Справа № 454/1620/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2015 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Струс-Духнич Т. В. ,

при секретарі Кочмар Н.-Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із даним позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, свої вимоги мотивує тим, що 17.06.2015р. на засіданні Громадської ради при Сокальській РДА відповідач прилюдно звинуватив його в тому, що як голова громадської ради при Сокальському РВ ГУМВСУ у Львівській області, 17.04.2015р. на засіданні громадської ради забороняв йому проводити відео фіксацію, виганяв його із засідання. Зазначає, що безпосередніми свідками даних звинувачень були чотирнадцять членів Громадської ради при Сокальській РДА, заступник голови Сокальської РДА ОСОБА_3, а також є відео, яке підтверджує сам факт наклепу. Внаслідок поширення інформації відповідачем було порушено особисті немайнові права позивача, що виразились в тому, що після його безпідставних звинувачень, позивачу як громадському діячу, співзасновнику ГО «Дорожній контроль Україна», голові Громадської ради при Сокальському РВ, довелося пояснювати багатьом людям, громадським активістам, що все це наклеп, неправда. Враховуючи викладене, позивач приходить до висновку, що ним належними доказами доведено факт поширення саме відповідачем відомостей, які позивач вважає недостовірними, шляхом усних заяв, що також підтверджується наданими позивачем та долученими до позовної заяви доказами, а саме копією відеозапису. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування, а тому позивач вважає, що завдана йому відповідачем моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 22 000грн. підлягає відшкодуванню в повному обсязі, так як в зв'язку із зазначеним розповсюдженням відомостей позивач переніс нервове потрясіння, викликане тим, що він був змушений спростовувати дану інформацію, говорити, що ця інформація не відповідає дійсності, змушений був виправдовуватися. З урахуванням зазначених обставин справи та поведінки відповідача, який будь-яких заходів на відшкодування хоча б частково моральної шкоди не вжив, нічого на дату звернення із даним позовом взагалі не вжив та у жодний спосіб не відшкодував. Просить суд визнати такими, що порочать мою честь, гідність, та є недостовірними поширені про нього відповідачем в усній формі відомості щодо заборони відео фіксації, виганяння його із засідання Громадської ради. Зобов'язати відповідача спростувати в усній формі, перед Громадською радою при Сокальській РДА, поширені недостовірні відомості про факт заборони відеофіксації та виганяння його із засідання Громадської ради. Стягнути з відповідача 22 000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням особистого немайнового права на повагу до гідності та честі, а також стягнути з відповідача судові витрати за подання даного позову.

В запереченні на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 вказав, що 17.04.2015р. відбулось чергове засідання Громадської ради при Сокальському РВ ГУ МВС України у Львівській області. Головуючим на засіданні був позивач. Відповідач прибув на засідання за запрошенням громадських організацій. Засідання проводилось в актовому залі Сокальського РВ ГУ МВС. Вказує, що протягом всього часу позивач здійснював відеофіксацію засідання, в певний момент йому здалося, що відповідач також здійснює відеофіксацію, оскільки він перед собою тримав мобільний телефон, направлений на президію. Позивач спитав, хто дозволив йому здійснювати відеофіксацію, вказав, що приміщення є режимним об'єктом, відеозйомка тут заборонена, наказав показати і стерти відеозапис. З урахуванням викладеного, стверджує, що його запитання було реалізацією ним передбаченого ст.40 Конституції України права на звернення. Запитання та наступні уточнення запитання були сформульовані і виражені з урахуванням суб'єктивної думки відповідача, оцінкою дій та тверджень позивача стосовно здійснення відеофіксації на засіданні Громадської ради. Підґрунтям до запитання були і є достатні підстави вважати, що позивач забороняв йому вести відеозйомку на засіданні Громадської ради 17.04.2015р. Зазначає, що метою запитання було саме з'ясування позиції позивача по даній обставині, а не приниження честі та гідності позивача. Просить у позові відмовити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить задовольнити, в обґрунтування зіслався на доводи викладені у позовній заяві. Додатково повідомив, що 17.06.2015р. відповідач здійснив наклеп на нього, поширив інформацію ніби він виганяв його із засідання Громадської ради 17.04.2015р. та забороняв проводити відеозйомку засідання. Зазначив, що хотів лише вияснити чи проводить відповідач зйомку чи ні. Після засідання Громадської ради він був змушений виправдовуватись за вказані події, що погіршило його репутацію.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав обґрунтування письмового заперечення, повідомив, що 17.04.2015р. на засіданні Громадської ради поставив позивачу запитання щодо з»ясування його позиції, що напряму є дозволеним ст. 40 Конституції України. Йому здалося, що позивач хоче заборонити здійснювати відеозйомку, це була його суб»єктивна думка, яку він висловив у зверненні до позивача. Зазначає, що позивач поводився в даній ситуації провокативно. Вважає звернення позивача із даним позовом способом заробити кошти.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив, вважає позов безпідставним, таким, що не підлягає до задоволення, в обґрунтування заперечення зіслався на доводи викладені у письмовому запереченні. Додатково повідомив, що відповідач на засіданні Громадської ради звернувся до позивача із запитанням, яке містило оцінку його дій щодо позиції про відеофіксацію засідання ради, що по суті не є жодним поширенням відомостей.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що 17.04.2015р. була присутньою на засіданні Громадської ради при Сокальському РВ ГУМВСУ. Відповідач ОСОБА_2 був запрошений для розробки положення та регламенту ради, а позивача ОСОБА_1 було обрано як голову. Щодо конфлікту між сторонами їй відомо, що між ними виникла словесна перепалка щодо відеофіксації засідання ради, оскільки приміщення являється охоронюваним об'єктом. Зазначила, що між сторонами відбулась розмова на високих тонах та ніхто нікого не виганяв із засідання ради. Чи ставились вимоги відносно стирання відеозапису відповідачу, вона не пригадує.

Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

Як встановлено в ході розгляду справи із пояснень наданих сторонами та показів свідка 17.04.2015р. між сторонами на засіданні Громадскьої ради при Сокальському РВ ГУМВСУ у Львівській області відбувся словесний конфлікт з приводу відеофіксації засідання ради.

17.06.2015р. на засіданні Громадскьої ради при Сокальській райдержадміністрації відповідач ОСОБА_2 звернувся до позивача ОСОБА_1 з приводу його позиції щодо заборони здійснення відеофіксації засідання Громадської ради при Сокальському РВ ГУМВСУ у Львівській області яке відбулося 17.04.2015р..

Згідно ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим, статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно до ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

У відповідності до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Згідно роз'яснень викладених у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого

може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку;

викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

У п. 19 Постанови, зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на

предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

В судовому засіданні з пояснень сторін з'ясовано, що 17.06.2015р. на засіданні Громадської ради при Сокальскій РДА між ними виникла словесна суперечка щодо подій які мали місце на засіданні Громадської ради при Сокальсьокому РВ ГУМВСУ у Львівській області 17.04.2015р. щодо можливої фіксації засідання відповідачем.

Зокрема дослідженим відеозаписом засідання Громадської ради при Сокальскій РДА від 17.06.2015р. встановлено, що відповідач ОСОБА_2 звернувся до позивача ОСОБА_1 із запитанням щодо його компетенції чи особистої позиції з приводу заборони відеофіксації засідання Громадської ради при Сокальському РВ 17.04.2015р. Відповідач ствердив факт заборони позивачем проведення йому відеофіксації засідання ради, а позивач зіслався на наявність відеозапису який спростовує це, однак такого суду не надав.

Відповідно, звернення відповідача ОСОБА_2 до позивача ОСОБА_1 в такій формі не є поширенням щодо позивача інформації яка порочить його честь та гідність, а фактично є оціночною суб'єктивною домкою відповідача, яку він і просив позивача спростувати.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

В ході розгляду справи, судом, зокрема реалізовано положення ст. 10 ЦПК України, роз'яснено позивачу його права та обов'язки щодо доведення обґрунтування заявлених ним вимог, однак позивачем не реалізовано своїх прав, не надано доказів щодо заявлених вимог, чи спростувань заперечень відповідача.

Таким чином, у задоволенні позовної вимоги про визнання такою, що порочить честь, гідність та є недостовірним поширенням про позивача відповідачем в усній формі відомості щодо заборону відеофіксації, виганяння його із засідання Громадської ради, суд відмовляє.

Разом з тим, оскільки факт поширення відповідачем про позивача недостовірних відомостей, що порочать його честь та гідність не здобув свого підтвердження в ході розгляду спарви, суд відмовляє у задоволенні вимоги щодо зобов'язання відповідача в усній формі спростувати перед Громадською радою при Сокальській РДА поширені відомості про факт заборони відеофіксації засідання ради та виганянні із нього.

Що стосується вимог про стягнення із відповідача в користь позивача 22000грн. відшкодування моральної шкоди заподіяної порушенням особистого немайного права на повагу до гідності та честі, судом встановлено наступне.

Згідно вимог ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи.

В обґрунтування спричинення діями відповідача моральної шкоди позивач навів те, що завдана йому моральна шкода полягає у душевних стражданнях, які він зазнав у зв'язку з розголошенням та розповсюдженням цієї інформації в присутності великої кількоситі людей і він був змушений спростовувати цей наклеп певний період часу.

Разом з тим, позивачем в ході розгляду справи не доведено факту поширення відповідачем про нього недостовірних відомостей, що порочать його честь та гідність, як і настання зазначених наслідків у зв'язку із розголошенням такої інформації.

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення із відповідача в користь позивача 22000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням особистого немайного права на повагу до гідності та честі.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України,суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Сокальський районний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення апеляційної скарги.

Головуючий: Т. В. Струс-Духнич