Справа № 1326/937/12 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/783/1555/15 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді: Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Шандри М.М.

секретар - Симець В.І.

з участю позивача ОСОБА_2 та її представників ОСОБА_3 , ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6

третьої особи ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представників ОСОБА_2 - ОСОБА_4, ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Франківської РА ЛМР, Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, відділу держземагенства у м. Львові Львівської області, ОСОБА_5 за участю третіх осіб ОСОБА_8, ОСОБА_7, Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради, Управління охорони історичного середовщи Львівської міської ради, відділу приватизації державного житлового фонду Франківського району м. львова, ОКП ЛОР "БТІ та ЕО", реєстраційної служби Головного управління юстиції у Львівській області про визнання незаконними розпоряджень районної адміністрації, наказу Департаменту житлового господарства Львівської міської ради, ухвали Львівської міської ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, державного акту про право власності на земельну ділянку, усунення перешкод у користуванні житлом та прибудинковою територією, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2003 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Франківської районної адміністрації, ОСОБА_9, третя особи на стороні позивача ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання незаконним розпорядження №344 від 22.03.2001 року, яким присвоєно будинковий номер АДРЕСА_1 квартирі №2, будинку АДРЕСА_2 та розпорядження №524 від 25.04.2001 року «про оформлення права власності на будинок по АДРЕСА_1» на ім»я ОСОБА_9», оскільки даний будинок АДРЕСА_2 є єдиним цілим та пам»яткою архітектури.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 7 грудня 2004 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області, залишеною без змін ухвалою Верховного Суду України від 24 січня 2006 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2, рішення Франківського районного суду м. Львова від 7 грудня 2004 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У зв'язку із смертю відповідача ОСОБА_9 до участі у справі залучено його правонаступника ОСОБА_5.

Заявами від 25.09.2014 року, від 13.10.2014 року, та в кінцевому заявою від 13.11.2014 року позивач виклала позовні вимоги та із зазначенням відповідачами Франківську районну адміністрацію, Львівську міську раду, Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, Відділу держземагенства у м. Львові, ОСОБА_5, третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_8, Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування ЛМР, Управління охорони історичного середовища, Госпорозрахунковий відділ приватизації житла, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», Львівське міське управління юстиції, Ганич Н.І. приватний нотаріус ЛМНО, Відділ охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської обласної державної адміністрації та в кінцевому просила:

визнати незаконним та скасувати розпорядження Франківської районної адміністрації №344 від 22.03.2001 року «Про присвоєння поштового номерного знаку АДРЕСА_1»;

визнати незаконним та скасувати розпорядження №524 від 25.04.2001 року «Про оформлення права власності на будинок по АДРЕСА_1 на ОСОБА_9»;

визнати незаконним та скасувати наказ департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 04.01.2002 року №2-Д «Про зняття з балансу міської Ради приватизованих житлових будинків» в частині зняття з балансу буд. АДРЕСА_1;

визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради 4-ої сесії 4 скликання №169 від 12.12.2002 року «Про передачу громадянам в приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок в м. Львові» в частині передачі в приватну власність земельної ділянки ОСОБА_9 для обслуговування будинку АДРЕСА_1 площею 779 м.кв.;

визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 13.03.2003 року, виданий ОСОБА_9 на земельну ділянку по АДРЕСА_1;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Ганич Н.І., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу від 30 жовтня 2013 року, зареєстроване в реєстрі за №560 про спадкування ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_9 будинку АДРЕСА_1;

зобов»язати ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією та повернути будинок та прибудинкову територію до стану, що існував до винесення незаконних розпоряджень; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківського районної адміністрації Львівської міської ради від 25.04.2001 року № 524, скасування свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_1, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку від 13.03.2003 року, виданого ОСОБА_9 на земельну ділянку по АДРЕСА_1, а також зобов'язання ОСОБА_9, та ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією шляхом демонтажу тимчасової дерев'яної огорожі та очищення земельної ділянки від будівельних матеріалів та будівельного сміття відмовлено.

Цим же рішенням провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконними та скасування розпоряджень Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22.03.2001 року № 344 та від 28.09.2004 року № 1367; наказу Департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 04.01.2002 року № 2-Д; ухвали Львівської міської ради від 12.12.2002 року № 169 закрито.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24.04.2003 року. Знято арешт на земельну ділянку площею 779 кв.м. по АДРЕСА_1 та знято заборону проводити будь-які роботи на вищевказаній земельній ділянці.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15.12.2006 року. Знято заборону проведення будь-яких робіт на земельній ділянці, вільній від забудови та не пов'язаних з будівельними роботами щодо відбудови демонтованого будинку по АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням від 03.06.2015 рока у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Ганич Н.І. 30.10.2013 року про право на спадщину після смерті відповідача ОСОБА_9 на ім»я ОСОБА_5 та в частині зобов»язання ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією та повернути будинок та прибудинкову територію до стану, що існував до винесення незаконних розпоряджень відмовлено.

Додаткове рішення сторонами не оскаржувалось.

Рішення суду від 24 грудня 2014 року оскаржила позивач ОСОБА_2 Апеляційну скаргу в частині незаконності рішення суду про закриття провадження у справі за вказаними вище вимогами мотивує тим, що рішення, у тому числі, в цій частині прийняте з неправильним застосуванням норм процесуального права, а саме ст.ст. 3, 16, п.1 ст. 205 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, п.1 резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 01.04.2010 року №10-рп/2010 «Щодо офіційного тлумачення ч.1 ст. 143 Конституції України, п. «а», «б», «в», «г» ст. 12 Земельного кодексу України, п.1 ч.1 ст. 17 КАС України, п.п.7. 13 розділу 7 «Прикінцевих та перехідних положень КАС України та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме п.1. 11-13 ч.1 ст.6, ч.1 ст. 112 Закону України «Про охорону культурної спадщини», ст. 42, 92 Земельного кодексу України. Крім того судом першої інстанції не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме ч.4 ст. 293, ст. 319, 321, 325, 382, ч.2 ст. 386, 391 ЦК України, ст. 4 Житлового кодексу України, ст., 19 Конституції України, а також рішення Конституційного суду України «Про охоронюваний законом інтерес» №1-10/2004 від 01.12.2004 року, п.26, 27, 29 Пленуму ВССУ №3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ».

Враховуючи вищевикладене судом першої інстанції неповно з»ясовано обставини, що мають значення для її правильного вирішення, не доведено обставини, які суд вважав встановленими, а його висновки не відповідають дійсним обставинам справи, внаслідок чого оскаржуване рішення є несправедливим, необґрунтованим та незаконним.

Просить рішення від 24.12. 2014 року скасувати в тому числі в частині закриття провадження у справі та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу в частині непогодження із рішенням суду про закриття провадження у справі за вказаними вище вимогами моотивує тим, що відповідно до п. 26 постанови пленуму ВССУ №3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» право власності на майно, на речове право на чуже майно, захист цих прав регуюється цивільним законодавством і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном, тому такі спори з урахуванням ст. 15 ЦПК України підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо однією із сторін є фізична особа, незалежно від участі у них органу державної влади та/або органу місцевого самоврядування. Оскільки позивач в тому числі з вимогами про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківської районної адміністрації №344 від 22.03.2001 року «Про присвоєння поштового номерного знаку АДРЕСА_1»; визнання незаконним та скасування наказу департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 04.01.2002 року №2-Д «Про зняття з балансу міської Ради приватизованих житлових будинків» в частині зняття з балансу буд. АДРЕСА_1; визнання незаконною та скасування ухвалу Львівської міської ради 4-ої сесії 4 скликання №169 від 12.12.2002 року «Про передачу громадянам в приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок в м. Львові» в частині передачі в приватну власність земельної ділянки ОСОБА_9 для обслуговування будинку АДРЕСА_1 площею 779 м.кв.; - зверталась у контексті порушення її прав власника якому чиняться перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном / ст. 391 ЦК України /, то такий спір з врахуванням вимог ст. 15 ЦПК України в цілому повинен був вирішуватись у порядку ЦПК.

Суд не врахував, що у 1999 році стала власницею квартири №1 в будинку АДРЕСА_2 на підставі договору міні.

Прийняттям Франківською районною адміністрацією розпорядження №344 від 22.03.2001 року, Департаментом житлового господарства Львівської міської ради наказу від 04.01.2002 року №2-Д, Львівською міською радою ухвали 4-ої сесії 4 скликання №169 від 12.12.2002 року/ далі розпорядження, наказ, ухвала / про які йдеться у позові порушуються права позивача як власника квартири у будинку, а відтак власника допоміжних приміщень та землекористувача ділянки, відведеної за будинком.

Зазначені вище рішення органів місцевого безпосередньо пов'язані із здійсненням права власності ОСОБА_2 на житлову квартиру№1 в будинку АДРЕСА_2, оскільки правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд 018-2000, квартиру №2 будинку АДРЕСА_2 не можна було вважати ані будівлею, ані спорудою.

Суд не надав належної оцінки висновку будівельно-технічного дослідження №1884 в якому встановлено, що будинок АДРЕСА_1 був частиною будинку АДРЕСА_2. В цьому ж висновку встановлено, що демонтаж кв.№2 може призвести до пошкодження конструкції частини будинку, що залишилась.

Виходячи з вищевикладеного, технічної можливості виділити квартиру №2 в окремий будинок та присвоїти йому окрему поштову адресу не було можливим, оскільки демонтаж квартири №2 (будинку АДРЕСА_1) міг призвести до пошкодження будинку на АДРЕСА_2 власником квартири в якому є позивач. Вказані обставини загрожують цілісності житлового будинку та квартири позивачки.

Наголошує на тому, що на час винесення даного розпорядження, ОСОБА_2 як власник квартири №1 в будинку АДРЕСА_2 була співвласником допоміжних приміщень в цьому будинку, які є складовою будинку АДРЕСА_2. А тому виділення квартири №2 в окремий будинок АДРЕСА_1 із визнанням права влсності на такий за власником іншої квартири порушує право позивачки як власника квартири №1 та співвласника допоміжних приміщень, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою .

Ч.3 ст. 92 ЗК України встановлено, що порядок використання земельної ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, визначається співвласниками.

ОСОБА_9 передано у приватну власність земельну ділянку, попередньо не вилучену, а отже передано фактично земельну ділянку, що була закріплена за будинком АДРЕСА_2, не врахувавши відношення до цього позивачки, яка має право на користування прибудинковою територією. А тому оскаржувана ухвала Львівської міської ради від 12.12. 2002 року є незаконна.

Зважаючи на викладене судом першої інстанції не надано будь-якої правової оцінки зазначеним вище обставинам та нормам матеріального та процесуального права. Доводи позивача судом першої інстанції не спростовані та проігноровані в судовому рішенні.

Просить рішення суду від 24.12.2014 року скасувати в тому числі в частині закриття провадження у справі та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

При розгляді справи в апеляційній інстанції апелянт та її представники доводи апеляційної скарги підтримали.

Представник відповідача ОСОБА_5 проти апеляційної скарги в зазначеній частині заперечив. Просить врахувати, що позивач у справі у встановленому законом порядку набула право власності лише на квартиру № 1 у будинку. Оскаржені нею перелічені вище рішення органів місцевого самоврядування в жодній мірі не стосуються її прав як власника квартири у будинку. Тому суд дійшов правильного висновку, що спір в цій частині не може бути вирішений в порядку ЦПК України. Звертає увагу на те, що в тому числі саме і ці вимоги первинно ухвалою 11 грудня 2003 року були виділені в окреме провадження. В подальшому позивачем вимоги цивільно - правового характеру доповнювались вимогами, які повинні розглядатись в порядку КАС України, в тому числі у часі введення в дію КАС України з 01.09.2005 року. Згадана апелянтом Постанова пленуму ВССУ №3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз»яснює, що не допускається об»єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства. Оскаржуючи зазначені вище рішення органів місцевого самоврядування, позивач хоча і посилалась на порушення такими її прав власника в розумінні вимог ст. 391 ЦК України, але саме по собі посилання на цю правову норму не свідчить про порушення права цивільного яке законно набуте позивачем на житло. Жодне із оскаржуваних рішень не впливає ні прямо, ні опосередкованого на права позивача, як власника однієї з квартир будинку. Просить апеляційну скаргу відхилити та в тому числі рішення суду в частині закриття провадження у справі залишити без змін.

Будучи присутньою в судовому засіданні 02.11.2014 року до оголошення у справі перерви представник третьої особи ОКП «БТІ та ЕО» Іващук О.М. у вирішенні справи покладається на розгляд суду.

Інші учасники в судове засідання не з»явились, належно повідомлені про розгляд справи, про що до справи долучені відповідні розписки, причини своєї неявки суду не повідомили, а тому з врахуванням вимог ч.2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає продовжувати розгляд справи у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в частині непогодження із рішенням суду про закриття провадження у справі, письмове заперечення на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга в означеній частині оскарження рішення суду від 24 грудня 2014 вимог ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування розпоряджень Франківського районної адміністрації Львівської міської ради від 22.03.2001 року № 344 та від 28.09.2004 року № 1367, хоча таке не оскаржувалось; наказу Департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 04.01.2002 року № 2-Д; ухвали Львівської міської ради від 12.12.2002 року № 169 підлягає до задоволення частково із винесенням судовою колегією іншого процесуального документа.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в зазначеній частині таким вимогам не відповідає.

З висновками суду першої інстанції про необхідність закриття провадження у справі в частині вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківської районної адміністрації №344 від 22.03.2001 року «Про присвоєння поштового номерного знаку АДРЕСА_1»; визнання незаконним та скасування наказу департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 04.01.2002 року №2-Д «Про зняття з балансу міської Ради приватизованих житлових будинків» в частині зняття з балансу буд. АДРЕСА_1; визнання незаконною та скасування ухвалу Львівської міської ради 4-ої сесії 4 скликання №169 від 12.12.2002 року «Про передачу громадянам в приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок в м. Львові» в частині передачі в приватну власність земельної ділянки ОСОБА_9 для обслуговування будинку АДРЕСА_1 площею 779 м.кв.; колегія суддів погоджується. Однак вважає, що в приймаючи в цій частині рішення, судом порушено норми процесуального права, що є безумовною підставою для скасування рішення суду в цій частині.

Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом розгляду судом 24.12.2014 року були вимоги позивача, котрі остання остаточно виклала в заяві від 13.11.2014 року / а.с. 195 том. 5/. Вказана обставина категорично підтверджена позивачем та її представниками при розгляді справи в суді апеляційної інстанції. Особи ствердили, що позивач остаточно виклала та підтримувала вимоги викладені саме в такій редакції позову, а не в будь-якій іншій, в тому числі попередній. В позовній заяві в редакції 13.11.2014 року ОСОБА_2 не заявляла вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківської районної адміністрації від 28.09.2004 року № 1367 «Про відбудову житлового будинку». Тому у суду не було підстав приймати рішення по цій вимозі в тому числі щодо закриття провадження у справі в цій частині.

Незважаючи на посилання суду у мотивувальній частині рішення на статтю 205 ПЦК України, зміст п.1 ч.1 якої повністю наведено у судовому рішенні, суд першої інстанції грубо порушив цю норму.

За змістом такої - суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, в тому числі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, у суду не було підстав судовим рішенням закривати провадження у справі в частині позовних вимог позивача.

Суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень та вдався до коментаря ухвал Галицького районного суд м. Львова від 08.06.2006 року та від 13.02.2007 року, як незаконних, якими прийнято до розгляду позовні заяви позивача з врахуванням доповнення таких вимогами, котрі не підлягають розгляду у порядку ЦПК України.

Однак поза увагою суду залишились інші правові норми, які врегульовують процесуальні питання такого характеру.

Суд зважаючи на наявність підстав для закриття провадження у справі в частині вимог, котрі не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства безпідставно не застосував положення ст. ст. 126 та 205 ЦПК України .

Враховуючи повноваження апеляційного суду регламентовані ч.1 ст. 307 ЦПК України, судова колегія приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в зазначеній частині із постановленням ухвали про закри ття провадженя у справі в цій частині з огляду на наступні обставини.

У відповідності до з п. 5 розділу УІІ «Прикінцеві та перехідні положення «Кодексу адміністративного судочинства України, до початку діяльності окружних та апеляційних адміністративних судів підсудні їм справи вирішують у першій та апеляційній інстанціях відповідні місцеві та апеляційні загальні суди за правилами Кодексу адміністративного судочинства. У місцевих та апеляційних загальних судах запроваджується спеціалізація суддів з розгляду адміністративних справ.

Таким чином, починаючи з 1 вересня 2005 року місцеві загальні суди були наділені повноваженнями розглядати справи адміністративної юрисдикцій у порядку, встановленому Кодесом адміністративного судочинства.

В подальшому в Україні створена система адміністративних судів.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України - юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 Кодексу Адміністративного судочинства України - не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Ст. 16 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Саме вказана норма не дотримана судом першої інстанції, хоча по своїй суті висновки про те, що підстав для вирішення перелічених вимог в порядку ЦПК України немає -є правильними.

Мотиви позову ОСОБА_2 з посиланням на ст. 391 ЦК України не дають підстав для висновку, що оспорюваними розпорядженням, наказом, ухвалою порушено її право як власника майна у контексті положень цієї норми.

Стаття 391 ЦК України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Звертаючись з вимогами про визнання незаконними та скасування зазначених вище розпорядження, наказу, ухвали позивачем не враховано наступні положення.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного Кодексу України , кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інт ересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Приймаючи розпорядження № 344 від 22.03.2001 року «Про присвоєння поштового номерного знаку АДРЕСА_1» - Франківська районна адміністрація, аналогічно як і видаючи Наказ від 04.01.2002 року №2-Д «Про зняття з балансу міської Ради приватизованих житлових будинків» в частині зняття з балансу буд. АДРЕСА_1 - Депрартамент житлового господарства Львівської міської ради; а також приймаючи ухвалу міської ради 4-ої сесії 4 скликання №169 від 12.12.2002 року «Про передачу громадянам в приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок в м. Львові» в частині передачі в приватну власність земельної ділянки ОСОБА_9 для обслуговування будинку АДРЕСА_1 площею 779 м.кв. - Львівська міська рада діяли у сфері публічно-правових відносин.

В тому числі Франківська районна адмністрація Львівської міської ради в даному випадкау реалізовувала виключно адміністративні функції, Департамент житлового господарства реалізовував повноваження у сфері управлінських функцій, Львівська міська рада як суб»єкт владних повноважень вирішила питання розпорядження землями комунальної власності.

Будь-яке з оспорюваних позивачем рішень у формі розпорядження, наказу, ухвали не є рішеннями які свідчать про невизнання чи оспорювання прав позивача як власника майна, а є виключно рішеннями, що мають ознаки нормативно-поравових актів індивідуальної дії, які можуть бути оскаржені позивачем порядку адміністративного судочинства.

Такі висновки колегії суддів узгоджується з роз»ясненнями, що у Постанові Пленуму Вищого Адміністративного суду України від 20.05. 2013 року №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів».

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги в частині оскарження судового рішення щодо заритття справдження у справі - частково. Рішення в цій частиін підлягає скасуванню з вирішенням питання про закриття провадження у справі в частині заявлених вимог ОСОБА_2, які не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.4 ч. 1 ст. 307, п.4 ч. 1 ст. 309, п.3 ч.1 с т. 314 ,315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

апеляційну скаргу представників ОСОБА_2 - ОСОБА_4, ОСОБА_3 задовольнити частково

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року в частині закриття провадженну у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування розпоряджень Франківського районної адміністрації Львівської міської ради від 22.03.2001 року № 344 та від 28.09.2004 року № 1367; наказу Департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 04.01.2002 року № 2-Д; ухвали Львівської міської ради від 12.12.2002 року № 169 - скасувати та в цій частині постановити ухвалу, якою провадження у справі за позовом ОСОБА_2 в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Франківського районної адміністрації Львівської міської ради від 22.03.2001 року № 344; наказу Департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 04.01.2002 року № 2-Д; ухвали Львівської міської ради від 12.12.2002 року № 169 - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя

Судді