АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9367/15 Справа № 172/590/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Філіппов Є. Є. Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Повєткіна В.В.,

при секретарі - Добролюбовій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживача, визнання пункту 12.1 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 02 квітня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №001583 з додатками, згідно якого предметом лізингу по даному договору є трактор МТЗ 82.1, вартість якого 490 000,00 грн. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. У той же день позивачем було сплачено 49 000,00 грн. з зазначенням призначення платежу «за товар згідно договору № 001583», але відповідач договір не виконав. 14.04.2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору фінансового лізингу та висунув вимогу про повернення йому сплачених ним коштів в розмірі 49 000 грн., але 29.04.2015 року отримав відповідь, де йому відмовлено в поверненні коштів з посиланням на п.12.1 договору, яким встановлено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 40 % від сплаченої суми авансових платежів; в такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Посилаючись на ч. 1, 2, 3 ст. 18, ч.6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 707 ЦК України, позивач просив визнати недійсним п.12.1 договору фінансового лізингу №001583 від 02.04.2015 року з моменту укладення договору; розірвати договір фінансового лізингу №0001583 від 02.04.2015 року та стягнути з ТОВ ЛК «АвтоФінанс» 49 000 грн. (а.с.1-5).

Заочним рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.64-67).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.72-80).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Установлено, що відповідач здійснює надання послуг з фінансового лізингу, зареєстрований у встановленому порядку, що підтверджується копією довідки Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг про взяття на облік з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» від 11.09.2012 року (а.с.37).

02.04.2015 року позивач уклав з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» договір №001583 фінансового лізингу з додатками (а.с.8-18), предметом лізингу по даному договору є трактор: МТЗ 82.1, вартість предмету - 490 000,00 грн. Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. У той же день позивачем було сплачено рахунок на суму 49 000 грн. з зазначенням призначення платежу «за товар згідно договору № 001583» (а.с.18). 14.04.2015 року позивач на ім'я керівника товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія «АвтоФінанс» подав заяву про розірвання договору фінансового лізингу та висунув вимогу про повернення йому сплачених ним коштів в розмірі 49 000,00 грн.

29.04.2015 на адресу позивача було надіслано відповідь, де йому було відмовлено в поверненні коштів і повідомлено, що договір є розірваним з 14 квітня 2015 року (а.с.19).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд 1 інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

З такими висновками суду погоджується й колегія суддів.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). У ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України, про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим законом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно із ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до ч.2 ч.3 ст.6 ЦК України - сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Із матеріалів справи вбачається, що у п. 12.1 договору лізингу зазначено: лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати Договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

У преамбулі договору зазначено, що Адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір Адміністративного платежу відображається у додатку № 1 та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу (а.с.8). Із додатку № 1 вбачається, що сторонами погоджено, що розмір Адміністративного платежу складає 10% вартості предмету лізингу (а.с.16).

Згідно із ч.1,2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Із ч.3 цієї ж статті вбачається, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

У постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 Верховний Суд України роз'яснив, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Суд 1 інстанції, встановивши відсутність вищезазначених ознак у договорі фінансового лізингу, вірно застосував ч. 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та дійшов до правильного висновку, що п. 12.1 Договору фінансового лізингу не можна вважати недобросовісним чи несправедливим, тому правильно відмовив у задоволенні позову.

Посилання позивача на наявність обману з боку працівників відповідача не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно із п.20 Постанови Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від посилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У п.19 цієї ж Постанови роз'яснено, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним», тому посилання апелянта на те, що його він не має юридичної освіти та в нього не було можливості проконсультуватись з юристом стосовно Договору не свідчать про наявність обману і тому не заслуговують на увагу.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 власноручно підписані всі сторінки договору, що є підтвердженням факту ознайомлення, розуміння позивачем його умов та згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору і додатків до нього. позивача було повно, доступно та достовірно проінформовано щодо всіх умов договору, що підтверджується його підписом.

Протоколу розбіжностей та/або інших документів, які свідчили б про наявність розбіжностей між сторонами чи про незгоду позивача з будь-якими умовами договору у матеріалах справи не має. Пунктом 16.6. договору передбачено, що після підписання даного договору всі попередні домовленості вважаються такими, що втратити чинність. Тому посилання ОСОБА_2 на те, що у нього не було можливості детально ознайомитись з умовами договору, прийняти до уваги не можна.

Посилання позивача на те, що адміністративний платіж не передбачений Законом України «Про фінансовий лізинг» - не заслуговує на увагу, оскільки стаття 16 вказаного закону визначає, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Зазначене свідчить, що наведений перелік не є вичерпним, тому посилання позивача та апелянта у цій частині протирічить закону.

Не можна погодитись і з доводами позивача в апеляційній скарзі про невідповідність договору п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та Рішенню Конституційного Суду України від 10.11.2011, № 15-рп/2011 "У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг)", - оскільки договір споживчого кредиту між сторонами не укладався.

Посилання апелянта на те, що договором не передбачено права лізингодавця відмовитись в односторонньому порядку від виконання договору, - протирічить п.12.2-12.5 договору (а.с.13), а посилання на те, що позивачу не було відомо, що сплачені ним 49 000грн. є адміністративним платежем, - спростовуються преамбулою до даного договору, яка позивачем не оспорюється.

Що стосується відмови у задоволенні позовних вимог у частині розірвання договору, рішення суду у цій частині також ухвалено без порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки із листа відповідача від 29.04.2015 вбачається, що договір є розірваним з 14 квітня 2015 року (а.с.19), а в апеляційній скарзі відсутні доводи щодо незгоди із рішенням суду у цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, і не спростовують правильність висновків суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.307, ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: