Справа № 490/9814/15-ц
н/п 2/490/4816/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(резолютивна частина)

24 листопада 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г. В.

при секретарі - Константиновському О. Г.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН

Справа № 490/9814/15-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г. В.

при секретарі - Константиновському О. Г.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просила здійснити розподіл спільного майна подружжя і визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що вказана квартира була набута сторонами у шлюбі у кредит та знаходиться в іпотеці в якості забезпечення зобов'язань позивачки за кредитним договором. В той же час, позивачка зазначала, що вони з відповідачем досягли домовленості про те, що позивачка продовжує самостійно сплачувати кредит, а відповідач не буде претендувати на 1/2 частини квартири.

У судовому засіданні позивачка та її представник вимоги позову підтримали у повному обсязі та просили про їх задоволення з підстав, викладених у позовній заяві. При цьому, позивачка пояснила, що її право порушене, оскільки у неї немає впевненості про те, що виплативши кредит вона матиме квартиру у власності, а тому вона бажає захистити себе на майбутнє від претендування на квартиру інших осіб.

Відповідач у судовому засіданні вимоги позову визнав та просив позов задовольнити, зазначивши при цьому, що він не претендує на частину квартири, згоден, щоб позивачка сплачувала кредит, а вся квартира перейшла у її власність.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надав до суду пояснення, в яких зазначив, що задоволення позову не призведе до порушення прав Банку.

Вивчивши доводи позову, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, 02 грудня 2011 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції за № 1182. Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1., яка на теперішній час проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні.

На час розгляду справи у суді шлюб між сторонами не розірвано, однак, як зазначили сторони, фактичні шлюбні відносини між ними припинено з 01 серпня 2015 року.

За час шлюбних відносин між позивачкою та ПАТ АБ «Укргазбанк» було укладено кредитний договір № 016/216/2К/І-12, відповідно до умов якого Банк надав позивачці грошові кошти у розмірі 200 000 грн. на строк до 20 серпня 2027 року зі сплатою 16% річних. Згідно з п. 1.2 договору кредит надається на придбання майнових прав на однокімнатну квартиру НОМЕР_1 у житловому будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. При цьому, 21.08.2012 року між позивачкою, Банком та Миколаївським регіональним управлінням державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було укладено Договір № 9 про надання часткової компенсації процентів.

21 серпня 2012 року між позивачкою та ПАТ «Миколаївський домобудівельний комбінат» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 21/08 на однокімнатну квартиру НОМЕР_1 у житловому будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Вартість майнових прав, згідно з Договором, складає 283 560 грн. Крім того, цього ж дня між позивачкою та Банком було укладено Іпотечний договір «Майнових прав на нерухоме майно» без оформлення заставної, посвідчений ПН ММНО Сіряковою О. В. (реєстр. № 2319), відповідно до умов якого майнові права позивачки на вказану квартиру передано в іпотеку ПАТ АБ «Укргазбанк». У подальшому, право власності на вищезазначену квартиру було зареєстровано за позивачкою.

31 липня 2014 року між позивачкою та Банком було укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, згідно з якою було внесено зміни у п. 2 та п. 4.1.1 Кредитного договору, за якими Банком прийнято в іпотеку об'єкт нерухомості - однокімнатну квартиру, загальною площею 46,8 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

04 серпня 2014 року між Банком та позивачкою було укладено Договір про внесення змін і доповнень № 1 до Іпотечного договору, згідно з яким було внесено зміни до п.п. 2.1, 2.2 Іпотечного договору щодо визнання предметом іпотеки нерухомого майна - однокімнатної квартири НОМЕР_1 житловою площею 12 кв. м, загальною площею 46,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому, в якості забезпечення виконання зобов'язань позивачки за Кредитним договором 21.08.2012 року між Банком, позивачкою та відповідачем було укладено Договір поруки № 016/216/2П/І-12, відповідно до умов якого відповідач поручається перед Банком за виконання позивачкою зобов'язань за Кредитним договором у солідарному порядку.

В той же час, оскільки з 01 серпня 2015 року між сторонами фактично були припинені шлюбні відносини, відповідач перестав спільно з позивачкою сплачувати кредитні платежі, у зв'язку з чим позивачка з 01 серпня 2015 року сплачує їх самостійно. При цьому, позивачка також зазначала, що усі попередні платежі вона також сплачувала самостійно.

За такого, позивачка вважає, а відповідач не заперечує, що право власності на всю спірну квартиру має бути визнане за позивачкою.

Однак суд не може погодитися із такою позицією та вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ст. ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При цьому, відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що спірна квартира була набута сторонами за час шлюбу, а за такого квартира виступає об'єктом права спільної сумісної власності позивачки та відповідача. Підстав для визнання її приватною власністю одного з подружжя судом не встановлено.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому, відповідно до ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 2 ст. 70 СК передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 3 ст. 70 СК України).

Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до абз. 4, 5 п. 30 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Таким чином, сімейним законодавством України встановлена презумпція рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, однак передбачені випадки відступлення від рівності за наявності особливих обставин.

В той же час, позивачкою не було надано жодних доказів, які б свідчили про наявність підстав для відступлення від рівності часток подружжя у спірній квартирі. Так, факт того, що малолітня дитина проживає із позивачкою сам по собі не може виступати підставою для визнання за нею права власності на усю спірну квартиру без відповідної компенсації її 1/2 частини відповідачу, оскільки у випадку проживання дитини з одним із подружжя, у нього виникає право на аліменти. Лише у випадку недостатності розміру аліментів для забезпечення розвитку та лікування дитини, суд може відступити від рівності часток подружжя.

Факт того, що відповідач не приймає участі у погашенні кредиту також не може бути підставою для визнання за позивачкою права власності на усю спірну квартиру.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що частка позивачки у праві власності на спірну квартиру не може складати одну цілу. При цьому, суд також не може прийняти визнання позову відповідачем, оскільки це не є безумовною підставою для задоволення позову без з'ясування та дослідження інших обставин справи.

Так, за змістом ч.1 ст. 61 ЦПК України та роз'яснень, що міститься у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, в тому числі і визнання відповідачем позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи, можливо лише у разі якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача).

В той же час, суд, дослідивши всі обставини справи, вважає, що визнання за позивачкою права власності на усю квартиру АДРЕСА_1, суперечить положенням Сімейного та Цивільного кодексів України, а за такого суд не може прийняти визнання позову відповідачем.

На підставі вищевикладеного, враховуючи той факт, що позивачка просить визнати за нею право власності на усю квартиру, що є об'єктом права спільної сумісної власності, без відповідної грошової компенсації вартості її частини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки позивачкою було невірно обрано спосіб захисту її порушеного права.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачено позивачкою при подачі позову до суду.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУