Справа №590/349/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Оснач С. В.
Номер провадження 22-ц/788/2021/15 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

17 листопада 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І. ,

при секретарі судового засідання - Чуприні В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 25 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 25 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики були задоволені. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 155293 грн. 61 коп. боргу, з яких: заборгованість за договором позики у розмірі 70 200 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 3981 грн. 45 коп., інфляційні збитки у розмірі 45863 грн. 40 коп., проценти за договором позики у розмірі 35248 грн. 76 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1552 грн. 93 коп., а всього стягнуто 156 846, 54 грн. (а.с.97)

Не погодившись з рішенням суду відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позов не визначився з природою правовідносин що склалися між сторонами. Вважає, що позивачем не було надано беззаперечних доказів факту укладення договору позики, оскільки суду надана лише копія розписки, яка не містить дати отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_4 грошових коштів саме у сумі 153400 грн., у ній не вказано, що кошти беруться у борг, з її змісту не зрозуміло хто із сторін бере на себе зобов'язання повернути борг до 01 січня 2014 року. Вказує, що жодних коштів у борг від позивачки вона не отримувала, а надана суду розписка підтверджує факт виникнення між ними інших правовідносин, що не є борговим зобов'язанням.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали та рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами були укладений договір позики, який підтверджується розпискою, відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню грошових коштів виконала не в повному обсязі, заборгованість не погасила в обумовлені строки, у зв'язку з чим відповідно до вимог ст.ст.1046-1050, 625 ЦК України стягнув з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, проценти за договором позики та 3% річних від простроченої суми.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають матеріалам справи і вимогам закону.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст.ст.1046-1050, 625 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Задовольняючи позов про стягнення боргу суд першої інстанції обґрунтовано виходив з цих вимог закону.

Оригіналом розписки, яка була надана позивачем для огляду у судовому засіданні (ксерокопія розписки на а.с.4) підтверджується, що відповідач ОСОБА_3 отримала у позивача ОСОБА_4 в борг грошові кошти в сумі 153 400 грн., які зобов'язалася повернути до 01 січня 2014 року. Факт особистого написання розписки, виконання підпису, та отримання зазначеної суми грошових коштів відповідачем у березні 2012 року, підтверджується показаннями свідка ОСОБА_5 в присутності якої передавалися кошти та складалася розписка, та відповідачкою ОСОБА_3 не заперечується.

Оскільки зазначена розписка була видана відповідачем ОСОБА_3 як позичальником позивачу ОСОБА_4 як позикодавцю, а остання надала її на підтвердження своїх вимог суду і крім того зазначила в уточненій позовній заяві та пояснила у судовому засіданні, як першої так і апеляційної інстанції, що відповідачкою частково було сплачено борг за розпискою у сумі 83200 грн., суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що між сторонами був укладений договір позики, відповідачка частково погасила борг за цим договором, а не сплачена сума боргу складає 70 200 грн.

Наявність оригінала розписки у позивача, підтверджує той факт, що відповідачем ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики повернуті у повному обсязі не були.

Надаючи оцінку наданим позивачем ОСОБА_4 на підтвердження укладеного договору позики письмових доказів (боргової розписки), суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розписка є документом, яка підтверджує як сам факт укладення між сторонами спору договору позики, так і передачу грошей позикодавцем позичальнику, а тому обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача заборговані грошові суми, оскільки зобов'язання за договорами позики відповідач не виконала у повному обсязі у передбачений строк.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на її користь заборгованості за договором позики з урахуванням індексу інфляції, процентів за позикою, та трьох процентів річних від простроченої суми ґрунтуються на законі, розрахунок кількості прострочених днів за договорами позики, процентів, інфляційних збитків, був наданий позивачем та є правильним і відповідачем ОСОБА_3 не спростований (а.с.80-83), а тому доводи апеляційної скарги в частині невірного застосування судом положень ст.ст.625, 1048 ЦК України є безпідставними і до уваги колегією суддів не приймаються.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що оскільки зобов'язання за договорами позики відповідач ОСОБА_3 не виконала у повному обсязі, то є всі підстави для стягнення з неї на користь позивача заборгованості за договором позики з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, процентів за позикою, нарахованих відповідно до облікової ставки НБУ за весь строк користування позивачем грошовими коштами та три проценти річних від простроченої суми.

Саме такий правовий висновок про застосування ст.1046,1047, 1048, 1050 ЦК України міститься у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс14, та від 02 вересня 2015 року у справі №6-369цс15, які відповідно до змісту статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України.

Доводи апеляційної скарги стосовно не отримання відповідачем ОСОБА_3 за розпискою грошових коштів саме у борг, а також неврахування судом першої інстанції що ці кошти відповідач отримала за іншим правочином, колегія суддів оцінює критично та відхиляє їх, оскільки підстави виникнення між сторонами боргових зобов'язань відповідачем ОСОБА_3 належними та допустимими доказами не спростовані, дійсність боргової розписки, тобто написання їх саме відповідачем, нею визнається і не заперечується, правочин, що мав місце між сторонами спору, в установленому законом порядку відповідачем не оспорювався та недійсними не визнавався, а наведені апелянтом доводи є голослівними й такими, що ґрунтуються виключно на припущеннях.

Крім того, в разі оспорювання позичальником наявності зобов'язання саме за договором позики, позичальник повинен надати до суду, з урахуванням вимог ст.218 ЦК України та ст.ст.57-60 ЦПК України, відповідні докази (за виключенням показань свідків) на підтвердження факту укладання інших правочинів та отримання за ними грошових коштів, однак як вбачається з матеріалів справи належних та допустимих доказів, щодо укладення відповідачем інших правочинів та отримання за цими правочинами грошових коштів відповідач ОСОБА_3 суду не надала, тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Крім того, колегія суддів не виключає можливості існування між сторонами інших правовідносин, однак, позовні вимоги ОСОБА_4 заявлені саме з підстав стягнення боргу, на підтвердження якого позивачем надано достовірні докази, а саме боргова розписка, яка відповідачем не спростована.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи апелянта, щодо невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки всі вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає, тому відповідно до частини 1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга на рішення підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 25 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -