АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 02.04.1996 він зареєстрований в спірній квартирі АДРЕСА_1, відповідач у справі зареєстрований в спірній квартирі з 04.06.1991. Основним квартиронаймачем був ОСОБА_2, який помер 24.12.2011. Спірна квартира не приватизована. Проте відповідачем здійснюються перешкоди в користуванні ним вказаною квартирою, у звязку з чим він позбавлений будь-якого доступу до неї.

На підставі викладеного позивач просив суд усунути йому перешкоди у користуванні квартирою № 326, розташованої в будинку № 3 по пр. Героїв в м. Дніпропетровську, шляхом вселення.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2015 року позовні вимоги задоволені. Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_2. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що з 02.04.1996 позивач зареєстрований в спірній квартирі АДРЕСА_1. Основним квартиронаймачем був ОСОБА_4, який помер 24.12.2011. Спірна квартира не приватизована, що підтверджується відповіддю Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 04.02.2015 № 3/4-212.

В квартирі АДРЕСА_2 проживає відповідач та чинить перешкоди позивачу ОСОБА_2 в доступі до квартири, користуванні нею та проживанні в ній, в тому числі шляхом заміни замків на вхідних дверях квартири. З цього приводу позивач неодноразово звертався до Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції посилався на обґрунтованість позовних вимог позивача, оскільки останній не має можливості користуватися спірною квартирою через неправомірні дії відповідача.

Зясувавши в достатньо повному обсязі права та обов'язки сторін, обставини по справі, перевіривши доводи сторін та давши їм правову оцінку, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що судом першої інстанції не був вірно визначений склад відповідачів по даній справі, не врахувавши його дружину та малолітнього сина, які з 2009 року проживають з ним у спірній квартирі. Крім того, про наявність даного спору апелянт не знав, у звязку з чим його було позбавлено права предявити зустрічний позов та надати докази по справі.

Проте не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Також колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що з квітня 2009 року позивач виїхав із спірної квартири та не проживав в ній понад 6 місяців, у звязку з чим вратив своє право на житлову площу в цій квартирі, у порядку ст.ст. 71, 72 ЖК України. Оскільки такі доводи апелянта нічим не підтверджуються та ґрунтуються на його припущеннях. З позовом до позивача про визнання особи такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням, відповідач не звертався. Посилання апелянта на те, що на сьогоднішній день він звернувся до суду з вище вказаним позовом нічим не підтверджені.

Безпідставними є посилання апелянта на те, що він не чинив перешкоди позивачу ОСОБА_2 в доступі до квартири, користуванні нею та проживанні в ній, шляхом заміни замків на вхідних дверях квартири. Зазначене спростовується зверненнями позивача ОСОБА_2 до Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з цього приводу.

Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.

Згідно зі ст. 64 Житлового Кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 64 Житлового Кодексу України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, необґрунтованими та такими, що зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями самих сторін.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими для вирішення спірного питання.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_5