Номер провадження: 22-ц/785/7521/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Суворова В.О., Черевка П.ММ.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області «Про визнання договорів позики, іпотеки та задоволення вимог іпотеко держателя недійсними, визнання права власності», -

ВСТАНОВИЛА:

23.06.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, який у подальшому був уточнений, по якому просив визнати недійсним нотаріально посвідчений договір позики, укладений 22.12.2011 року між ним та ОСОБА_2; визнати недійсним нотаріально посвідчений договір іпотеки, укладений 22.12.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнати недійсним нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 22.12.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції щодо реєстрації права власності відповідача на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, а також визнати за позивачем право власності на вказану квартиру.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.11.2014 року, за заявою представника позивача, позов в частині скасування рішення державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції щодо реєстрації права власності відповідача на вказану двохкімнатну квартиру було залишено без розгляду.

Позивач посилався на те, що 22.12.2011 року між ним та відповідачем був підписаний договір позики, згідно якому він у якості позичальника повинен був прийняти від відповідачки в борг кошти в розмірі 74400 доларів США, що за курсом НБУ (100 доларів США - 798.9300 грн.) станом на дату вчинення правочину, складало 594403,92 грн., строком на один рік. Даний договір був підписаний ним у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу. Однак будучи недосвідченою особою у галузі права та законодавства, він не зрозумів, що саме він підписав, на засадах довіри поставив свій підпис під відповідними документами, а при подальшому вивченні відповідних документів юристом виявились, що він підписав не кредитний договір, а договір позики, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Однак, коштів він так і не отримав. Приблизно у червні 2012 року йому почали дзвонити невідомі особи від імені відповідачки та вимагати від нього гроші, які він мав неї отримати, а інакше вони реалізують належну йому на праві власності вищезазначену квартиру.

Представники позивача позов підтримали та просили задовольнити його у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив про безпідставність позовних вимог та їх недоведеність.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.12.2014 року позов ОСОБА_3 задоволений; визнано недійсним нотаріально посвідчений договір позики, укладений 22.12.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнано недійсним нотаріально посвідчений договір іпотеки, укладений 22.12.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнано недійсним нотаріально посвідчений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 22.12.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 93,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв. м.; вирішено питання про стягнення судового збору.

29.12.2014 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просить його скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норма матеріального та процесуального права.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.03.2015 року рішення районного суду скасовано, ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позовних.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.07.2015 року рішення апеляційного суду Одеської області від 17.03.2015 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

22.12.2011 року між позивачем та відповідачем був укладений та підписаний договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, згідно з яким позивач у якості позичальника повинен був прийняти від позикодавця, а саме: відповідача, в борг суму в розмірі 74400 доларів США строком на один рік.

Вищевказані кошти потрібні були позивачу для приведення його квартири в придатний для проживання стан.

Із відповідачем, як зазначає представник позивача, позивача познайомив начальник Малиновського відділення ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_5 та, у подальшому, відповідач погодилася надати позивачу кошти у розмірі 60000 доларів США (враховуючи податки сума позики склала 74400 доларів США).

Позивач у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 підписав документи, які нотаріус та відповідач надали йому на підпис.

На ознайомлення зі змістом відповідних документів та на підписання нотаріус допустила тільки сторін договору, однак, будучи недосвідченою особою у галузі права та законодавства, позивач не зрозумів, що саме він підписав, на засадах довіри поставив свій підпис під відповідними документами, а при подальшому вивченні відповідних документів юристом виявилось, що він підписав не кредитний договір, а договір позики, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Однак, як зазначає позивач, коштів він так і не отримав, оскільки після підписання зазначених вище договорів відповідач покинула нотаріальну контору зі словами, що вона поїхала за грошима, однак так і не з'явилася.

Приблизно у червні 2012 року позивачу почали дзвонити невідомі особи від імені відповідача та почали вимагати від нього гроші, які він повинен був отримати від відповідача, а інакше вони реалізують належну йому на праві власності квартиру.

У звязку з відповідними погрозами та діями відповідача, позивач звернувся до міліції із заявою про вчинення злочину, на підставі якої 03.07.2013 року Приморським РВ ГУМВС України в м. Одесі було відкрите кримінальне провадження.

Під час досудового слідства були опитані ряд осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, з показань яких вбачається, що грошові кошти, які повинен був отримати позивач за договором позики, начебто були передані відповідачем не позивачу ОСОБА_3, а його батьку ОСОБА_8, який не був учасником правочину та який не мав повноважень (довіреність) на отримання грошей від імені свого сина позивача ОСОБА_3 ( а.с. 42-68, том 1).

Сама відповідач ОСОБА_2 також надала органам досудового слідства письмові свідчення про те, що вона передала обумовлену суму позики ОСОБА_9 та його батьку ОСОБА_8 ( а.с. 37-41, том 1).

Отже, дана обставина, а також матеріали кримінального провадження підтверджують, що фактично позивач не отримував від відповідача грошових коштів в позику за нотаріально посвідченим договором позики, а відповідач у свою чергу не передавала вказаних грошей позивачу.

Таким чином, відсутній факт передання грошових коштів відповідачем позивачу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 22.12.2011 року відповідач умисно ввела в оману позивача, а саме: запевнила його в настанні таких наслідків правочину (саме його суті щодо передання грошових коштів у відповідному розмірі), які насправді не можуть наступити через прямий умисел відповідача, з метою укладення із ним договору позики, договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя з метою привласнення нерухомості позивача. Внаслідок вказаних дій договір позики є недійсним, так як і недійсними є договори, укладені на його забезпечення: договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до вимог абзацу 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України рішення суду про недійсність договору позики, укладеного у письмовій формі, не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження неодержання позичальником грошей від позикодавця або одержання у меншій кількості, ніж встановлено договором, однак це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним договору позики слід виходити із відповідних норм ЦК України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ст. 236 ЦК України).

Крім того, недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню, відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що відповідач умисно ввела позивача в оману, запевнивши позивача в настанні таких наслідків правочину передання грошових коштів у відповідному розмірі, які не могли наступити через прямий умисел відповідача, з метою укладання з позивачем договору позики, договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя з метою привласнення нерухомості позивача.

Оскільки договір позики судом визнається недійсним, то договори, укладенні в його забезпечення: договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотеко держателя також визнаються судом недійсними.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачем по справі були надані належні допустимі письмові докази на підтвердження доводів та позовних вимог.

Право на захист є складовою частиною самого субєктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобовязаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є доведеними та підтвердженими, у звязку з чим підлягаючими задоволенню.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_10

ОСОБА_11

ОСОБА_12

30.09.2015 року м. Одеса