Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2590/15Головуючий у суді І-ї інстанції Крімченко С. А.
Доповідач Франко В. А.
РІШЕННЯ

Іменем України

04.11.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді: Франко В.А.

суддів:Белінської І.М., Чельник О.І.

при секретарі: Постоєнко А.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та процентів за користування коштами.

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів в сумі 4 000000 грн. та процентів за користування ними в розмірі 1 804 931 грн. а також судових витрат.

В обгрунтування позову зазначав, що між ним та відповідачем усно укладено попередній договір купівлі-продажу та будівництва об'єкта нерухомості. На виконання цього договору він передав відповідачу грошові кошти в сумі 16 000 000 грн., про що були надані розписки. За змістом однієї із розписок ОСОБА_4 взяв у нього в борг 4 000 000 грн. та зобов'язався виконати умови попереднього договору купівлі-продажу та будівництва об'єкта нерухомості за адресою: м. Олександрія, АДРЕСА_1.

Попередній договір купівлі-продажу та будівництва об'єкта нерухомості в письмовій формі не укладався, нотаріально не посвідчувався, тобто є нікчемним.

Посилаючись на ст.ст.203,215,216,220 ЦК України, ст.ст.1212, 1214 ЦК України, на те, що відповідач умови попереднього договору купівлі-продажу не виконав, грошові кошти не повернув, просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь 4 000 000 грн. та проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 1 804 931 грн.50 коп., а всього 5 804 931 грн.50 коп. (т.1, а.с.2-5).

В подальшому представник позивача уточнив позовні вимоги і просив суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 4 000 000 грн. основного боргу, судовий збір в сумі 3 441 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 5 грудня 2013 року по 30 грудня 2014 року в сумі 852 164 грн.40 коп. (т.3,а.с.162).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 4 000 000 грн.(чотири мільйона гривень) безпідставно набутих коштів, 3 441 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено (т.3, а.с.177-181).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, скасувати заходи забезпечення позову та стягнути з ОСОБА_5, на його користь 1827 грн. судового збору, 5 655 грн. витрат за проведення судових почеркознавчих експертиз (т.3, а.с.194-202).

Справа була предметом розгляду судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Ухвалою суду апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 7 квітня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги, пояснив, що зазначені у скарзі клопотання не підтримує а саме про зобов'язання ОСОБА_5 особисто з'явитись до суду, та про призначення у справі судової технічної експертизи розписки.

Представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які зявились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відповідно до вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст.214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 надав позивачу ОСОБА_5 письмову розписку про те, що взяв від ОСОБА_5 4 000 000 (чотири мільйона гривень) згідно попереднього договору купівлі-продажу та будівництва об'єкта за адресою м. Олександрія, АДРЕСА_1 і зобов'язався виконати всі пункти попереднього договору купівлі-продажу (т. 3, а.с.41).

Висновком повторної судової почеркознавчої експертизи № 1944-14 від 29 вересня 2014 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4, що розташований під текстом розписки про отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_5 4 000 000 (чотирьох мільйонів гривень) - виконаний самим ОСОБА_4.

Літерні та цифрові рукописні записи, якими виконаний текст розписки про отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_5 4 000 000 (чотирьох мільйонів гривень) - виконані самим ОСОБА_4 (т.3, а.с.119-126).

Встановлено також, що факт написання розписки особисто ним, відповідач ОСОБА_4 визнав в судовому засіданні першої інстанції 31 грудня 2014 року. Це підтверджується журналом судового засідання та технічним записом судового засідання (т.3,а.с.173-175).

Зі змісту наданої позивачем розписки вбачається, що дата її написання, а також дата укладення попереднього договору купівлі-продажу та будівництва об'єкта, в ній відсутні.

В обґрунтування позову представник позивача зазначав в суді першої інстанції та підтвердив вказані обставини і в суді апеляційної інстанції , що в листопаді 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в усній формі було укладено попередній договір про будівництво торгівельного центру за адресою: м. Олександрія, АДРЕСА_1 та купівлю-продаж побудованого приміщення. На виконання цих умов ОСОБА_5 надав ОСОБА_4, на будівництво торгівельного центру частинами всього 16 000 000 грн. За умовами усного договору ОСОБА_4 повинен був після закінчення будівництва оформити право власності ОСОБА_5 на частину даного об'єкта відповідно до суми наданих грошових коштів або укласти договір купівлі-продажу частини об'єкта ОСОБА_5 або повернути кошти. На підтвердження фактів отримання коштів відповідач писав розписки. Оскільки за цією домовленістю відповідач не виконав свої зобов'язання, а грошові кошти повністю не повернув, із наданих відповідачем розписок, у позивача збереглась розписка на суму 4 000 000 грн., тому він просив задовольнити позов про повернення безпідставно набутих коштів в сумі 4 000 000 грн. При цьому представник наполягав, що вказана сума- це саме безпідставно набуті кошти.

З матеріалів справи вбачається, що 05 березня 2010 року між ОСОБА_4 (продавцем), ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_8 (покупцями) укладено нотаріально посвідчений попередній договір, за умовами якого його сторони зобов'язались у майбутньому у строк 5 банківських днів з моменту здачі об'єкта (нежитлове приміщення, а також всі приміщення, які будуть добудовані при реконструкції цього об'єкта, по АДРЕСА_1 у м. Олександрії Кіровоградської області) в експлуатацію після його реконструкції укласти договір купівлі-продажу нежитлового приміщення у письмовій формі з нотаріальним посвідченням на умовах, визначених цих договором. Купівля-продаж об'єкта має бути вчинена на суму, що на день підписання договору купівлі-продажу об'єкта складатиме 24 млн грн.

15 вересня 2011 року між ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_8 був укладений договір про розірвання попереднього договору, який був посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Хоменком В.Ю. (т3 а.с.149-150).

Згідно розписки ОСОБА_5 від 5 листопада 2013 року вбачається, що він отримав від ОСОБА_4 8 000 0000 (восьми мільйонів гривень) в рахунок повернення раніше сплачених ним коштів за попереднім договором від 5 жовтня 2010 року №302(т.3, а.с. 151).

Вбачається, що представник відповідача ОСОБА_6 , який надав вище вказані договори та розписку ОСОБА_5, зазначав в судовому засіданні суду першої інстанції 30.12.2014 року, що вони не відносяться до даної справи.

Як вище зазначалось, ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 письмову розписку без дати про отримання від нього 4 млн. грн згідно з попереднім договором купівлі-продажу та будівництва об'єкта по АДРЕСА_1 у м. Олександрії, зобов'язавшись виконати умови цього договору. (.т.3 а.с.41)

Докази про наявність будь-яких інших договорів між сторонами матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ст.60 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Позивач зазначав, що гроші в сумі 4 000000 грн. були передані відповідачу. Зазначене підтверджується письмовим доказом - розпискою відповідача, факт особистого написання розписки підтверджено поясненнями відповідача та висновком судової почеркознавчої експертизи.

Доводи відповідача про те, що він повернув позивачу грошові кошти, які той йому надавав частинами, належними та допустимими доказами не підтверджено.

Відповідно до ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Оскільки оригінал розписки знаходиться у позивача, це свідчить про невиконання зобовязання, та неповернення йому грошових коштів відповідачем.

Доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовують.

Також, доводи апеляційної скарги про те, що суд ухвалив рішення на підставі пояснень сторін, які отримані не за процедурою допиту свідків і тому не можуть використовуватись як засіб доказування, є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав правової оцінки доводам відповідача про повернення коштів позивачу та підтвердження цієї обставини розпискою від 5 листопада 2013 року.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, дав правову оцінку цим доводам відповідача про повернення позивачу коштів.

У розписці відсутні будь-які застереження про неможливість позивача повернути відповідачу розписку про отримання 4 000 000 грн. (а.с.180).

Відповідно до ч.4 ст.545 ЦК України, у разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

На думку колегії, та обставина, що позивач звертався до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом про визнання права спільної сумісної власності з тих підстав, що він надав ОСОБА_4 4 000 000 грн., що підтверджується розпискою, яка надана і на підтвердження вимог за його позовом про стягнення безпідставно отриманих коштів, не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки позивач має право обирати спосіб захисту своїх прав або шляхом визнання права власності на майно, або шляхом стягнення коштів (т.3, а.с.210-212).

Зміст позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на нежитлове приміщення за адресою: м.Олександрія, АДРЕСА_1, поданої до суду 19 грудня 2013 року (а.с.210-212, 214, в якому позивач посилається як на підставу для задоволення вимог на розписку про одержання ОСОБА_4 4 000 000 грн., узгоджується з обставинами, встановленими судом першої інстанції щодо передачі та отримання відповідачем вказаної суми грошових коштів від позивача.

Безпідставними є доводи представника відповідача про те, що висновки суду першої інстанції спростовуються рішенням господарського суду Кіровоградської області від 05 лютого 2014 року у справі за позовом ПП «Агропромисловий комплекс «Артем» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсним договору безпроцентної фінансової допомоги та визнання права на спільну сумісну власність на нежитлове приміщення.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як свідчить зміст рішення господарського суду, обставини щодо написання розписки ОСОБА_4 про отримання ним коштів від ОСОБА_5 та сама розписка не були предметом розгляду у вказаній справі. Крім того, ОСОБА_5 на брав участь у цій справі, суд відмовив у залученні його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача.

Як вище зазначалось, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи.

Проте, частково задовольняючи позов ОСОБА_5 та стягуючи 4 млн .грн. суд першої інстанції, застосувавши до даних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України, виходив із відсутності правових підстав для набуття або збереження відповідачем отриманих за розпискою 4 млн грн, оскільки сторони основний правочин не уклали, ці кошти не є позикою, тому між сторонами існують позадоговірні зобов'язання.

Однак погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини.

Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що наявність договору чи іншого правочину є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як вбачається з матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його зберігання та передачі для придбання у майбутньому торговельного центру.

Крім того, встановлено , що грошові кошти в сумі 4 000 000 грн. не передавались у власність чи користування, їх було отримано не як позику чи оплату за надані послуги згідно з договором, а лише як предмет договору.

Колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, про що наполягав представник позивача у суді апеляційної інстанції.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Зокрема в постанові Верховного Суду України від № 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14 вказано, що той факт, що договір сторонами укладено у формі, яка не відповідає вимогам закону не свідчить про те, що він не є укладеним. Разом з тим, правила ст..1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично не укладеного договору.

Отже, оскільки відносини , які склались між сторонами є договірними, то суд помилково застосував до них ст..1212 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу.

Недійсним є правочин якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі не можливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,-відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом,не можуть змінюватись за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

За таких обставин, коли суд, з'ясувавши обставини справи, під час її вирішення застосував матеріальний закон, який не поширюється на вказані правовідносини, судове рішення відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5 з вище наведених підстав.

Керуючись ст.ст.303, 304, ст.307, ст.309, 313, 314,316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги позовом ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 4 000 000 гривнів.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 3441 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту йогопроголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: