Справа № 297/3310/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КОЖУХ О.А., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за навчання, за апеляційною скаргою Національної академії внутрішніх справ на заочне рішення Берегівського районного суду від 30 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Національна академія внутрішніх справ (Академія) 25.12.2014 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи наступним. Наказом по Київському національному університету внутрішніх справ (Університет) від 21.07.2007 № 655 ОСОБА_1 був з 01.09.2007 зарахований курсантом першого курсу денної форми навчання Університету. 04.12.2007 Університет уклав із комплектуючим органом Управлінням МВС України в Закарпатській області та відповідачем договір № Зк-69 про підготовку фахівця в Університеті, відповідно до якого відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобовязався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а в разі відмови від проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ відшкодувати фактичні витрати за період навчання. У 2010 році Університет було реорганізовано в Академію, яка є правонаступником Університету.

Відповідач з 01.09.2007 по 17.06.2011 перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг. Наказом по Академії від 17.06.2011 № 464 відповідачу було присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство», було видано диплом спеціаліста. Після здобуття вищої освіти відповідача було направлено для проходження служби до УМВС України в Закарпатській області. Тож позивач виконав свої зобовязання за договором у повному обсязі. Наказом від 01.10.2012 № 225 о/с по УМВС України в Закарпатській області відповідача звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням, отже, на порушення умов договору відповідач звільнився зі служби до спливу трирічного строку після закінчення навчання.

За змістом положень п. 3., пп. 4.1., 4.2., 4.4. Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України, затвердженого наказом МВС України від 14.05.2007 № 150, підставою для відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця є звільнення особи зі служби за власним бажанням протягом перших трьох років після закінчення навчання, відшкодування здійснюється у розмірі понесених позивачем фактичних витрат, на підставі відповідного розрахунку, а в разі відмови добровільно їх відшкодувати витрати стягуються судовим порядком. Цим положенням відповідають умови, викладені, зокрема, в п.п. 2.3.6., 3. договору від 04.12.2007.

За розрахунком позивача, належна до стягнення з відповідача сума коштів у 29735,77 грн складається з його грошового забезпечення (11370,30 грн), витрат на оплату комунальних послуг та спожитих відповідачем енергоносіїв (7363,37 грн), витрат на харчування (10358,54 грн) і витрат на речове утримання (643,56 грн).

Посилаючись на ці обставини, на положення ст. 56 Закону України «Про вищу освіту» щодо порядку працевлаштування випускника, який навчався за держзамовленням, на норми ст.ст. 526, 611, 623 ЦК України щодо виконання зобовязань та відповідальності за їх порушення, на Порядок відшкодування особами витрат, повязаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затверджений Постановою КМ України від 01.03.2007 № 313, позивач просив стягнути на його користь з відповідача вартість навчання в розмірі 29735,77 грн і покласти на того судові витрати.

Заочним рішенням Берегівського районного суду від 30.06.2015 у позові відмовлено.

Позивач оскаржив рішення суду як незаконне та необґрунтоване, просить його скасувати, позов задовольнити. Вказує на неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМ УРСР від 29.07.1991 № 114, оскільки відповідача було звільнено на підставі пп. «ж» п. 64 Положення (за власним бажанням), а звільнення через сімейні обставини та з інших поважних причин передбачене пп. «и» п. 64 Положення, який для звільнення відповідача не застосовувався. Тому суд не мав підстав для відмови в позові з посиланням на звільнення відповідача зі служби до спливу встановленого договором строку з поважних причин.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідач вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Зазначає серед іншого, що не відмовлявся від подальшого проходження служби, посилається на обставини звільнення, що мало місце за власним бажанням, однак, за наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обовязків. Крім того, вважає позов і розрахунки, зроблені позивачем, необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності сторін, обговоривши їх доводи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності. Втім, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов унаслідок неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Спірні правовідносини регулюються нормами законодавства щодо підготовки фахівців у вищих навчальних закладах системи МВС України та у відповідній частині нормами законодавства щодо проходження служби в органах внутрішніх справ і нормами цивільного законодавства щодо зобовязань у редакції, чинній на час їх виникнення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами і здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); сторони зобовязані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України).

Встановлено, що наказом по Київському національному університету внутрішніх справ від 21.07.2007 № 655 ОСОБА_1 було з 01.09.2007 зараховано на перший курс денної форми навчання Університету за спеціальністю «Правознавство» (а.с. 17). Університет (Виконавець) з дотриманням правил, встановлених наказом МВС України від 14.05.2007 № 150 (реєстрація в Мінюсті України від 29.05.2007 за № 547/13814) «Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України» (Типовий договір), 04.12.2007 уклав із УМВС України в Закарпатській області (Замовником) і ОСОБА_1 (Особою) договір № Зк-69 про підготовку фахівця в Університеті (а.с. 14-16), за умовами якого, зокрема:

предметом договору є підготовка за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр» за напрямком (спеціальністю) «правознавство» (п. 1);

Виконавець зобовязується забезпечити Особу харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за затвердженими законодавством нормами (пп. 2.1.3.);

Замовник зобовязується призначити Особу, яка після завершення навчання прибула за направленням, на посаду, визначену державною комісією…, чи на іншу посаду, про призначення на яку є письмова згода Особи (пп. 2.2.3.), інформувати Виконавця про звільнення Особи зі служби в органах внутрішніх справ протягом трьох років після закінчення навчання із зазначенням підстав звільнення (пп. 2.2.5.);

Особа зобовязується: після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обовязків за посадою, на яку призначена Замовником, і відпрацювати не менше трьох років (пп. 2.3.5); у разі … звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п. 3 договору, відшкодувати фактичні витрати, повязані з утриманням у навчальному закладі згідно з … розрахунком (пп. 2.3.6.);

підставами для відшкодування фактичних витрат на підготовку (п. 3) є:

дострокове розірвання договору… у звязку з відрахуванням Особи з Університету: за власним бажанням без поважних причин; через неуспішність; за порушення дисципліни (пп. 3.1.);

відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання (пп. 3.2.);

відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, повязаних з грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням, оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв (пп. 4.1.); підпунктами 4.2. і 4.4. договору передбачено складення відповідного розрахунку фактичних витрат за їх видами та стягнення коштів судовим порядком у разі відмови від добровільного відшкодування;

підставами дострокового розірвання договору без відшкодування фактичних витрат на підготовку (п. 5) є: відрахування з навчального закладу та звільнення з органів внутрішніх справ за станом здоровя на підставі висновку військово-лікарської комісії (пп. 5.1.); у разі невиконання Виконавцем або Замовником зобовязань за цим договором (пп. 5.2.);

дострокове припинення дії чи розірвання цього договору з боку будь-якої зі сторін оформлюється окремим договором (пп. 7.4.).

Статутом Національної академії внутрішніх справ, затвердженим наказом МВС України від 17.11.2010 № 555 і зареєстрованим 19.11.2010 (а.с. 9-13), іншими матеріалами справи підтверджується, що Академія є юридичною особою, державним вищим навчальним закладом четвертого рівня акредитації правонаступником Київського національного університету внутрішніх справ і Академії управління МВС.

Відповідно до наказу по Академії від 17.06.2011 № 464 «Про черговий випуск курсантів навчально-наукового інституту підготовки слідчих і криміналістів у 2011 році» ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» і видано Диплом спеціаліста (а.с. 18). Після випуску з Академії лейтенант міліції ОСОБА_1, працюючи на посаді слідчого СВ Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області подав 21.09.2012 на імя начальника УМВС рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ з 01.10.2012 за власним бажанням у звязку із сімейними обставинами, які перешкоджають виконанню службових обовязків і просив провести з ним повний розрахунок (а.с. 71). 24.09.2012 ОСОБА_1 подав повторний рапорт, яким просив розглянути рапорт від 21.09.2012 (а.с. 70). У рапортах відсутня вказівка на конкретні обставини, що перешкоджають виконанню службових обовязків, або відповідне обґрунтування.

