Апеляційний суд міста Києва
Справа № 755/8390/15-ц Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Орленко Т.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про визнання дій неправомірними, усунення перешкод у користуванні квартирою та стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В с т а н о в и л а :

01.04.2015 позивач звернувся до суду з позовом у якому просив визнати дії відповідача ОСОБА_3 неправомірними та такими, які перешкоджають йому у вільному доступі до квартири АДРЕСА_1 у якій йому на праві власності належить 5/8 частини приміщень квартири; зобов'язати відповідачку усунути створені йому перешкоди, як співвласнику і мешканцю даної квартири, у вільному користуванні і розпорядженні 5/8 частинами житла, надавши йому у розпорядження від встановленого ОСОБА_3 замка у вхідних дверях квартири ключа та стягнути з відповідачки моральну шкоду в сумі 11 000 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірною квартирою користується відповідач, а він такої вимоги нею позбавлений. Окрім того, відповідач вселила до спірної квартири сторонніх осіб.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 серпня 2015 року позовні вимоги задоволені частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні 5/8 частками квартири АДРЕСА_1 шляхом надання ключа від замка на вхідних дверях квартири.

В решті заявлених вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Не погодившись із рішенням суду частково ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрутованість. Просила рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог, яким суд першої інстанції, зобов'язав її усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні 5/8 частками квартири АДРЕСА_1 шляхом надання ключа від замка на вхідних дверях квартири та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Рішення суду в частині відмовлених позовних вимог сторонами не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає дивлячись на таке.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача та зобов'язуючи відповідача ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні 5/8 частками квартири АДРЕСА_1 шляхом надання ключа від замка на вхідних дверях квартири, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушує право власності позивача на вільне володіння, користування та розпорядження належними йому на праві власності 5/8 частинами спірної квартири, продовжуючи самостійно із членами своєї сім'ї в ній проживати в супереч волі другого власника, а тому право останнього підлягає відновленню.

З такими висновками суду слід погодитись дивлячись на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно договору дарування Ѕ частини квартири від 08.07.2004, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого у реєстрі за № 2462, позивач є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.2011, виданого державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 2-4049, ОСОБА_4 є власником 1/8 частини квартири АДРЕСА_1 Зі змісту Свідоцтва про право на спадщину за законом убачається, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 також є ОСОБА_5, якому у порядку спадкування за законом належить 1/8 частина зазначеної квартири. Таким чином, позивач у спірній квартирі має у власності 5/8 її частин.

Відповідач ОСОБА_3 є власником ј частини квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування частини квартири від 11.11.2013, укладеного із ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М, зареєстрованого у реєстрі за № 803.

Спірна квартира є трикімнатною. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.02.2013 було встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1, відповідно до якого виділено ОСОБА_8 в користування кімнату площею 11,1 кв.м., а ОСОБА_4 і ОСОБА_10 - кімнати площею 18,6 та 10,2 кв.м., місця загального користування залишено в загальному користуванні.

Судом також встановлено, що між сторонами існують неприязні стосунки, ці обставини підтверджуються письмовими доказами - неодноразові зверненнями до правоохоронних органів та показами свідків. Сторонами в судовому засіданні не заперечувалось, що відповідач змінила замок від вхідних дверей і позивач не має від нього ключів та позбавлений можливості користування своєю частиною власності у спірній квартирі. Окрім того, відповідач не заперечує передати позивачу ключ, але лише під умовою оплати його вартості.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України). Згідно з частинами 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб тощо.

Згідно зі ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 33 постанови № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» також роз'яснив, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 ЦКпозов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до часткового задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Оскільки відповідач позбавляє позивача права користуватись спірною квартирою (заміна замка на вхідних дверях), позивач в добровільному порядку не має можливості усунути перешкоди в користуванні власністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову шляхом зобов'язання відповідача надати ключ від замка на вхідних дверях квартири позивачу та не чинити йому перешкод у здійсненні користування 5/8 частинами спірної квартири.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо неправомірності відмови у прийнятті зустрічного позову про стягнення витрат на комунальні послуги та моральну шкоду судом першої інстанції, то вони не заслуговують на увагу, так як у відповідності до вимог ст.123 ЦПК України вони не є однорідними та не взаємопов'язані, натомість ухвала суду з цього приводу є законною. Також були відсутні правові підстави,як у суді першої інстанції, так і суді апеляційної інстанції щодо задоволення клопотання відповідача про призначення технічної експертизи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 06 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: