на користь банка 169 543 грн. 22 коп. заборгованості, яка складається з: 25 238 грн. 78коп. заборгованості за кредитом, 33 617 грн. 20 коп. простроченої заборгованості по кредиту, 493 грн. 49 коп. строкової заборгованості по процентам, 25 422 грн. 14 коп. простроченої заборгованості за процентами та 84 771 грн. 61коп. пені, а також з ОСОБА_4 стягнуто 1 695 грн. 43 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалите нове.

На думку апелянта, суд першій інстанції при стягненні заборгованості не врахував також відсутність його згоди на збільшення відповідальності позичальника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи убачається, що 10 квітня 2008 року між ЗАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого став ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №08-113-aisp-2008, за яким остання отримала кредит строком до 9 квітня 2013 року в розмірі 12 530 доларів США під річні процентні ставки з 13% до 11,8% у період з першого до пятого включно року користування, та зі збільшення процентної ставки до 16,77% у випадку порушення строків внесення ануїтентних платежів (а.с.6-15).

На забезпечення виконання кредитного договору, 9 січня 2009 року між банком та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір поруки, за яким поручитель взяв на себе обовязок нести солідарну відповідальність із позичальником щодо виконання кредитних зобовязань, починаючи з 10 квітня 2013 року, в тому числі за встановленою за кредитом з цього часу процентною ставкою в розмірі 10,6% до 9 квітня 2014 року, та з 10 квітня 2014 року по 9 квітня 2015 року, тобто до дня остаточного виконання зобовязань за договором, в розмірі 7,8% (а.с.37-39).

Пунктом 4.4 договору поруки передбачено, що внесення змін і доповнень у кредитний договір, внаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя, не допускається без узгодження з поручителем.

Між тим, 9 і 23 січня, 19 лютого і 11 серпня 2009 року між позичальником і банком, без участі поручителя ОСОБА_4, укладені додаткові угоди №№1-4, за якими зменшено розмір щомісячних ануїтентних платежів і розміри процентної ставки за кожний рік користування кредитними коштами, але відстрочене виконання основного зобовязання, що призвело до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами (а.с.21-36).

Так, додатковою угодою №1 від 9 січня 2009 року передбачено сплату позичальником у період з 10 квітня по 1 жовтня 2014 року процентів у розмірі 10%, замість зазначених у договорі поруки від 9 січня 2009 року 7,8% (а.с.22,37), додатковою угодою №2 від 23 січня 2009 року збільшено період нарахування та сплати процентів до 9 квітня 2016 року в розмірі 7,8%, та щомісячних ануїтентних платежів до цієї ж дати, в той час коли датою виконання основного зобовязання, що зазначено у договорі поруки є 9 квітня 2015 року (а.с.25-26, 37), додатковими угодами №№3-4 від19 лютого і 11 серпня 2009 року закріплено відстрочення виконання зобовязань до 9 квітня 2016 року, в тому числі зі сплатою підвищених процентів в розмірі 16,77% за порушення умов та порядку внесення ануїтентних платежів.

Після підписання додаткових угод до кредитного договору, внесення змін та доповнень до договору поруки від 9 січня 2009 року у відповідності до положень пункту 4.4 між сторонами не відбулося.

За змістом частини 1 статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Згідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у справі №6-701 цс15, збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає у разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призвело до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Отже, дія договору поруки від 9 січня 2009 року припинилася у відповідності до вимог пункту 4.4 цього договору та положень частини 1 статті 559 ЦК України, ще до настання взятого на себе обовязку поручителя відповідати, починаючи з 10 квітня 2013 року, за виконання позичальником зобовязань за кредитним договором.

За такого, розрахована позивачем заборгованість позичальника ОСОБА_5 станом на 18 червня 2013 року, яка перевищує стягнуту з неї заборгованість за рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2012 року, з урахування внесених змін до основного зобовязання за додатковими угодами, та яка повинна бути розрахована з 10 квітня по 18 червня 2013 року (за умовами договору поруки) і складатися з: 293,43 доларів США суми боргу за кредитом, 399,31 доларів США заборгованості за процентами та 35718 грн. 11 коп. суми пені, не підлягає стягненню з відповідача як поручителя за договором поруки, дія якого припинена.

Вказаним обставинам суд першої інстанції оцінки не дав, не врахував усні та письмові заперечення відповідача та його представника щодо збільшення обсягу його відповідальності та припустився помилки щодо наявності підстав для стягнення заборгованості з відповідача як поручителя, у звязку з відсутністю припинення поруки з інших підстав.

За розясненнями, викладеними у пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» №2 від 12 червня 2009 року, слідує, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленні при ухвалені рішення.

Тому, обставини, встановлені судом у рішенні Заводського районного суду м. Миколаєві від 11 лютого 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Банк» Фінанси та Кредит», ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання договору поруки недійсним, що набрало законної сили, ні є обставинами, які не підлягають доказуванню у розумінні частини 3 статті 61 ЦПК України у цивільної справі, що розглядається, щодо стягнення боргу з поручителя за договором поруки, який припинив свою дію в силу частини 1 статті 559 ЦК України.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, і тому колегія суддів у відповідності до п.п.1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України вважає за необхідне його скасувати і ухвалите нове про відмову у задоволенні позову банка.

Інші доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення кредитної заборгованості за договором поруки не мають правового значення, у звязку із припиненням дії самого договору поруки.

На підставі статті 88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню 1 864 грн. 97коп. судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2015 року скасувати та ухвалите нове, яким в задоволенні позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитом - відмовити.

Стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_4 1 864 грн. 97коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Судді