Наказом по УМВС України в Закарпатській області від 01.10.2012 № 225 о/с лейтенанта міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ з посади слідчого СВ Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області у запас за п. 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМ УРСР від 29.07.1991 № 114 (Положення про проходження служби), «за власним бажанням» з 01.10.2012, вислугу років зафіксовано у 5 років 1 місяць 0 днів, підставою звільнення вказано рапорт від 24.09.2012 (а.с. 19).

Тож ОСОБА_1 просив звільнити його зі служби за власним бажанням і таке звільнення відповідно до його волевиявлення було проведене на підставі підпункту «ж» пункту 64 Положення про проходження служби, який передбачає звільнення зі служби «за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обовязків». Доводи, якими відповідач обґрунтовував заперечення проти позову та апеляції в контексті необхідності кваліфікації звільнення як такого, що мало місце з поважних причин і тому не тягне порушення з його боку умов договору та вимог законодавства, не можуть бути враховані.

Так, Положення про проходження служби містить спеціальну норму, яка передбачає можливість звільнення зі служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких, утім, затверджується КМ України (пп. «и» п. 64 Положення). Цим підпунктом Положення було доповнене Постановою КМ України від 08.06.2005 № 428, якою, крім того, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ було поширено дію Постанови КМ України від 04.03.1994 № 150 «Про затвердження Переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять службу за контрактом». У свою чергу, Перелік, що був затверджений Постановою КМ України від 04.03.1994 № 150 і був чинним на час звільнення відповідача зі служби, встановлював вимогу подання медичного висновку для підтвердження обставин щодо, зокрема, хвороби батьків військовослужбовця, які проживають разом з ним, якщо ця хвороба перешкоджає проходженню служби в даній місцевості, за неможливості переведення до іншої місцевості; необхідності догляду за хворими батьками.

Отже, законодавством встановлений механізм для звільнення зі служби з підстави, на яку, заперечуючи позов та апеляцію, посилається відповідач, проте, такий механізм ані ним, ані органом внутрішніх справ для звільнення не застосовувався, з підстав, передбачених пп. «и» п. 64 Положення про проходження служби, відповідач не діяв, звільнення не проводилося, доказів подання встановленим порядком відповідачем медичних висновків, необхідних для застосування наведених вище вимог законодавства, у справі немає. Тим часом, відповідач проходив службу за місцем свого проживання, діяв вільно, на свій розсуд і, за наявності для того підстав, не був позбавлений права діяти саме у передбачений законодавством спосіб, доказів існування для нього перешкод у реалізації свого права немає.

Саме по собі посилання відповідача на інвалідність його батьків, з яких, до того ж, стосовно 3-ї групи інвалідності батька відповідача є дані про її встановлення щонайменше ще в період навчання відповідача в Академії (а.с. 82), а щодо встановлення 2-ї групи інвалідності матері відповідача є дані про її вже повторні огляди МСЕК 20.07.2011 і 21.07.2013 (а.с. 92, 93), не є передбаченою законодавством підставою для висновку про неможливість проходження відповідачем служби з поважних причин. Конкретну дату встановлення 2-ї групи інвалідності матері відповідач не зазначав у документах, повязаних зі звільненням зі служби та наявних у справі, не зазначена така і в рішенні суду першої інстанції. З огляду на наведені дані та обставини, колегія суддів не має підстав сумніватися в обізнаності відповідача зі станом здоровя своїх батьків ще в період навчання в Академії, водночас даних про своєчасну постановку відповідачем питань у контексті навчання і проходження служби, що можуть повязуватися зі станом здоровя його батьків, у справі немає. Посилання на похилий вік бабусі та на необхідність догляду за тою не має правового значення, позаяк стан цієї особи взагалі не повязується з можливістю звільнення зі служби з відповідної підстави.

Формулювання щодо «наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обовязків» у підпункті «ж» пункту 64 Положення про проходження служби у звязку з підставою звільнення, якою є бажання особи, має загальний характер і передбачає тільки власне наявність у особи певних причин, поважних для неї, що спонукають її проявити своє бажання і звільнитися. Коло таких причин, їх перелік не є визначеними, такі причини можуть бути різноманітними і їх конкретизація при звільненні хоча й може мати місце, проте, не є обовязковою, що доводить і спосіб звільнення позивача зі служби, який у своїх рапортах лише вказав на факт наявності сімейних обставин, які перешкоджають виконанню службових обовязків, не назвавши такі конкретно. Фактичне ототожнення відповідачем такого формулювання пп. «ж» п. 64 Положення про проходження служби із формулюванням щодо підстав звільнення, передбачених пп. «и» п. 64, щодо яких законодавством визначені умови застосування, не ґрунтується на законі та є підміною відповідних нормативних підстав звільнення. Зрештою, звільнення з підстави, зазначеної в наказі від 01.10.2012 № 225 о/с, ОСОБА_1 не оспорював, отже, визнав його законність.

Таким чином, відповідач звільнився зі служби за власним бажанням до спливу трирічного строку після закінчення Академії, тобто, відмовився від подальшого проходження служби. Твердження відповідача про те, що він не відмовлявся від проходження служби, встановленим порядком розірвав договір, внаслідок чого зобовязання припинилося, суперечать дійсним обставинам справи, перекручують їх та ґрунтуються на невірному тлумаченні умов договору, норм законодавства, а тому не заслуговують на увагу.

Міркування відповідача та висновок суду в рішенні про розірвання договору від 04.12.2007 № Зк-69 і припинення внаслідок цього зобовязань сторін не ґрунтуються на законі та не відповідають умовам договору. Правила, встановлені ЦК України щодо розірвання договору, передбачають, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ст. 651 ч.ч. 1, 3); за умов, передбачених ст. 652, може мати місце зміна або розірвання договору у звязку з істотною зміною обставин; за загальним правилом зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається (ст. 654 ч. 1); у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються (ст. 653 ч. 2).

Доказом розірвання договору слугують заява ОСОБА_1 від 24.09.2012 на імя начальника УМВС України в Закарпатській області, якою відповідач на підставі пп. 2 п. 9 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Постановою КМ України від 22.06.1996 № 992 (Порядок працевлаштування випускників), просив розірвати договір без відшкодування фактичних витрат, повязаних із утриманням у вищому навчальному закладі, копія примірника договору з відміткою УМВС про його розірвання згідно наказу від 01.10.2012 № 225 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби та лист УМВС України в Закарпатській області від 13.02.2013 № 2/Л-13 на імя ОСОБА_1, яким на його звернення від 05.02.2013 направлено зазначену копію примірника договору (а.с. 72, 73, 75).

Підпунктом 2 пункту 9 Порядку працевлаштування випускників допускається можливість розірвання випускником угоди, передбаченої пунктом 4 цього Порядку (яким відповідно до додатку № 1 установлена форма угоди) з поважної причини встановлення інвалідності 1 або 2 групи у дружини (чоловіка) випускника, одного з батьків (або осіб, які їх замінюють) випускника. Застосування цієї норми законодавства для відмови в позові необґрунтоване, оскільки, по-перше, на спірні правовідносини поширюються положення наведеного вище законодавства щодо порядку здобуття освіти, укладання договору, проходження служби в органах внутрішніх справ; по-друге, сторони не укладали договору у формі, передбаченій додатком № 1 до Порядку працевлаштування випускників, а вчинили правочин на підставі Типового договору; по-третє, підстави дострокового розірвання договору без відшкодування фактичних витрат на підготовку зазначені у п. 5 договору; по-четверте, поза наведеним вище, і ці положення законодавства не звільняють від обовязку дотримання порядку (процедури) розірвання угоди, який передбачає згоду на це сторін, а в разі відсутності такої вирішення відповідного спору судом.

Сторонами договору від 04.12.2007 № Зк-69 є Академія як правонаступник Університету, УМВС України в Закарпатській області і ОСОБА_1 Як випливає з матеріалів справи, Академія не брала участі в діях, які відповідачем кваліфікуються як розірвання договору, і, з огляду на її правову позицію, не вважає такий розірваним, а зобовязання припиненими. Договір про дострокове припинення дії чи розірвання договору про підготовку фахівця, як цього вимагає умова, викладена в пп. 7.4. правочину, його сторонами не укладався. Відтак, порядок (процедура) розірвання договору не дотримувався, односторонні, без участі Академії, дії ОСОБА_1 і УМВС України в Закарпатській області суперечать нормам ст.ст. 525, 526, ст. 598 ч. 2, ст. 651 ч.ч. 1, 3 ЦК України щодо недопустимості за обставинами справи односторонньої відмови від зобовязання, не потягли розірвання договору, не припинили зобовязання та не мають правового значення.

За наведених вище обставин, звільнення відповідача зі служби за власним бажанням не може кваліфікуватися інакше, як відмова від подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ відповідно до умов договору та вимог законодавства, що регулюють відносини сторін договору. Повязування відповідачем виникнення для позивача підстав для вимоги про відшкодування, що предявлена, з положеннями підпунктів 3.1. і 3.2. договору одночасно та вказівка в контексті змісту п. 3.1. на поважність причин для звільнення з органів внутрішніх справ необґрунтовані. Підпункт 3.1. договору стосується дострокового розірвання договору зі звільненням з органів внутрішніх справ до закінчення навчання, тому до спору застосовується підпункт 3.2. договору, що у взаємозвязку із пп. 2.3.6. встановлює підставу для відшкодування фактичних витрат на підготовку курсанта внаслідок порушення умови щодо роботи випускника за місцем призначення протягом перших трьох років.

Указана умова та порядок відшкодування фактичних витрат на підготовку, що встановлений п. 4 договору, відповідають правилам, встановленим на відповідний час:

ст. 56 Закону України «Про вищу освіту», згідно із якими випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником;

п. 1 пп. 2, п.п. 2-6 Порядку відшкодування особами витрат, повязаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженого Постановою КМ України від 01.03.2007 № 313, відповідно до яких витрати відшкодовуються на підставі договору та їх розрахунку особою у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання, а в разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати стягнення їх суми здійснюється в судовому порядку;

положеннями п. 2.2. наказу МВС України від 14.05.2007 № 150 і п.п. 2.3.5., 2.3.6, 3.2., 4. Типового договору.

Позивач подав «Довідку про перерахунок фактичних витрат, повязаних з утриманням рядового міліції ОСОБА_1» від 03.12.2014 (розрахунок витрат, виконаний відповідно до договору та Порядку відшкодування витрат, затвердженого Постановою КМ України від 01.03.2007 № 313) із додатками (довідками та розрахунками за видами витрат, довідками про нараховані курсанту доходи і здійснені відрахування), за розрахунком з відповідача належать до стягнення 29735,77 грн, з яких 11370,30 грн витрати, повязані з грошовим забезпеченням, 10358,54 грн витрати, повязані з продовольчим забезпеченням, 643,56 грн витрати, повязані з речовим забезпеченням, 7363,37 грн витрати, повязані з оплатою комунальних послуг та спожитих енергоносіїв (а.с. 20-28).

Позиція відповідача в справі щодо розрахунку суми коштів, предявленої до стягнення, суперечлива: спочатку відповідач не заперечував розрахунку, натомість заявою від 24.02.2015 поінформував суд, що 09.02.2015 надіслав повивачу листа про укладення мирової угоди та висловив сподівання, що сторони можуть вирішити спір угодою, а з доданого до заяви листа від 07.02.2015, адресованого позивачу, убачається, що відповідач вважав суму боргу надмірною для нього, вказував на неможливість її виплати та пропонував укласти щодо боргу мирову угоду (а.с. 55, 56), отже, фактично визнавав наявність підстав для предявлення даного позову як такого; у подальшому, заперечуючи позов та апеляцію, відповідач вказував на неправильність, на його думку, розрахунку по суті та на недоведеність належними і допустимими доказами суми боргу (а.с. 63-69, 252-157).

Розрахунок фактичних витрат на підготовку фахівця, складений позивачем, ґрунтується на умовах договору, офіційних документах і облікових даних, виконаний фахівцями, має дату складання, підписаний уповноваженою службовою особою та засвідчений печаткою. Тож розрахунок є офіційним документом і відповідає встановленим ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України вимогам до письмового доказу. Спростування розрахунків, проведених позивачем, може здійснюватися експертним шляхом (ст. 66, ст. 143 ч. 1, ст. 147 ч.ч. 2-6, ст. 179 ч. 2, ст. 189 ЦПК України). Самі по собі розрахунки сторони в справі, міркування щодо необґрунтованості розрахунків, зроблених позивачем, не є належними і допустимими доказами, не спростовують характеристик боргу та доводів позивача і можуть враховуватися у сукупності з іншими доказами.

У суді першої інстанції відповідач заявляв клопотання про витребування доказів, необхідних, на його думку, для вирішення справи, що ухвалою суду від 27.03.2015 було задоволене (а.с. 61-62, 95-96). На виконання ухвали суду позивач надав ряд документів, а також пояснень (а.с. 101-102, 105-124), тому твердження відповідача про невиконання позивачем вимоги суду про надання доказів не можна визнати обґрунтованим. Між тим, клопотання про призначення судової експертизи для зясування питань, про які зазначав відповідач, він у суді першої інстанції не заявляв, у судове засідання не зявився, внаслідок чого місцевий суд ухвалив заочне рішення.

Враховуючи принципи змагальності цивільного процесу, свободи сторін у поданні доказів, у розпорядженні своїми процесуальними правами, слід дійти висновку, що обравши на свій розсуд лінію захисту від позову, відповідач ОСОБА_1 у передбачений цивільним процесуальним законом спосіб не спростував по суті розрахунку суми, предявленої до стягнення, та не довів обґрунтованості своїх заперечень щодо предявлених вимог. На противагу належним документальним доказам щодо характеру спірних правовідносин, поданим позивачем, що ґрунтуються на чинному та обовязковому для виконання сторонами договорі (ст. 629 ЦК України), відповідач оперував лише не підтвердженими належним чином власними міркуваннями, розрахунками, які в силу наведеного мають тільки характер недопустимих у доказуванні припущень.

Суд першої інстанції вищевикладене залишив поза увагою, ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, не давши оцінки підставам, з яких предявлявся позов, доводам сторін і наданим доказам у їх сукупності та взаємозвязку. Суд неправильно застосував указані вище норми матеріального права, а також не взяв до уваги, що зобовязання припиняється на підставах, встановлених договором або законом; за загальним правилом зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа відповідальна за порушення зобовязання, повинна відшкодувати кредитору збитки, а відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання (ст.ст. 598, 599, 610-612, 614, 623 ЦК України). Позивач у належний спосіб довів свої вимоги, у відповідача виник і не припинився обовязок за договором відшкодувати позивачу кошти, про стягнення яких був предявлений позов, відповідач не довів відсутності своєї вини в порушенні зобовязання, а доводи, які він наводив на заперечення позиції позивача, ґрунтуються на припущеннях.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, рішення суду першої інстанції, що не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 цього Кодексу, скасувати, позов задовольнити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Національної академії внутрішніх справ задовольнити, заочне рішення Берегівського районного суду від 30 червня 2015 року скасувати, позов Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за навчання задовольнити, стягнути з ОСОБА_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Національної академії внутрішніх справ, м. Київ, пл. Соломянська, 1, , 29735,77 грн (двадцять девять тисяч сімсот тридцять пять гривень 77 коп.) у відшкодування витрат на навчання.

Стягнути з ОСОБА_1: на користь Національної академії внутрішніх справ 419,16 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору; в дохід держави 26,58 грн судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді