22-ц/775/204/2015(м)
Категорія 39 Головуючий у 1 інстанції Сараєв І.А.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2015 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради і просив визнати право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований в АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 19 листопада 2014 року у позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4, заперечення проти апеляційної скарги представника Маріупольської міської ради Іванченко Н.О., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, з таких підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за матір'ю позивача - ОСОБА_6, зареєстровано не було, відомості про виділення земельної ділянки, на якій розташовано спірний будинок відсутні, набувальну давність за вимогами позивача застосувати не можливо.

З висновками суду не можна не погодитися.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивача - ОСОБА_6

Житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, що розташований в АДРЕСА_1, належав ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12 травня 1958 року. 17 липня 1958 року Портівським райкомгоспом м.Жданова ОСОБА_7 було надано дозвіл на проведення капітального ремонту житлового будинку та сараю за вказаною адресою. В 1961 році ОСОБА_6 знесла старий будинок та на його місці звела будинок з господарськими спорудами.

Позивач ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований та проживає у вказаному будинку постійно.

Відповідно до постанови Другої маріупольської державної нотаріальної контори від 26 червня 2014 року № 864/02-31 ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1.

Згідно до технічного паспорту, виданого 19 червня 2014 року ТОВ «Согдіана-експерт» по АДРЕСА_1 знаходиться будинок, загальною 54,3 кв.м., жилою площею 25,3 кв.м. Технічний паспорт видано на ім'я ОСОБА_2

У відповідності до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 13 постанови пленуму, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Згідно до пунктів 10-15 цієї ж постанови, з огляду на положення статті 376 ЦК України, право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельний ділянці, не відведеній для мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може

бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставини, що має юридичне значення, і підглядає доведенню під час ухвалення рішення суду стаття 214 ЦПК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_2 зазначав, що у вересні 1999 року померла його матір - ОСОБА_6, після смерті якої залишилася спадщина у вигляді житлового будинку по АДРЕСА_1. Право власності на житловий будинок зареєстровано не було. Оскільки він - позивач, з 2002 року постійно проживає та зареєстрований у будинку, є єдиним спадкоємцем, а нотаріус відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, просив визнати право власності за набувальною давністю на житловий будинок, розташований за вказаною адресою.

Згідно представлених апеляційному суду довідок Управління земельних відносин Маріупольської міської ради та Управління держземагенства у м.Маріуполі, відомості щодо надання у власність або користування земельної ділянки по АДРЕСА_1, відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на будинок за набувальною давністю, оскільки позивачем не доведено добросовісності володніння чужим майном.

Крім того, висновки суду узгоджуються і з роз*ясненнями, викладеними в п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», згідно з яким право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».

Доводи ОСОБА_2, викладені в апеляційній скарзі, про те, що зведені ОСОБА_6 будівлі за раніше діючим законодавством не є самочинним будівництвом безпідставні, оскільки як вбачається зі справи, направлені у лютому 1981 року документи на будинок виконкому для вирішення питання про право власності, залишилися без реалізації (а.с.12).

Посилання позивача в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом положень ст.376 ЦК України, є неспроможними, оскільки в п. 30 вказаної вище постанови зазначено, що згідно із пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення ЦК застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому правила статті 376 ЦК про наслідки самочинного будівництва застосовуються і до об'єктів, побудованих до набрання чинності ЦК та Законом № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності».

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем апеляційному суду не надано.

В суді апеляційної інстанції представник Маріупольської міської ради, заперечуючи проти позову, пояснила, що фактично ОСОБА_2, який має технічний паспорт на будинок, не позбавлений можливості отримати правовстановлюючі документи на будинок, після вирішення питання про надання йому для користування земельної ділянки у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, підстав для його скасування немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, 309 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: Т.Г. Ігнатоля

С.А. Попова