Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6158/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі головуючого судді Степаненка О.М., за участю секретаря Гордієнка О.А., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним правочином,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування державної реєстрації прав.

В ході розгляду справи позивачем неодноразово змінювались та уточнювались позовні вимоги.

Згідно останньої редакції позовних вимог від 10.11.2015 ОСОБА_1 просила суд визнати договір купівлі-продажу квартири удаваним правочином, який укладений на приховання договору застави.

Свої вимоги позивачка мотивує тим, що маючі власні боргові зобовязання перед третіми особами та потребуючи грошових коштів 18.10.2012 між позивачкою, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності від 10.10.2012, та відповідачкою, від імені якої діяв ОСОБА_5 на підставі довіреності від 29.07.2008, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №2641. Розрахунок за даним договором відповідачка з позивачкою провела повністю. Враховуючи зазначене, позивачка вважає, що договір купівлі-продажу від 18.10.2012 є удаваним правочином, який укладений для приховування іншого правочину договору застави. Позивачка, зазначає, що в той же день, тобто 18.10.2012, між нею та відповідачкою, від імені якої діяв ОСОБА_5 на підставі довіреності від 29.07.2008, було укладено договір завдатку на забезпечення виконання зобовязань за договором купівлі-продажу, який на її думку являється договором позики.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник за довіреністю ОСОБА_7 підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили позов задовольнити. Позивач ОСОБА_1 пояснила, що за договором купівлі-продажу квартири від 18.10.2012 гроші отримала, в якій кількості точно не памятає. З яких: шість тисяч доларів США вона передала за зобовязаннями, а чотири тисячі доларів США залишила собі, щоб разом із колишнім чоловіком ОСОБА_8 організувати «бізнес». Біля двох тисяч доларів США було витрачено на оформлення договору купівлі-продажу у нотаріуса. При тій умові, що насправді укладений договір позики, гроші ОСОБА_5 на теперішній час вона не повернула.

Представники відповідачки ОСОБА_5 за довіреністю та адвокат ОСОБА_9 проти позову заперечували з підстав того, що договір завдатку за своїм предметом являється попереднім договором, який нотаріально не посвідчений, а тому в силу п. 1 ст. 220 ЦК України є нікчемним, а договір купівлі-продажу від 18.10.2012 не може бути визнаний удаваним, оскільки був укладений між сторонами з настанням правових наслідків передбачених ним, та з боку відповідачки було проведено повний розрахунок з позивачкою за придбану квартиру, як то передбачено умовами договору купівлі-продажу.

Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4, будучи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, до суду не зявилися. За отриманими результатами їх повідомлень суд ухвалив про можливість судового розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши наявні в матеріалах справи матеріали, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі-продажу квартири та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності (по ? частці кожному) належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17.09.2003, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за №7861, тобто в розумінні ст. 356 ЦК України квартира була спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

ОСОБА_3 10.10.2012 на імя ОСОБА_1 видав довіреність на право розпорядження своєю частиною квартири, в тому числі і на відчуження, яка посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрована в реєстрі за №2503.

18.10.2012 між позивачкою, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності від 10.10.2012, та відповідачкою, від імені якої діяв на підставі довіреності ОСОБА_5, було укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за №2641.

Пунктом 2 договору купівлі-продажу передбачено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 130600 (сто тридцять тисяч шістсот) гривень 00 копійок, які отримані продавцями від покупця під час оформлення цього договору. Зазначена ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і змінам після укладення цього договору не підлягає. Своїм підписом під цим договором продавець підтвердив факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру, що не заперечувалось позивачкою в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, позивачка, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановленні інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені право чином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Із показань свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_11 вбачається, що позивачка потребувала у грошових коштах так як мала невиконані боргові зобовязання перед третіми особами.

Водночас суд критично оцінює позицію позивачки щодо укладення між нею та відповідачкою 18.10.2012 договору позики у вигляді договору завдатку.

Так, статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Пунктом 1.1 договору завдатку розділу «Предмет договору» передбачено, що продавець та покупець зобовязуються до 01.11.2013 укласти і належним чином оформили договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме 1-кімнатної квартири АДРЕСА_2.

Виходячи з предмету договору завдатку, зокрема із умов п. 1.1, останній за своєю правовою природою, в розумінні ст. 635 ЦК України являється попереднім договором.

Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються в порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Суд вважає, що договір завдатку від 18.10.2012 за своєю природою та відомостями, визначеними у ньому, не може бути доказом удаваності договору купівлі-продажу квартири від 18.10.2012. Зобов'язання, встановлені за таким попереднім договором, припинилися з підстав не укладення основного договору в строк.

Також суд не бере до уваги надані свідком ОСОБА_11 розписки про отримання ОСОБА_5 певних грошових коштів від 21.11.2012, 28.12.2012 та 22.01.2013, виданих на імя ОСОБА_11 і нібито на виконання договору завдатку від 18.10.2012, так як вважає, що вказані докази є неналежними (не місять інформацію щодо предмета доказування ч. 1 ст.58 ЦПК), в силу того, що свідок ОСОБА_11 не була стороною спірних правовідносин в тому числі й договору завдатку.

З аналогічних підстав визнані неналежними доказами розписки від імені ОСОБА_1 від 08.09.2012 та ОСОБА_3 від 11.09.2012 складені на імя ОСОБА_12

Таким чином, судом не взято до уваги укладення договору завдатку між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та наявність розписок як юридичні факти, з якими позивач пов'язує певні правові наслідки, зокрема укладання договору купівлі-продажу квартири від 18.10.2012.

Суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу, укладений між позивачкою, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності від 10.10.2012 та відповідачкою від імені якої діяв на підставі довіреності ОСОБА_5, відповідає вимогам чинного законодавства і не містить ознак, передбачених ч. 1 ст. 235 ЦК України, яка визначає удаваний правочин як такий, що вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 220, 235, 356, 358, 626, 627, 635, 636, 638, 655, 1046 ЦК України, , ст.ст. 3, 10, 11, 12, 60, 61, 79, 86, 88, 146, 209, 212, 213, 215, 223 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання удаваним правочином договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, який укладений на приховування договору застави, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: ОСОБА_13