Ухвала

іменем україни

16 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідова О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Києво-Святошинського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Київській області, третя особа - Вишнева міська рада Києво-Святошинського району Київської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року,

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради народних депутатів Київської області від 15 травня 1978 року, сім'ї позивача з чотирьох чоловік була надана трикімнатна квартира АДРЕСА_1. З 2004 року за вказаною адресою зареєстрована її внучка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка у січні 2014 року виїхала зі спірної квартири, забрала свої речі і до теперішнього часу фактично проживає у співмешканця в с. Крюківщина, Києво-Святошинського району, Київської області, витрати на утримання квартири не несе.

Оскільки ОСОБА_5 до теперішнього часу зареєстрована у зазначеній квартирі, перешкоджає їй належним чином користуватися житлом, так як вона сплачує комунальні послуги за всіх зареєстрованих у квартирі осіб, в тому числі і за відповідача, яка фактично не проживає в ній, і їй з цієї причини як дитині війни та ветерану праці не надається субсидія на сплату комунальних послуг, просила визнати ОСОБА_4, такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та зобов'язати Києво-Святошинський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 18 травня

2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_4 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд вважав доведеним факт непроживання ОСОБА_4 в спірній квартирі з січня 2014 року без поважних причин.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що ОСОБА_3 є основним наймачем квартири АДРЕСА_1.

3 червня 2004 року за вказаною адресою була зареєстрована в якості члена сім'ї внучка позивача - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Положеннями ст. 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, в тому числі правом на користування жилим приміщенням

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що

ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі без поважних причин із січня 2014 року по вересень 2014 року, тобто понад установлений

ст. 71 УРСР України термін, а тому є такою, що втратила право на користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР <nau://ukr/5464-10|st71> при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України <nau://ukr85>», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України <nau://ukr/5464-10|st71>), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Усупереч вимогам ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st212>, 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> висновки суду не ґрунтуються на доказах.

Апеляційний суд визнав установленими ті обставини, які не підтверджені належними доказами.

Так, суд апеляційної інстанції вважав доведеним факт непроживання

ОСОБА_4 в спірній квартирі з січня 2014 року, проте в порушення вимог ст. 213 ЦПК України не дав належної оцінки не встановив поважності причин такого непроживання, що є суттєвим для правильного вирішення спору.

У порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд не дав належної правової оцінки запереченням ОСОБА_4 відносно того, що зі спірної квартири вона пішла після смерті батька, в червні

2014 року, а не в січні, як стверджує позивач, не проживає в квартирі вимушено - через неприязні стосунки позивача з її чоловіком

ОСОБА_6, та що вона не має наміру покидати квартиру, не втрачала до неї інтерес, оскільки іншого житла не має та чекає народження дитини.

Посилаючись на акти обстеження матеріально-побутових умов проживання від 12 лютого 2014 року, 22 травня 2014 року, 29 серпня

2014 року, складених депутатом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, апеляційний суд не врахував, що з їх змісту вбачається, що ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі, однак не встановлено термін та не наведено причин її непроживання.

Беручи до уваги покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які містять інформацію про непроживання ОСОБА_4 за місцем реєстрації, апеляційний суд не врахував, що дані відомості не містять інформації про причини її не проживання.

Визнаючи ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою, апеляційний суд, посилаючись на норми ч. 1 ст. 71 <nau://ukr/5464-10|st71>, 72 ЖК УРС <nau://ukr/5464-10|st72>Р, належним чином зазначені обставини не перевірив, не визначив їх поважність та термін збереження права на спірне жиле приміщення.

Викладене свідчить, що при вирішенні спору апеляційним судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонами доказам, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого апеляційним судом у справі рішення з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 18 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська