У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до ОСОБА_6 про визнання укладеним договору про користування електричною енергією, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Київенерго» на рішення апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «Київенерго» (далі - ПАТ «Київенерго») звернулось до суду з позовом про визнання укладеним договору про користування електричною енергією.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року в задоволенні позову ПАТ «Київенерго» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2015 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ «Київенерго», з інших підстав.

У касаційній скарзі ПАТ «Київенерго» просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Київенерго», суд першої інстанції виходив із того, що запропонований позивачем договір про користування електричною енергією не відповідає типовому договору, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 «Про затвердження Правил користування електричною енергією для населення».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Київенерго», апеляційний суд дійшов висновку, що відмова відповідача укласти спірний договір, на умовах запропонованих позивачем, є формою реалізації передбачених цивільним законом прав ОСОБА_6, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Зазначені висновки апеляційного суду не ґрунтуються на вимогах матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є споживачем послуг з користування електричною енергією, які надає ПАТ «Київенерго».

З метою приведення правовідносин у відповідність до вимог чинного законодавства, відповідачу запропоновано для підписання проект договору на користування електричною енергією.

Ознайомившись зі змістом проекту договору, ОСОБА_6 направив позивачу свої пропозиції щодо умов договору та з вимогою направити два примірники договору з урахуванням зауважень.

Позивач частково погодився на умови, які не суперечать Типовому договору, чинному законодавству, та на адресу відповідача направило два примірники договору підписані ПАТ «Київенерго».

ОСОБА_6 повернув один підписаний примірник договору разом з протоколом розбіжностей до нього на які позивач погодитись не може. Зазначені дії відповідача ПАТ «Київенерго» вважало фактично відмовою від укладання договору, який не суперечить вимогам закону та Типовому договору на користування електричною енергією.

Відносини з приводу постачання фізичним особам електричної енергії регулюються ст. 714 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843789/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ст. ст. 24-27 Закону України «Про електроенергетику» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_605340/ed_2015_01_01/pravo1/Z970575.html?pravo=1>.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_203/ed_2015_01_01/pravo1/Z970575.html?pravo=1>, споживання електричної енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Постачання фізичним особам електроенергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією.

У ст. ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843034/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843037/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 203 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 626 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843699/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 627 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843700/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843699/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843246/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843244/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843712/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843716/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Частина 1 ст. 628 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843701/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору, ст. ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843037/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 627 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843700/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> визначають, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843037/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> та ст. 627 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843700/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843700/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ч. 1 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

За положенням ст. 4 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1760/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів).

Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843034/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843037/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 12 - 15 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843043/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, 20 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843051/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>, ст. ст. 3-5 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1759/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>) можна дійти висновку про те, що в разі відмови споживача послуг укласти договір про користування електричною енергією, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Відмовляючи у задоволені позову, апеляційний суд не врахував вищезазначених положень норм матеріального закону та дійшов помилкового висновку про те, що відмова відповідача укласти спірний договір, на умовах запропонованих позивачем, є формою реалізації передбачених цивільним законом прав ОСОБА_6, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Разом із тим, суд першої інстанції правильно виходив із того, що запропонований позивачем договір про користування електричною енергією не відповідає типовому договору, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 «Про затвердження Правил користування електричною енергією для населення».

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні норм матеріального та процесуального закону.

Враховуючи викладене, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Київенерго» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2015 року скасувати, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 6 квітня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

А.В. Маляренко

О.В. Ступак