Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 7 травня 2015 року,

встановила:

У травні 2014 року Державне територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» (далі - ДТГО «Південно-Західна залізниця») звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 у відшкодування майнової шкоди 8 211 грн 56 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що наказом (розпорядженням) від 13 березня 2013 року № 547/ос про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1, який працював на посаді провідника пасажирських вагонів, було звільнено з роботи за угодою сторін. Вказував, що 27 лютого 2013 року при перевірці поїзда № 41 сполученням Київ-Москва ревізорами ВАТ «Российские железные дороги» на дільниці Калуга-Брянськ у вагоні № 5/11628, який обслуговував ОСОБА_1, було виявлено перевезення пасажирами 270 кг неоплачуваного надлишкового багажу. У зв'язку з цим ВАТ «Российские железные дороги» було виставлено перед Південно-Західною залізницею рахунок від 14 березня 2013 року № 54 на суму 1 200 швейцарських франків, що станом на 12 червня 2013 року становило 9 942 грн 63 коп., який був сплачений залізницею на виконання угоди. Зазначав, що з ОСОБА_1, на підставі поданої ним заяви, у відшкодування завданої ним шкоди було утримано кошти в розмірі 1 731 грн 07 коп.

На його думку, оскільки з відповідачем був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, останній в силу ст. ст. 130, 132 КЗпП України, ст. 1191 ЦК України зобов'язаний відшкодувати залишок шкоди, завданої ним, у розмірі 8 211 грн 56 коп.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 24 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 7 травня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі Державне територіально-галузевеоб'єднання «Південно-Західна залізниця», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, встановив, що вимоги позивача є обґрунтованими лише в частині стягнення на його користь з відповідача шкоди у розмірі його середнього місячного заробітку, що становить 3521 грн 79 коп., однак позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом, встановлений законом, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 27 лютого 2013 року при перевірці поїзда № 41 сполученням Київ-Москва ревізорами ВАТ «Российские железные дороги» на дільниці Калуга-Брянськ у вагоні № 5/11628, який обслуговував провідник ОСОБА_1, було виявлено перевезення пасажирами 270 кг неоплачуваного надлишкового багажу.

У зв'язку з вищевказаним порушенням ВАТ «Российские железные дороги» було виставлено Південно-Західній залізниці рахунок від 14 березня 2013 року № 54 на суму 1 200 швейцарських франків, що станом на 12 червня 2013 року становило 9 942 грн 63 коп., який був сплачений залізницею.

На підставі наказу ДТГО «Південно-Західна залізниця» від 13 березня 2013 року № 547/ос про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 було звільнено з роботи за угодою сторін.

У відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_1, з нього було утримано кошти в розмірі 1 731 грн 07 коп.

Працівники, відповідно до ст.130 КЗпП України, несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення, покладених на них трудових обов'язків.

Згідно ст. 132 КЗпП України та роз'яснень, наданих у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації їх працівниками», від 29 грудня 1992 року № 14 (далі - Постанова), за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток розмірі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-2 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття працівником на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або інших цілей.

Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Як убачається з матеріалів справи, між ДТГО «Південно-Західна залізниця» та ОСОБА_1 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

ДТГО «Південно-Західна залізниця» було сплачено штраф у розмірі 1 200 швейцарських франків, що станом на 12 червня 2013 року становило 9 942 грн 63 коп.

28 лютого 2013 року ОСОБА_1 звернувся до ДТГО «Південно-Західна залізниця» з проханням утримати з його заробітної плати суму штрафу за перевезення 27 лютого 2013 року надлишкового багажу вагою 270 кг у вагоні № 5 поїзда № 41 сполученням Київ-Москва.

ДТГО «Південно-Західна залізниця» з ОСОБА_1 було утримано кошти у розмірі 1 731 грн 07 коп.

Залишок невідшкодованого штрафу становить 8 211 грн 56 коп.

Як роз'яснено в абз. 3 п. 20 Постанови, право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову.

Таким чином, у даному випадку, строк для пред'явлення регресного позову слід рахувати з дня сплати ДТГО «Південно-Західна залізниця» суми штрафу на рахунок ВАТ «Российские железные дороги», тобто з 12 червня 2013 року.

Як убачається з матеріалів справи, ДТГО «Південно-Західна залізниця» звернулось до суду з позовом 7 травня 2014 року, тобто в межах позовної давності.

Апеляційний суд, в порушення ст. ст. 212-214, 316ЦПК України, ухвалюючи рішення, зазначені вимоги законодавства до уваги не взяв, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи,неправильно витлумачив норми закону та дійшов передчасного висновку про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуДержавного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 7 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик