АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 листопада 2015 року м. Чернівці
Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:
головуючого Половінкіної Н. Ю.
суддів Винту Ю.М., Кулянди М.І.
секретаря Давньої Я.А.
за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №9 м.Чернівці про визнання права користування жилим приміщенням, вселення, зобов`язання здійснити реєстрацію та визнання права власності на частку у майні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 жовтня 2015 року,

встановила:
ОСОБА_1 у грудні 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5
про визнання права користування жилим приміщенням, вселення та зобов`язання здійснити реєстрацію.
ОСОБА_1 вказував, що проживав у квартирі АДРЕСА_1 протягом з 1997 року по жовтень 2014 року як член сім`ї ОСОБА_5 .
Посилався на чинення ОСОБА_5 перешкод у користуванні жилим приміщенням.
Просив визнати право користування квартирою АДРЕСА_1 , вселити у жиле приміщення та зобо`язати ОСОБА_5 здійснити реєстрацію.
Залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, комунальне житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №9 м.Чернівці ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 12 лютого 2015 року.

№22ц-1577 2015 рік Головуючий у 1 інстанції Піхало Н.В.
Категорія: 43 Доповідач Половінкіна Н.Ю.
Також ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23 березня 2015 року залучено до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_5 .
Під час розгляду справи ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги, просив визнати право власності на частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Зазначав, що здійснив ремонтні роботи у квартирі АДРЕСА_1 та підвальному приміщенні вартістю 41228 грн.
Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 жовтня 2015 року у позові ОСОБА_1 про визнання права користування жилим приміщенням, вселення, зобов`язання здійснити реєстрацію та визнання права власності на частку у майні відмовлено.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права користування жилим приміщенням, вселення, зобов`язання здійснити реєстрацію та визнання права власності на частку у майні, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права користування жилим приміщенням, вселення, зобов`язання здійснити реєстрацію та визнання права власності на частку у майні, суд першої інстанції виходив з недоведеності таких вимог.
Такі висновки суду першої інстанції стверджуються матеріалами справи.
На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про визнання права користування жилим приміщенням, вселення, зобов`язання здійснити реєстрацію підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначав проживання у квартирі АДРЕСА_1 як члена сім`ї ОСОБА_5 з 1997 року по жовтень 2014 року, наявність сімейного побуту та спільного бюджету.
Отже, порушене ОСОБА_1 питання про визнання права користування жилим приміщенням, вселення та зобов`язання здійснити реєстрацію виникає з правовідносин між власником та членом сім`ї власника.
На підставі ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається набуття ОСОБА_5 права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням по комунальній власності виконавчого комітету Чернівецької міської ради 16 вересня 1993 року.
Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
На підставі ч.1 ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати,
дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати,
укладати інші не заборонені законом угоди.
За змістом ч.1 ст.156 ЖК україни члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Також у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
До матеріалів справи приєднано договір між ОСОБА_5 та ОСОБА_5 дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скінтей Ю.І. 29 січня 2015 року (а.с.62).
Встановлено, що ОСОБА_1 є членом сім"і колишнього власника ОСОБА_5 .
За змістом ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Таким чином, права члена сім`ї власника жилого приміщення є похідними від прав власника.
Законом не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).
Ураховуючи наведене зміна власника квартири АДРЕСА_1 є юридичним фактом, що тягне втрату бувшим власником ОСОБА_5 та членом сім`ї бувшого власника ОСОБА_1 права користування зазначеним жилим приміщенням.
У такому разі обставини проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 як члена сім`ї ОСОБА_5 з 1997 року по жовтень 2014 року, наявність сімейного побуту та спільного бюджету, не мають правового значення.
Тому посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на доведеність проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1997 року по жовтень 2014 року не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що право користування ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 не підлягає захисту.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
За змістом ч.1 та 2 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця
проживання особи здійснюється в день подання особою документів.
Для реєстрації особа або її законний представник подає: письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати; талон зняття з реєстрації (у разі зміни місця проживання в
межах України); документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній
установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян,
які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на
військовому обліку).
Відповідно до ч.1 ст.11 Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» осіб реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.
Орган, до компетенції якого входить здійснення реєстрації, не залучений до участі у справі відповідачем.
Тому підстав для покладення на ОСОБА_5 , ОСОБА_5 обов`язку реєстрації ОСОБА_1 немає.
Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази про те, що питання реєстрації ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 було предметом розгляду компетентного державного органу.
У такому разі відсутній спір з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 .
З огляду на наведене рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 жовтня 2015 року ухвалено в наведеній частині з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За змістом ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.
Порушення права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 пов`язувалося із здійсненням ремонтних робіт у жилому приміщенні.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Положеннями ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За змістом абз.4 та 5 п.4 постанови Пленум Верховного суду України у «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року №7 інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку
(його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної
власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не
визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат
на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали не безоплатно.
Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника
жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві
підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних
приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку
перевищували покладений на них ст.156 ЖК обов`язок.
З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .
Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.2 ст.308 ЦПК України, колегія суддів
ухвалила:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 16 жовтня 2015 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.
Головуючий підпис /Половінкіна Н.Ю./
Судді підписи / ОСОБА_6 , Кулянда М.І./
З оригіналом згідно: