Справа № 376/468/15-ц Головуючий у І інстанції Клочко В. М.
Провадження № 22-ц/780/6160/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 45 26.11.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

26 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Гуль В.В., Савченка С.І.,

при секретарі Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 30 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог: Пищиківська сільська рада Сквирського району Київської області, Сквирський РС УДМС України в Київській області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, зобовязання зняти з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог: Пищиківська сільська рада Сквирського району Київської області, Сквирський РС УДМС України в Київській області про визнання договору дарування недійсним, усунення порушень права на користування, визнання права користування житловим будинком, вселення у житловий будинок та визначення порядку користування житловим будинком ,-

встановила:

У лютому 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на таке.

15 липня 2014 року на підставі договору дарування він набув право власності на житловий будинок за № 118 по вул. Леніна у с. Пищики Сквирського району Київської області, в якому проживає разом із дружиною, неповнолітньою дитиною та матірю ОСОБА_5

Також, у даному житловому будинку зареєстрована сестра ОСОБА_2 та її повнолітній син ОСОБА_3, які у спірному житловому будинку не проживають з грудня 2011 року. На даний час між ним та сестрою склались неприязні стосунки, остання не надає будь якої допомоги на утримання будинку, реєстрація відповідачів у спірному житловому будинку впливає на оплату комунальних послуг та оформлення субсидій, перешкоджає здійсненню права власності.

Посилаючись на вимоги ст.317,319, 386, 405 ЦК України та 71,72 ЖК України, позивач просив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за № 118 по вул. Леніна у с. Пищики Сквирського району Київської області та зобовязати Сквирський РС УДМС України в Київській області зняти з реєстраційного обліку відповідачів.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до суду з зустрічною позовною заявою, посилаючись на таке.

З грудня 2011 року вони виїхали із спірного житлового будинку за № 118 по вул. Леніна у с. Пищики Сквирського району, оскільки тодішній власник ОСОБА_5 чинила їм перешкоди у користуванні ним.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 28.05.2013 року було зобовязано ОСОБА_5 припинити перешкоджати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в проживанні у житловому будинку за № 118 по вул. Леніна у с. Пищики Сквирського району Київської області, але по даний час рішення суду не виконано.

Посилаючись на вимоги ст. 203, 215, 229-233, 401-406, 717-725 ЦК України та зазначили, що ОСОБА_5 15 липня 2014 року подарувала спірний будинок своєму сину ОСОБА_4 у звязку із збігом тяжких для неї обставин, а саме притягнення до кримінальної відповідальності та з дефектом волі, а тому даний договір повинен бути визнаний недійсним та до нього повинна бути застосована двостороння реституція.

Крім того, просили зобовязати ОСОБА_5 та ОСОБА_4 припинити чинити перешкоди, які б перешкоджали їм в здійсненні права користування спірним житловим будинком, вселити їх до спірного житлового будинку, визначити порядок користування спірним житловим будинком, господарчими будівлями та спорудами, земельною ділянкою та встановити сервітут відносно житлової кімнати 1-5, площею15,10 кв.м. та тамбуру 1-1, площею 8,9 кв.м., визначити спільний порядок користування приміщеннями загального користування, а саме господарськими будівлями та спорудами, земельними ділянками для будівництва та обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 30 червня 2015 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких просить скасувати рішення суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нові рішення про задоволення їхніх позовів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 слід відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід задовольнити частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у спірному житловому будинку внаслідок неправомірної поведінки колишнього власника будинку, тому підстав для визнання їх втратив ним користуванням будинком, передбачених ст. 71 ЖК України, не встановлено.

Колегія суддів із такими висновками не погоджується, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та не відповідають вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок № 118 по вул. Леніна у с. Пищики Сквирського району Київської області належить позивачеві ОСОБА_4 на підставі договору дарування з 14 липня 2014 року, згідно з яким ОСОБА_5, мати позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_2, подарувала спірний будинок сину ОСОБА_4 (а.с.10-13).

У вказаному будинку зареєстровані, крім сім»ї позивача, також відповідачі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 ( а.с.16).

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого май на будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Саме такого правового висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 16 січня 2012 року.

Враховуючи, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані та мали право користування спірним будинком як члени сім»ї колишнього власника будинку ОСОБА_5, після припинення у ОСОБА_5 права власності на цей будинок 14 липня 2014 року відповідачі втратили право користування спірним будинком, сокільки не є членами сім»ї нового лвасника будинку ОСОБА_4

Також відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не набув самостійного права на спіре житло з підстав, передбачених законом.

За таких обставин, позовні вимоги позивача ОСОБА_4 в частині усунення перешкод у користуванні будинком шляхом визнання останніх такими, що втратиои парво копрситування спірним житлом підлягають до задоволення, оскільки з припиненням права власності ОСОБА_5 жиле приміщення члени її сім'ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також втрачають право користування цим приміщенням

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 р. № 5, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що вказані в позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми в обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішенні спору.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не звернув увагу, що позовна заява мотивована порушенням права власності з посиланням на ст.ст. 316,317, 319, 321 ч.1, 383 ЦК України, які регулюють право власності. Письмової заяви позивачів про зміну підстави позову, подану в порядку ч.2 ст. 31 ЦПК України до початку розгляду справи по суті, матеріали справи не містять.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_4 просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом лише з підстав, передбачених ст. 71 УРСР, яка хоч і зазначена в позові, але не відповідає фактичним обставинам, викладеним у позовній заяві, не ґрунтується на матеріалах справи. Суд першої інстанції невірно визначив характер спірних правовідносин та матеріальний закон, що їх регулює, не взяв до уваги, що позивачі звертались до суду за захистом права приватної власності на житло, а ст. 71 ЖК УРСР регулює питання виселення з жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду, тобто цей закон не поширюється на правовідносини щодо виселення з приватного житла.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування спірним житлом.

Разом з тим позовні вимоги ОСОБА_4 про зобов»»язання Сквирський РС УДМС України в Київській області зняти з реєстраційного обліку відповідачів задовленню не підлягають, оскільки позивачем не пред»явлено позову до Сквирського РС УДМС України в Київській області в якості відповідача.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 14 липня 2014 року, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі не є особами, які можуть оспорювати цей договір.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону, крім того, матеріали справи не містять даних про наявність підстав, передбачених ст.ст. 230, 233 ЦК України для визнання вказаного правочину недійсним.

Зокрема, згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в обману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Згідно ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Матеріали справи не містять даних про про те, що з боку ОСОБА_4 при укладенні договору дарування будинку мав місце умисний обман щодо істотних обставин, або що ОСОБА_5 подарувала будинок під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд обґрунтовано виходив з положень ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відхиляючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про вселення, встановлення порядку користування спірним житловим будинком та присадибною земельної ділянкою, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами сім»ї теперішнього власника спірного будинку і не набули самостійний прав на користування спірним будинком.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3, колегія суддів вважає, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, в частині вирішення зустрічного позову рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід відхилити, а рішення суду в цій частині залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303,307-309 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 30 червня 2015 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог: Пищиківська сільська рада Сквирського району Київської області, Сквирський РС УДМС України в Київській області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та ухвалити в цій частині нове рішення нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог: Пищиківська сільська рада Сквирського району Київської області, Сквирський РС УДМС України в Київській області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, зобовязання зняти з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: вул. Леніна, 118, с. Пищики, Сквирський район, Київська область.

В іншій частині позову відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту проголошення.

Головуючий

Судді