У Х В А Л А

про повернення заяви

справа № 312/244/15-ц

провадження № 2-о/312/5/2015

20 листопада 2015 року с. Велика Білозерка

Суддя Великобілозерського районного суду Запорізької області Яцун О.О., в стадії вирішення питання про відкриття провадження в справі за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Великобілозерська районна рада Запорізької області, Трудова сільська рада, ОСОБА_2, державний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просить встановити факт належності імені, ОСОБА_4, яка в свідоцтві про народження серії ЯЛ № 871002 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в графі мати, вказана як ОСОБА_5.

Ухвалою судді від 11 листопада 2015 року зазначена заява була залишена без руху, оскільки подана без дотримання вимог статті 258 ЦПК України.

Зокрема, положеннями п. 2) ч. 1 ст. 258 ЦПК України передбачено, що у заяві повинно бути зазначено причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт.

Частиною другою зазначеної статті ЦПК України встановлена вимога, згідно якої до заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

В порушення вимог статті 258 ЦПК України, заявник в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, не зазначив причину неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт та не додав до заяви довідку або інший документ, який би підтверджував неможливість одержання або відновлення втрачених документів.

Крім того, в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, заявниця вказала, що різниця в написані імені померлої матері є наслідком пропущення строку для прийняття спадщини та у відмові в наданні свідоцтва про право на спадщину. Проте, в порушення вимог статті 258 ЦПК України, заявниця не додала до заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, докази, які б підтверджували вищезазначені обставини, тобто до заяви не додано доказ про те, що заявниці дійсно було відмовлено в отриманні свідоцтва про право на спадщину.

Також вимоги, зазначені заявницею в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, не відповідають вимогам п.1 ч.1 ст. 258 ЦПК України в частині щодо зазначення конкретного факту, який заявниця просить встановити, зокрема, як вбачається із змісту заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, заявниця просить суд встановити факт належності імені, ОСОБА_4, яка в свідоцтві про народження серії ЯЛ № 871002 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в графі мати, вказана як ОСОБА_5. Отже, є не зрозумілим, який саме факт, що має юридичне значення, просить встановити заявниця, тому в розумінні положень п.1. ч.1 ст. 258 ЦПК України, відсутні підстави вважати, що в заяві зазначено конкретний факт, який заявниця просить встановити.

Відповідно до розяснень, які містяться в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, у разі якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя, відповідно до ст. 139 ЦПК України, постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків.

Згідно пункту 3 листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умовою, що заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її предявлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Також в пункті 4 вищезазначеного листа Верховного Суду України вказано, якщо у заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує цей факт, якими доказами він підтверджується, або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя відповідно до ст. 121 ЦПК постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави для залишення заяви без руху і надає заявникові строк для усунення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

Для усунення зазначених вище недоліків ухвалою судді від 11 листопада 2015 року заявнику було надано строк, який не може перевищувати трьох днів з дня отримання заявником копії ухвали.

Між тим, в визначений термін та на момент постанови цієї ухвали заявником було лише частково виконано вимоги, які зазначені в ухвалі судді від 11 листопада 2015 року.

Так, 20 листопада 2015 року заявниця, на виконання вищевказаної ухвали судді надала до суду уточнену заяву про встановлення факту, що має юридичне значення. Із змісту вказаної заяви вбачається, що заявниця виконала вимоги ухвали судді лише в частині зазначення конкретного факту, що має юридичне значення, який вона просить встановити, зокрема заявниця просить встановити факт, що має юридичне значення родинних відносин між фізичними особами: що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, є донькою померлої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. В іншій частині недоліки заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, заявницею не усунуто.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

За правилами ч. 3 ст. 235 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

За правилами частини 2 статті 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Аналізуючи вищезазначене, слід прийти до висновку, що повернення заяви відповідно до частини 2 статті 121 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Крім того, при зверненні до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення ОСОБА_1 було сплачено судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. на рахунок 0059; отримувач: УДКСУ у Великобілозерському районі, що підтверджується квитанцією № 0.0.458244790.1 від 09.11.2015 року.

Враховуючи, що оскільки заява повертається заявнику, то сплачена сума судового збору, відповідно до вимог п. 2) ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», підлягає поверненню заявнику.

Положеннями частини 2 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у випадках, установлених пунктом 1 частини 1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті - повністю.

Повернення зазначених коштів здійснюється у порядку, передбаченому частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного та керуючись статтями 119, 121, 234, 235, 258 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, листом Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення»,

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1, заінтересовані особи: Великобілозерська районна рада Запорізької області, Трудова сільська рада, ОСОБА_2, державний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про встановлення факту, що має юридичне значення, визнати неподаною та повернути заявниці.

Зобовязати Управління Державної казначейської служби України у Великобілозерському районі Запорізької області повернути ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп., яка була сплачена за квитанцією № 0.0.458244790.1 від 09.11.2015 року на рахунок № 0059.

Розяснити заявниці, що повернення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.О. Яцун