АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 листопада2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ТкаченкоТ.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком», третя особа: директор Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» Курмаз Юрій Павлович про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укртелеком» про визнання незаконним наказу №677-к від 20.04.2015 та поновлення його на роботі на посаді начальника відділу правового забезпечення, стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 14 547 грн. 50 коп.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з відповідачем перебував у трудових відносинах з 15.07.2004, де працював начальником відділу правового забезпечення філії «Дирекція первинної мережі ВАТ «Укртелеком», яка є відокремленим структурним підрозділом товариства. Наказом № 119-к від 05.02.2015 його попередили про звільнення із займаної посади у зв'язку з проведенням ліквідації Філії. Наказом від 20.04.2015 № 677-к філії «Дирекція первинної мережі ПАТ «Укртелеком» його було звільнено з роботи в зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно ст. 40 п. 1 КЗпП України, що є незаконним, бо порівняно з іншими працівниками, які залишалися працювати у товаристві, він має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, порушене його переважне право на залишення на роботі в товаристві, йому не було запропоновано вакантні посади згідно штатного розпису в новостворених структурних підрозділах товариства ПАТ «Укртелеком». Невиконання відповідачем вимог ст.ст. 42, 49-2 КЗпП України призвело до порушення його законних прав та інтересів на залишення на роботі у товаристві, що в свою чергу призвело до незаконного звільнення.

В ході розгляду справи позивач ОСОБА_3 збільшив позовні вимоги та просив визнати незаконним наказ №677-к від 20.04.2015 та поновити його на роботі на посаді начальника відділу правового забезпечення, стягнути на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 36 194 грн. 44 коп., моральну шкоду, завдану в результаті незаконних дій при звільненні, у розмірі 50 000 грн. При цьому, мотивував свої збільшені позовні вимоги тим, що середній заробіток за час вимушеного прогулу досяг 72 робочих дні, а незаконне звільнення його з роботи призвело до втрати постійного заробітку, він відчуває постійне емоційне напруження, що викликало в свою чергу погіршення здоров'я, необхідність звернення до лікаря і подальшого лікування. Він втратив нормальні життєві зв'язки, що не дає йому змоги повноцінно спілкуватися з колишніми співробітниками, брати участь у виробничій, господарській та громадській діяльності й все це потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції не дав належну оцінку наявним у справі доказам, внаслідок чого ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Позивач в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Третя особа в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомленаналежним чином, про причини неявки суд не повідомила. Колегія суддів, визнала за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи, оскільки їїнеявка не є перешкодою для розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено з дотриманням норм чинного законодавства.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_3 з 15.07.2004 працював на посаді начальника відділу правового забезпечення філії «Дирекція первинної мережі ВАТ «Укртелеком», яка була відокремленим структурним підрозділом товариства (ПАТ «Укртелеком»).

На підставі рішення Наглядової Ради ПАТ «Укртелеком» (протокол від 10.10.2014 року №231) про закриття (ліквідацію) філії «Дирекція первинної мережі «ПАТ «Укртелеком», наказу ПАТ «Укртелеком» від 03.11.2014 №591 «Про затвердження основних заходів щодо закриття (ліквідації) філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком», 30.01.2015 було видано наказ ПАТ «Укртелеком» № 55 «Про скорочення штату працівників ПАТ «Укртелеком», згідно з яким скорочено штат працівників філії «Дирекція первинної мережі» і у зв'язку з цим внесено зміни до штатного розпису ПАТ «Укртелеком». Серед посад, які були скорочені та виведені зі штатного розпису філії, рахується і посада, на якій працював позивач.

Позивач був письмово ознайомлений з вказаними наказами та попереджений про його майбутнє звільнення із займаної посади 20.04.2015 за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату, з яким ОСОБА_3 був ознайомлений 17.02.2015 (а.с.8).

З моменту попередження позивача про майбутнє звільнення (з 17.02.2015 та до моменту самого зільнення 20.04.2015) позивач ознайомлювався з вакантними посадами у ПАТ «Укртелеком» з метою надання можливості щодо вибору підходящої роботи в товаристві. Підписувати інші запропоновані вакансії станом на 20.02.2015, 11.03.2015 та 25.03.2015 позивач відмовився, про що було складено відповідні акти від 27.03.2015.

Звільнення позивача з роботи відбулось 20.04.2015 у зв'язку зі скороченням штату працівників (п. 1.ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає, що йому не пропонувались вакантні посади, однак вказане твердження спростовується матеріалами справи.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що 17.02.2015, одночасно з попередженням про звільнення, ОСОБА_3 під підпис було ознайомлено з вакантними посадами.

27.03.2015 ознайомився зі списками вакансій станом на 20.02.2015, 11.03.2015, 25.03.2015, у присутності працівників відділу кадрів, проте від підпису про ознайомлення зі списками вакансій відмовився, про що було складено відповідні акти від 27.03.2015.

Посилання апелянта на те, що акти від 11.03.2015 та 25.03.2015 є фіктивними спростовується часовим проміжком між датами списків вакансій та актами про відмову від ознайомлення, що є наслідком перебування позивача у відпустці та не може бути свідченням недійсності даних актів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 6-40цс15 від 01.04.2015, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового поговору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП Українироботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Таким чином, відповідач належно виконуючи покладені на нього законом обов'язки, дотримався приписів чинного законодавства щодо процедури звільнення позивача, у тому числі п. 1 ст. 40 КЗпП України та ст. 49-2 КЗпП України.

Більш того, чинне законодавство не передбачає порядок надання пропозиції іншої роботи шляхом прив'язки списків вакансій до штатного розпису товариства чи його структурних підрозділів, як і не передбачає чіткий механізм і порядок оформлення самої пропозиції. Сам факт надання пропозиції (перелік вакантних посад) є свідченням чинності та достовірності даних вакансій.

Таким чином, посилання апелянта на те, що відповідач на підставі наказів та листів структурних підрозділів самостійно визначав вакантні посади, на які працевлаштовувались працівники, що підлягали скороченню, та пропонував ці вакансії письмово конкретним працівникам з подальшим їх працевлаштуванням, є безпідставними.

Щодо відмови в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки не було встановлено порушення трудових прав позивача, то й підстави для відшкодування моральної шкоди, відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, відсутні.

Виходячи з викладеного колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем було здійснено всі необхідні дії для ознайомлення позивача з наказом про звільнення та здійснення розрахунку при звільненні.

Таким чином доводи апелянта про порушення відповідачем ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України, не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять посилань на будь-які порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді