Єдиний унікальний номер 725/2559/15-ц
Номер провадження 2/725/521/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 Владіслав Віталійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що її батьку ОСОБА_4 на праві власності належала ? частки квартири АДРЕСА_1, загальною площею 46,80 кв.м., а інша частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину належала її тітці ОСОБА_5

20 лютого 2013 року її батько помер та після його смерті відкрилася спадщина, однак вона до органів нотаріату з метою оформлення документів про право на спадщину на належну батькові частку квартири не зверталася, оскільки у квартирі проживала її тітка, за якою вона здійснювала догляд по день її смерті, яка померла у листопаді 2014 року.

Однак, після смерті тітки, у грудні 2014 року вона звернулась до приватного нотаріуса з метою прийняття спадщини після її смерті та саме тоді їй стало відомо, що 29.07.2008 року між її батьком та тіткою укладено договір купівлі-продажу належної йому частки квартири, в результаті якого ОСОБА_5 стала одноосібним власником вказаного майна. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі №719.

Разом з тим вважає, що даний договір укладено з порушенням вимог закону й відповідно він підлягає визнанню недійсним, оскілки як убачається зі змісту даного договору, від імені продавця, а саме її батька, договір був підписаний ОСОБА_6, при цьому, вважає, що нотаріус не встановила належним чином особу ОСОБА_6, не зясувала яке вона має відношення до її батька, чи належним чином посвідчено її представництво та чи відповідає оспорюваний правочин волі самого ОСОБА_4 Крім того, за життя її батько ОСОБА_4 будь-яких довіреностей на розпорядження та продаж майна нікому не надавав та в період укладення договору у звязку з похилим віком страждав на психічні розлади, а тому не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, про що також свідчить і той факт, що спірний правочин був від його імені підписаний іншою особою.

Вважаючи, що спірний договір порушує її права як спадкоємця та посилаючись на вказане, просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 29.07.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстрований в реєстрі за №719 недійсним та понесені судові витрати покласти на відповідача.

В судове засідання позивач не зявилась, хоча повідомлялась судом про час та місце розгляду належним чином та про причини своєї неявки суд не повідомила.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві, вказавши, що відповідачем у даній справі має виступати саме приватний нотаріус, яка посвідчувала оспорюваний правочин, просив позов задовольнити.

Відповідач приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, направила до суду письмові заперечення, в яких позов не визнала та просила в його задоволенні відмовити, оскільки відповідно до діючого на момент укладення договору законодавства, якщо особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Таким чином, в даному випадку має місце не представництво на яке вказує позивач як на підставу свого позову, а передбачена законом можливість підпису правочину іншою особою в присутності сторони договору та нотаріуса, при цьому причини з яких особа не могла підписати договір власноручно вказані у посвідчувальному написі. Крім того, вказувала на те, що позивачем не надано доказів недієздатності або фізичної хвороби її батька, а також доказів порушення її майнових прав, оскільки із заявою про прийняття спадщини після смерті батька у встановлені строки вона не зверталась. На підставі викладеного, посилаючись на вищевказані обставини, а також на те, що вона є неналежним відповідачем у даній справі, просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Залучений до участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив та не направив до суду відповідного мотивованого клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутності.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Так, згдно із положеннями ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 07.01.1976 року народилась ОСОБА_7 та її батьком відповідно до копії свідоцтва про народження був ОСОБА_8, який помер 20.02.2013 року (а/с 5,7). Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому на праві власності майно.

Зокрема, згідно витягу з Реєстру права власності на нерухоме майно, станом на 25 травня 2006 року (на дату видачі витягу) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності по ? частці кожному належала квартира АДРЕСА_2 (а/с 6).

Разом з тим, 29.07.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купила ? частину квартири АДРЕСА_3 (а/с 4). Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі №719.

Крім того, як встановлено судом, позивач після смерті батька із заявою про прийняття спадщини не зверталася.

22 листопада 2014 року ОСОБА_5, яка є однією із сторін спірного правочину, померла, що також підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/с 102) та після її смерті відкрилася спадщина на належне їй на праві власності майно.

Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка вказуючи на те, що спірним правочином порушено її право на отримання частки квартири у власність в порядку спадкування після смерті її батька, посилаючись на вчинення спірного правочину з порушенням вимог закону, просила визнати його недійсним.

Так, відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту порушених прав визначені ст. 16 ЦК України.

При цьому, під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Зокрема, статтею 215 Цивільного Кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, згідно вимог ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вже було встановлено судом, 29.07.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купила ? частину квартири АДРЕСА_3 (а/с 4). Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі №719.

Крім того, як убачається зі змісту вказаного договору, у звязку з похилим віком та станом здоровя ОСОБА_4 вказаний договір підписаний у присутності нотаріуса вдома за адресою м. Чернівці, вул. Руська, 9/4 та на прохання продавця договір замість нього підписала ОСОБА_6

При цьому, позивач як на підставу своїх вимог в частині наявності підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним вказувала на те, що її батько будь-яких доручень на вчинення від його імені правочину іншій особі не надавав, а тому спірний договір у порушення вимог закону від його імені безпідставно був підписаний іншою особою, яка не мала доручення на представництво інтересів ОСОБА_1 .А.І., у тому числі й на вчинення договорів, у звязку із чим такий договір посвідчено нотаріусом з порушенням вимог закону й відповідно підлягає визнанню недійсним.

Так, згідно розяснень викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Статтею 215 Цивільного Кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу

При цьому, ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, для визнання правочину недійсним, суд має встановити недодержання вимог закону саме в момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 657 ЦК України, чинної на час укладення договору, договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Крім того, на момент укладення спірного договору, порядок вчинення нотаріальних дій, у тому числі й договору купівлі-продажу, визначено Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, згідно якої вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють у державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (далі - державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (далі - приватні нотаріуси).

Зокрема, відповідно до положень даної Інструкції нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом на всій території України, за винятком обмежень у праві вчинення нотаріальних дій, установлених Законом України "Про нотаріат" та іншими актами законодавства України.

При цьому, п. 11 Інструкції визначено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи та ін.) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями.

Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених Законом.

Також положеннями Інструкції визначено, зокрема у п. 13 визначено, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій.

Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, але не є громадянином України, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем

роботи фізичної особи).

У разі якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати правочин, заяву або інший документ, підписується інша фізична особа, нотаріус установлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Реквізити документа, за яким встановлено особу громадянина, записуються нотаріусом у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій. Копія документа, на підставі якого встановлюється особа, долучається нотаріусом до примірника правочину (свідоцтва), що залишається в його справах.

Крім того, згідно п. 39 Інструкції при посвідченні правочинів нотаріус з'ясовує обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які є учасниками правочинів (стаття 44 Закону України "Про нотаріат", виходячи з того, що цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання.

Також при посвідченні вчинення певної нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.

Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Крім того, при посвідченні правочинів нотаріус з'ясовує обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які є учасниками правочинів (стаття 44 Закону України "Про нотаріат", виходячи з того, що цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Для перевірки цих обставин нотаріус вимагає відповідні документи (паспорт громадянина, свідоцтва, видані органами РАЦС, трудовий договір, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця тощо). У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.

Якщо в нотаріуса є підстави вважати, що хтось з учасників правочину страждає на хронічний стійкий психічний розлад, що істотно впливає на здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, зловживає спиртними напоями або наркотичними

засобами, токсичними речовинами тощо, а відомостей про визнання особи недієздатною чи обмежено дієздатною немає, нотаріус відкладає вчинення правочину і звертається до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою особою. У разі відсутності встановлення опіки та піклування над особою нотаріус повідомляє про своє припущення одну з осіб чи один з органів, зазначених у статті 237 Цивільного процесуального Кодексу України, які можуть звернутись до суду із заявою про визнання цієї особи недієздатною або обмежено дієздатною.

Крім того, ч. 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат» визначено, що якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

При цьому, згідно вимог ч. 1 ст. 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що підписання правочину в порядку ч. 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат» за своїм змістом та порядком відмінне від поняття представництва, закріпленого у ст. 237 ЦК України, на недотримання якої при укладенні та посвідченні спірного правочину, посилався позивач як на підставу для визнання спірного договору купівлі-продажу частки квартири недійсним, вказуючи зокрема про відсутність факту надання ОСОБА_9 ОСОБА_6 довіреності, у тому числі й на уповноваження її на укладення від його імені спірного договору.

Крім того, позивачем в розумінні положень ст. ст. 10,60 ЦПК України не надано суду доказів щодо недотримання нотаріусом при посвідченні спірного договору вимог Інструкції та Закону України «Про нотаріат», зокрема в частині порушення порядку посвідчення спірного договору, в якому однією із сторін є фізична особа, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати правочин, а тому такий договір підписується іншою фізична особа.

Також судом встановлено, що підставою звернення до суду з даним позовом, позивач вважає той факт, що її батько в період укладення договору страждав на психічні розлади та не розумів значення своїх дій, проте в порушення вимог ст. ст. 10,60 ЦПК України ні позивачем, ні її представником, зазначаючи про вказане, не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували дану обставину, зокрема відповідної медичної документації, а також представник позивач на пропозицію суду щодо можливості уточнення позовних вимог, не скористався своїм правом в частині уточнення позову, зокрема в частині уточнення підстав для визнання договору недійсним та не заявив будь-яких клопотань про призначення в справі відповідної експертизи на встановлення можливості ОСОБА_4 на час укладення спірного договору адекватно сприймати та розуміти обставини та їх значення, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім того, судом також встановлено, що 22.11.2014 року ОСОБА_5, яка є однією із сторін спірного правочину, померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/с 102). Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне їй на праві власності майно, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами.

Так, за змістом ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

При цьому, як убачається з матеріалів справи, за життя ОСОБА_5 склала заповіт, за яким усе належне їй на день смерті майно заповіла на користь ОСОБА_3, який у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується відомостями, наявними у копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5 (а/с 101, 106).

Так, відповідно до розяснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Відповідно до положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

При цьому, за змістом ст.ст. 30-33 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.

Таким чином, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 33 ЦПК України визначено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

За таких обставин ініціатива щодо заміни неналежного відповідача належить позивачу, який звертається до суду з відповідним клопотанням, проте позивач та її представник не скористалися наданим їм процесуальним правом щодо заміни відповідача приватного нотаріуса, який є неналежним відповідачем в даній категорії справ, не зважаючи на те, що судом розяснювалися процесуальні права, на належного відповідача спадкоємця ОСОБА_5, який у визначеному порядку прийняв спадщину й відповідно повинен бути відповідачем за позовом в частині оспоренння дійсності правочину, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_5

За таких обставин, суд оцінивши надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, приходить до висновку, що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса про визнання договору купівлі-продажу недійсним відсутні.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 45 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 203, 215, 237,638, 655,1218 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 30-33, 58, 60,61, 64, 85, 88, 146, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало