Справа №587/1176/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1414/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А. , Околота Г. М.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 25 травня 2015 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 Володіаєвича, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 Гівівни, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, третя особа: Служба у справах дітей Сумської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, який в подальшому уточнило, посилаючись на те, що 21 лютого 2003 року між ним та ОСОБА_19 був укладений договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 7700 доларів США під 14% річних на строк до 20 лютого 2013 року. Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором банк 21 лютого 2003 року уклав з ОСОБА_19 договір застави нерухомого майна, за яким цей відповідач надав в заставу належні йому на праві власності незавершений будівництвом жилий будинок у вигляді 63% його готовності та земельні ділянки загальною площею 0,3345 га, які розташовані за адресою: вул. Шкільна, 32 в с. Токарі, Сумського району, Сумської області.

Посилаючись на те, що відповідач свої зобовязання належним чином не виконав і у нього виникла заборгованість, яка станом на 17 лютого 2014 року становила 40022,96 доларів США, в тому числі: 6419,63 доларів США заборгованість за кредитом; 9651,61 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; 23951,72 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором, тому в рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитним договором у вищезазначеному розмірі позивач просив звернути стягнення на будинок та земельні ділянки, які розташовані за вищезазначеною адресою, шляхом продажу банком вказаного предмета застави з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, з визначеною сторонами вартістю предмета застави в сумі 82100 грн., і яка має бути початковою ціною предмета застави для його подальшої реалізації, з передачею вищезазначеного предмета застави позивачу в управління на період його реалізації у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», а також виселити ОСОБА_19 із спірного житлового будинку.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 25 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за безпідставністю позовних вимог.

Вказане рішення суду позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржило в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд не прийняв до уваги обставини того, що умови кредитного договору щодо його повного виконання належним чином не реалізовані і досі, тому взяті відповідачем зобовязання не припинені, у звязку з чим вимоги позову стосовно звернення стягнення на предмет застави мали бути задоволені, враховуючи і те, що заборгованість за кредитним договором продовжує збільшуватись.

Крім того, відмовляючи в позові в частині виселення відповідача зі спірного житлового будинку, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради віднесено до компетенції виконавчого комітету міської ради, а також не перевірив питання стосовно наявності вільних приміщень з фондів житла для тимчасового проживання у районі, де мешкає відповідач.

Таким чином, на думку банку, вимоги позову є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_20 про задоволення апеляційної скарги, пояснення відповідачів ОСОБА_8, ОСОБА_19 та адвоката останнього ОСОБА_21 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 лютого 2003 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_19 був укладений договір за № 1046 про відкриття та обслуговування карткового рахунку № 4405 8844 9447 3143, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 7700 доларів США під 14% річних на строк до 20 лютого 2013 року (т.1, а.с.21, 22, 23, 26, 27, 28).

Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», того ж дня, тобто 21 лютого 2003 року, уклав з ОСОБА_19 договір застави нерухомого майна, за яким цей відповідач надав в заставу належні йому на праві власності незавершений будівництвом жилий будинок, що складає 63% готовності та земельні ділянки загальною площею 0,3345 га, які розташовані за адресою: вул. Шкільна, 32 в с. Токарі, Сумського району, Сумської області та належать заставодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу за № 691 від 20 лютого 2003 року (т.1, а.с.24-25, 119) та державних актів на право власності на земельні ділянки від 21 лютого 2003 року, за якими ОСОБА_19 на праві власності належать земельні ділянки площею 0,0767 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,2578 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: вул. Шкільна, 31 в с. Токарі, Сумського району, Сумської області (т.1 а.с.78, 79, т.2, а.с.59).

У звязку з порушенням виконання кредитних зобовязань, відповідно до звернення позивача, 25 лютого 2004 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу був вчинений виконавчий напис про звернення стягнення на майно ОСОБА_19 у вигляді незавершеного будівництвом житлового будинку по вул. Шкільній, 32 в с. Токарі, Сумського району, Сумської області, що складає 63% готовності і знаходиться на приватизованій земельній ділянці площею 0,3345 га, переданого у заставу позивачу за відповідним договором, і за рахунок отриманих від реалізації майна коштів задовольнити вимоги банку в сумі 42513 грн. 35 коп., з яких 40349 грн. 77 коп. сума основного боргу по поверненню кредиту, а 2163 грн. 58 коп. проценти за користування кредитом (цивільна справа № 2-12/10, а.с.29, 199, 200).

Постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Сумського районного управління юстиції від 30 грудня 2010 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 25 лютого 2004 року про звернення стягнення на майно ОСОБА_19 у звязку зі сплатою боржником коштів у повному обсязі (т.1 а.с.57), (т.2, а.с.57, 58).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 січня 2008 року ОСОБА_19 на праві приватної власності належить житловий будинок по вул. Шкільній, 32 в с. Токарі, Сумського району, Сумської області (т.1, а.с.44, 122, 123, 153), загальна площа якого на даний час становить 344,5 кв.м, що вбачається із технічного паспорта на будинок від 03 серпня 2009 року (т.1, а.с.38-43), право власності на який зареєстровано в Комунальному підприємстві «Сумське міське бюро технічної інвентаризації» 05 лютого 2008 року за реєстраційним № 21928276 (т.1, а.с.125).

Маючи невиконані перед банком зобовязання за кредитним договором станом на липень 2010 року, а також враховуючи, що грошові кошти за виконавчим написом нотаріуса були сплачені банку лише у грудні 2010 року, тому рішенням Сумського районного суду Сумської області від 05 липня 2010 року, яке набрало законної сили, була стягнута з ОСОБА_19 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 8302,66 доларів США, що еквівалентно 65635,02 грн., з яких 7106,31 доларів США проценти за користування кредитом та 1196,35 доларів США пеня (т.2, а.с.55-56).

Вказане рішення суду було виконано відповідачем лише в березні 2015 року, на підставі чого постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Сумського районного управління юстиції від 12 березня 2015 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа (т.1, а.с.65, т.2, а.с.68).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки суд першої інстанції послався на його необґрунтованість, вказавши, що у звязку з тим, що відповідач погасив заборгованість перед банком у повному обсязі, тому правовідносини зобовязального характеру, що виникли між сторонами, припинились, отже, відсутні підстави для захисту порушеного права.

Що стосується відмови у задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідача ОСОБА_19, то суд першої інстанції виходив з того, що оскільки нерухоме майно (житловий будинок та земельні ділянки), які є предметом іпотеки, були придбані відповідачем не за рахунок кредиту, а ще до укладення ним кредитного договору, тому його виселення із спірного житла є неможливим без надання іншого постійного жилого приміщення, про яке позивач не вказав.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Положеннями ч.1 ст.509 ЦК України визначено, що зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Підстави припинення зобовязання передбачені приписами ст.ст.599, 601, 604, 609 ЦК України. Зокрема, згідно зі ст.559 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.17 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.

У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, положення чинного законодавства хоча і передбачають обовязковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, проте не містять заборони щодо визначення грошового еквівалента зобовязань в іноземній валюті.

Отже, з урахуванням вимог законодавства про те, що сума, що підлягає сплаті в гривнях при виконанні зобовязання у іноземній валюті, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу та обставин справи стосовно того, що виконавчий напис нотаріуса був виконаний боржником через значний проміжок часу (30 грудня 2010 року), тобто на момент погашення вимоги банку в сумі 42513 грн. 35 коп., з яких: (37292,88 + 3056,89 грн.) = 40349,77 грн. сума основного боргу по погашенню тіла кредиту та 2163,58 грн. (385,24 грн. + 1778,34 грн.) проценти за користування кредитом, відповідач ОСОБА_19 фактично повернув банку 5069,32 долара США по тілу кредиту (40349,77 * 100 / 795,96), де за офіційним курсом 100 доларів США на той період складало 795,96 грн., і, відповідно, недоплачена різниця по тілу кредиту становить 2500,14 доларів США (7569,46 доларів США сума по тілу кредиту станом на момент вчинення виконавчого напису 5069,32 доларів США повернутого боргу), а неповернуті кошти по процентам за користування кредитом згідно виконавчого напису становлять 134,06 доларів США (405,88 доларів США 271,82 доларів США), де розрахунок визначений як і по недоплаченому тілу кредиту (вказані суми стягнень зазначені в цивільній справі № 2-12/10, а.с.199, 200).

Діючи аналогічним чином стосовно виконання рішення суду від 05 липня 2010 року можна дійти висновку, що станом на 12 березня 2015 року (закриття виконавчого провадження у звязку з повним погашенням боргу) в частині сплати процентів за користування кредитом відповідач ОСОБА_19, враховуючи, що у кредитному зобовязанні грошовий еквівалент визначений в іноземній валюті, не доплатив банку 4475,31 доларів США ( а) 2155,39 грн. за 100 доларів США на 12 березня 2015 року;

56708,35 грн. стягнута судом заборгованість по процентам Х доларів США;

х= 56708,35 * 100 / 2155,39 = 2631 долар США.

б) 7106,31 доларів США (стягнута судом заборгованість по процентам в іноземній валюті) 2631 долар США = 4475,31 доларів США).

Щодо виконання вказаного рішення суду в частині сплати пені, то станом на 12 березня 2015 року різниця у валютному коригуванні становить 782,19 доларів США ( а) 2155,39 грн. за 100 доларів США, 8926,67 грн. стягнута судом пеня (65635,02 грн. 56708,35 грн.) Х доларів США;

х = 892667 / 2155,39 = 414,16 доларів США.

б) 1196,35 доларів США 414,16 доларів США = 782,19 доларів США.

Всього за рішенням Сумського районного суду від 05 липня 2010 року відповідач не доплатив банку, виходячи з валютних коригувань, - 5257,50 доларів США (4475,31 + 782,19).

Відтак, коригування кредитних платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара США), прямо не заборонена і не суперечить загальним засадам цивільного законодавства щодо судового захисту цивільного права та інтересу, справедливості, добросовісності та розумності.

За правилом ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, приймаючи до уваги вищезазначене та матеріали справи про те, що наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, та рішення суду про задоволення вимог кредитора, які залишились не виконані в повній мірі боржником ОСОБА_19, з урахуванням валютних коригувань, хоча виконавчі провадження закінчені у звязку з виконанням виконавчих документів, не свідчить про припинення правовідносин між сторонами кредитного договору та не позбавляє кредитора права на задоволення певних вимог.

При цьому, колегія суддів враховує, що в предмет заборгованості за кредитним договором, про що у позові від 19 травня 2014 року просив банк, окрім процентів за користування кредитом та пені за рішенням суду від 05 липня 2010 року, як складових коригування кредитних платежів, що залежить від зміни курсової різниці, стосовно яких строк позовної давності не сплинув, так як вказані кошти були сплачені лише в березні 2015 року, має входити і заборгованість за тілом кредиту в сумі 2500,14 доларів США відповідно до виконавчого напису, оскільки наслідки спливу позовної давності на вказану вимогу не розповсюджуються, враховуючи, що в суді першої інстанції заява відповідача і його представника про застосування позовної давності стосувалась лише вимог про стягнення заборгованості по відсоткам та пені (т.2, а.с.51, 52).

Отже, всього сума заборгованості відповідача ОСОБА_19 перед позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» по виконанню умов кредитного договору становить (2500,14 доларів США + 5257,50 доларів США) = 7757,64 доларів США, що станом на день ухвалення судового рішення апеляційним судом за офіційним курсом валют має становити (7757,64 доларів США * 2158,8351 грн. / 100 доларів США) = 167474,65 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача про недоведеність відповідачем обставин того, що він в повній мірі виконав зобовязання кредитного договору і погасив взятий ним валютний кредит знайшли підтвердження матеріалами справи, хоча колегія суддів звертає увагу на те, що замість заявленої в уточненому позові заборгованості на суму 42799,71 доларів США знайшла своє підтвердження заборгованість на загальну суму 7757,64 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 167474,65 грн.

В той же час, що стосується задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави, тобто на житловий будинок і земельні ділянки, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.3 ст.39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.41 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Як передбачено п.п.2, 3, 4 укладеного між сторонами договору застави нерухомого майна від 21 лютого 2003 року, вартість предмета застави, яка на той період складалася із незавершеного будівництвом жилого будинку 63% готовності та земельних ділянок, належних відповідачу ОСОБА_19 на праві власності, становила 82100 грн., що за курсом Національного банку України на той період відповідало еквіваленту 15400 доларів США (т.1, а.с.24-25).

На даний період спірний будинок добудований до повної готовності і є житловим будинком із загальною площею 344,5 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами, ринкова вартість якого відповідно до висновку субєкта господарської діяльності від 29 січня 2015 року становить 1449819 грн., а ринкова вартість земельних ділянок, які є предметом застави, виходячи з того ж висновку субєкта господарської діяльності, становить: площею 0,0767 га 14697 грн., а площею 0,2578 га 49400 грн. (т.2, а.с.59, 60-61).

Отже початкова ціна предмета застави, необхідна для його реалізації, має становити (1449819 грн. + 14697 грн. + 49400 грн.) = 1513916 грн., що еквівалентно 70126,52 доларів США, а не 82100 грн., на чому наголошує позивач, так як за час після укладення договору застави змінились обставини (будинок добудований, у звязку з чим значно зросла його вартість).

Таким чином, враховуючи, що матеріалами справи доведено, що вартість предмета застави житлового будинку та земельних ділянок по вул. Шкільній, 32 в с. Токарі, Сумського району, Сумської області значно перевищує розмір заборгованості за кредитним договором від 21 лютого 2003 року (майже в десять раз), яку допустив ОСОБА_19, колегія суддів дійшла висновку про задоволення клопотання відповідача ОСОБА_19 і застосування принципу співмірності суми заборгованості до вартості іпотечного майна, у звязку з чим вважає за можливе відмовити у задоволенні позову в цій частині, але з інших підстав, ніж вказав суд першої інстанції.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги і ті обставини, що за результатами виконання як виконавчого напису нотаріуса, так і рішення суду відповідач повідомлявся виконавчою службою про виконання вказаних виконавчих документів і закриття проваджень, хоча заборгованість залишилась непогашеною внаслідок курсових змін гривні до іноземної валюти, тому, враховуючи загальні засади цивільного права про справедливість, добросовісність і розумність, колегія суддів критично відноситься до посилань позивача про заподіяння йому збитків внаслідок невиконання відповідачем зобовязань у звязку з недоведеністю вини останнього в цьому.

Крім того, звертає на себе увагу і той факт, що листом від 19 червня 2012 року за № 121 ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомляв виконавчу службу про відмову залишити за собою належне відповідачу нерухоме майно, що є предметом застави (т.1, а.с.169).

За таких обставин, коли суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави, але помилився щодо мотивів відмови в цій частині вимоги, рішення суду необхідно змінити, виклавши інші мотиви відмови в зазначеній частині позову.

Щодо рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про виселення ОСОБА_19 із належного йому жилого будинку, то колегія суддів вважає висновки суду з цього приводу правильними, такими, що ґрунтуються на вимогах ст.ст.30, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України та практиці, викладеній у правових позиціях постанови Верховного Суду України від 18 березня 2015 року, оскільки, як встановлено матеріалами справи, передане відповідачем у заставу майно було ним придбано ще до укладення кредитного договору, тобто не за рахунок кредиту, тому його виселення неможливе без надання іншого постійного жилого приміщення, про що в позові не йдеться.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які можуть бути підставою для зміни рішення в іншій його частині чи для скасування.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.3; 309 ч.1 п.п.3, 4; 314 ч.2; 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 25 травня 2015 року в даній справі щодо вирішення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки змінити в частині викладення мотивів відмови в задоволенні вказаної вимоги.

В іншій частині рішення Сумського районного суду Сумської області від 25 травня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -