Справа №1414/3602/2012 30.11.2015 30.11.2015 30.11.2015
Провадження №22-ц/784/2889/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1414/3602/2012 Головуючий І інстанції Селіщева Л.І.
Провадження № 22-ц/784/2889/15 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Колосовського С.Ю., Крамаренко Т.В.,

за участю секретаря Гавор В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2012 року позивачка звернулась до суду з позовом про розподіл спільно нажитого майна подружжя та визнання права власності, в якому посилалась на те, що 17.11.1995 року уклала шлюб із відповідачем. Під час шлюбу вони придбали житловий будинок разом із усіма господарськими та побутовими спорудами та будівлями № 14 по вул. Янтарна в м. Миколаєві на підставі договору купівлі-продажу за реєстровим № 87 від 24.11.1999 року. 13 грудня 2001 року відповідач, користуючись своїми правами власника, на підставі нотаріально посвідченого договору подарував їй 1/2 частину зазначеного житлового будинку із відповідною частиною господарських та побутових споруд та будівель. Тому позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, та стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені судові витрати.

17 вересня 2012 року позивачка звернулася до суду з заявою про зміну предмету позову , в якому посилалася на те, що між сторонами відсутнє спільно нажите майно, а тому вона вважала за необхідне змінити предмет позову, виключивши з нього розподіл спільно нажитого майна подружжя і просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, та стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені судові витрати.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя - відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, а саме визнати за нею право власності на ? частину спірного домоволодіння, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідач звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в якій просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким визнати за позивачкою право власності на ? частину спірного домоволодіння. При цьому в своїх поясненнях уточнили, що не зважаючи на те, що позивачка має право на ? частину будинку, яка залишилася числитися за відповідачем після укладення договору дарування 1/2 частини домоволодіння, вона, враховуючи довготривале спільне життя з відповідачем, а також той факт, що у відповідача не має іншого житла, просить визнати за нею право власності тільки на ? частину будинку.

Представник відповідача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, надавши пояснення, аналогічні змісту заперечень на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 1995 року. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 11.03.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу сторони придбали спірний житловий будинок разом із усіма господарськими та побутовими спорудами та будівлями № 14 по вул. Янтарній в м. Миколаєві на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 87 від 24.11.1999 року. Згідно вказаного договору право власності на житловий будинок було оформлено за відповідачем ОСОБА_2

Крім того, судом було встановлено, що 13 грудня 2001 року відповідач, зі згоди позивачки, подарував останній 1/2 частину спірного житлового будинку, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 3913.

Тому суд, урахувавши викладене та проаналізувавши зібрані по справі письмові докази, вважав, що доводи відповідача про те, що шляхом укладення договору дарування від 13 грудня 2001 року сторони за взаємною згодою провели поділ спільно набутого майна подружжя, згідно якого на даний час кожному із них належить право власності на ? частину набутого у шлюбі спірного житлового будинку, є обґрунтованими, тому у задоволенні позову ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя відмовив.

Проаналізувавши встановлені судом обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що встановивши дійсні обставини по справі, суд дійшов помилкового висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 22 КпШС України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Таким чином, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на придбане за час шлюбу майно презюмується.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 1995 року, який рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва був розірваний 11 березня 2013 року. 24 листопада 1999 року відповідач під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу придбав житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що розташований у м. Миколаєв по вул. Янтарна № 14. Право власності на цей будинок було зареєстровано за відповідачем. З урахуванням викладено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку що спірний будинок, є спільною сумісною власністю сторін і що їх частки є рівними і становлять по ? зазначеного майна.

Відповідно до ст. 27 КпШС України подружжя дійно може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди. А згідно із ст. 24 КпШС України майно подружжя, одержане ним під час шлюбу в дар, є власністю кожного з них.

Під час перебування сторін у шлюбі, відповідач подарував свою 1/2 частку спірного будинку своїй дружині ОСОБА_1, уклавши 13 грудня 2001 року нотаріально посвідчений договір дарування. Оскільки частка відповідача у будинку, як уже зазначалося вище, складала 1/2 , то він мав право розпорядитися своєю часткою будинку саме в такому розмірі, що не суперечить ст. 27 та 28 КпШС України.

Таким чином, відповідач подарував ту частку, яка належала йому у спільній сумісній власності подружжя на будинок, а отже дана частина будинку перейшла згідно ст. 24 КпШС України у особисту власність позивачки, оскільки була набута нею під час шлюбу на підставі договору дарування , який недійсним не визнаний.

Після того, як відповідач подарував 1/2 частину спірного будинку позивачці, право на іншу 1/2 частину цього будинку, як об'єкту спільної сумісної власності подружжя, залишилось за позивачкою. Однак, згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Як убачається з матеріалів справи, позивачка первісно просила визнати за нею право власності на ? частину спірного домоволодіння, однак в апеляційній скарзі та в суді апеляційної інстанції вона підтримала свої вимоги частково і просила визнати за нею право власності тільки на ? частку спірного домоволодіння, уточнивши таким чином свої позовні вимоги. При цьому вона посилалася на те, що хоча вона і має право на ? частину будинку після укладення відповідачем договору дарування іншої 1/2 частини домоволодіння, однак, вона не бажає, щоб відповідач залишився зовсім без житла, тому просить визнати за нею право власності тільки на ? частину будинку.

Тому, розглядаючи справу в межах заявлених і підтриманих у встановленому законом порядку позовних вимог, колегія суддів вважає, що позов в його уточненому вигляді підлягає задоволенню.

В той же час, суд, вирішуючи спір, не звернув увагу на наведені обставини, не дав їм належної правової оцінки та помилково вважав, що укладаючи договір дарування 1/2 частки спірного будинку від 13 грудня 2001 року, сторони в добровільному порядку поділили майно, яке є спільною власністю подружжя. При цьому не врахував, що між сторонами не укладався шлюбний контракт, як це передбачено ст. 27-1 КпШС України, умовами якого було б змінено правовий режим майна подружжя та визначено поділ майна.

Оскільки судом неправильно застосовані норми процесуального та матеріального права, які регулюють дані правовідносини, то рішення суду слід скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення уточненого позову. Крім того, з відповідача на користь позивачки з урахуванням задоволеної частини позовних вимог слід стягнути судовий збір у розмірі 336 грн. 40 коп.

Доводи відповідача щодо незгоди з апеляційною скаргою стосовно того, що договір дарування від 13.12.2001р. був використаний сторонами для добровільного розподілу майна подружжя і саме ним були визначені частки кожного з подружжя в спірному будинку, не підкріплені достатньою кількістю безспірних доказів. Пояснення ж відповідача з цього приводу не можуть бути прийняті як докази по справі, так як враховуючи положення ст. 58,59 ЦПК України про належність та допустимість доказів, а також положення ст. 57 ЦПК України про те, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків, пояснення відповідача в даному випадку, які отримані не за процедурою допиту свідків (ст. 184 ЦПК України) не можуть використовуватися як засіб доказування. Позивачка ж заперечує факт розподілу майна шляхом укладення договору дарування, наполягаючи на тому, що відповідач після чергової сімейної сварки, в знак примирення з нею подарував їй належну його частку в спірному домоволодінні, яке на той час належало сторонам на праві спільної сумісної власності. Ні про який розподіл майна на той час мова не йшла. Представник відповідача не зміг пояснити в судовому засіданні з чим було повязано бажання сторін розділити майно подружжя в 2001 році, пояснивши, що розлучатися з позивачкою відповідач тоді не бажав. Після цього сторони ще майже 10 років жили однієї сімєю. Проаналізувавши дані обставини по справі, апеляційний суд вважає, що дані ствердження відповідача не підтверджені належними доказами по справі. Посилання ж відповідача на те, що саме договором дарування були визначені частки кожного з подружжя в спірному будинку є необґрунтованими, так як необхідності в визначенні часток подружжя в спільній сумісній власності не має потреби, оскільки такі частки визначені законом, а саме ст. 28 КпШС України, яка передбачає, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303,307,309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Уточнений позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами та будівлями, що розташований у м. Миколаєві, вул. Янтарна, 14.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 336 грн. 40 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді