УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про повернення безпідставно набутого майна за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 26 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 8 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 1 листопада 2009 року між нею та ОСОБА_4 був укладений договір оренди нежитлового приміщення - кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого по АДРЕСА_1, з подальшим викупом у розстрочку строком на 7-10 років, з щомісячною орендною платою у розмірі 10 тис. грн. Загальна сума викупу складала 300 тис. доларів США із початковим внеском 25 тис. доларів США та по 3 тис. або 3 500 доларів США щомісячно. На виконання вказаних умов вона передала відповідачці за кілька разів 41 тис. доларів США, які оформляла та приймала ОСОБА_5, що підтверджується прибутковими касовими ордерами. Факт отримання відповідачкою 41 тис. доларів США визнавався і вона не заперечувала проти їх повернення, але коли у травні 2012 року вона заявила позов до ОСОБА_4 про визнання недійсним іншого правочину та стягнення з відповідачки як спадкоємця, отриманих за недійсним правочином грошових коштів, відповідачка відмовилась від повернення даної суми. Просила стягнути з відповідачки 41 тис. доларів США, що еквівалентно 516 876 грн 99 коп., та проценти за безпідставне утримання її грошей у розмірі 6 144 грн 60 коп.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 26 серпня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 8 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, виходив із того, що спірні грошові кошти, які ОСОБА_3 сплачувала за викуп кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», були зараховані як викуп житлового будинку по АДРЕСА_2 внаслідок домовленості ОСОБА_3 з чоловіком ОСОБА_4 - ОСОБА_7

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові з інших підстав, виходив із того, що правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України.

Таких висновків апеляційний суд дійшов внаслідок неправильного застосування ст. 1212 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

До таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 2 жовтня 2013 року, яка прийнята за результатом перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, у справі № 6-88цс13, та в силу імперативних положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою у правозастосуванні.

Судом установлено, що ОСОБА_4 є власником кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого по АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 06 вересня 2006 року (а. с. 29).

1 листопада 2009 року приватний підприємець ОСОБА_4 (орендодавець) та приватний підприємець ОСОБА_3 (орендар) уклали договір оренди нежитлового приміщення, кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», з подальшим викупом строком на 7−10 років. Згідно з доповненням до цього договору вказане кафе викупляється за 300 тис. доларів США із завдатком 25 тис. доларів США і по 3000−3500 доларів США щомісячно, але щорічна передоплата не повинна бути меншою ніж 40 тис. доларів США (а. с. 5−9).

Разом із тим відповідно до графіка погашення ОСОБА_3 було внесено сім платежів: 04 жовтня 2009 року - 22 200 доларів США, 25 листопада 2009 року - 2 800 доларів США, 25 листопада 2009 року - 4 тис. доларів США, 25 грудня 2009 року - 3 тис. доларів США, 27 січня 2010 року - 3 тис. доларів США, 25 лютого 2010 року - 3 тис. доларів США, 25 березня 2010 року - 3 тис. доларів США, що підтверджується копіями квитанцій до прибуткового касового ордера, виданих приватним підприємцем ОСОБА_4 та підписаних головним бухгалтером. У квитанціях зазначено, що грошові кошти отримані від ОСОБА_3 як внесок за викуп кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» (а. с. 10−12).

Договір оренди кафе з викупом укладено в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення та державної реєстрації, в силу вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України він є нікчемним.

Ураховуючи викладене, виконання за нікчемним правочином є безпідставним, отримане у порядку такого виконання підлягає поверненню іншій стороні згідно положень ст. 1212 ЦК України.

За таких підстав висновок апеляційного суду про відмову в задоволенні позову неможливо вважати обґрунтованим.

Крім того, апеляційним судом не враховано, що між сторонами склались правовідносини щодо повернення майна, отриманого за нікчемним правочином. При цьому, договір оренди майна с наступним укладенням договору купівлі-продажу сторони уклали як фізичні особи-підприємці.

За правилами ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи, зокрема, у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

Відповідно до ст. 21 ГПК України позивачами в судовому процесі є підприємства та організації, зазначені в ст. 1 цього Кодексу.

Згідно ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Таким чином, розглядаючи спір по суті, апеляційний суд на вищевказане уваги не звернув, не врахував, що спірний договір укладено між фізичними особами-підприємцями, не перевірив чи на час виникнення спірних правовідносин сторони були зареєстровані як підприємці (матеріали справи таких даних не містять), унаслідок чого дійшов до передчасного висновку щодо належності даного спору до юрисдикції загального суду.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України, його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 8 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська