Ухвала

іменем україни

04 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Управління Державної міграційної служби України у Кіровоградській області, Служба у справах дітей виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07 червня 2007 року в сумі 29 971,38 доларів США та 268 573 грн 95 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 36,76 кв. м, житловою площею 19,3 кв. м, що належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Озерним Г.М. 18 жовтня 2005 року, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, виселити відповідачів із вищезазначеної квартири зі зняттям із квартирного обліку в Управлінні Державної міграційної служби України у Кіровоградській області.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 08 червня 2007 року між відкритим акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» (далі - ВАТ АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з яким остання отримала кредит в сумі 19 тис. доларів США з терміном повернення до 07 червня 2019 року та сплатою 13,5 % річних. Кредитний договір забезпечений порукою ОСОБА_4 на підставі договору поруки від 08 червня 2007 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, згідно з яким банку в іпотеку передано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. Станом на 21 березня 2014 року заборгованість відповідача перед банком склала: поточна заборгованість за процентами - 140,83 доларів США, прострочена заборгованість за кредитом - 16 881,27 доларів США, прострочена заборгованість за процентами - 11 999,28 доларів США, пеня за простроченими процентами - 97 854 грн 83 коп., пеня за простроченим кредитом - 170 719 грн 12 коп., штраф за нездійснення страхування заставного майна - 950 доларів США, всього 29 971,38 доларів США та 268 573 грн 95 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 грудня 2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором станом на 08 квітня 2009 року в сумі 17 868,31 доларів США та 852 грн 31 коп.

Виконавчі листи про стягнення заборгованості з відповідачів були подані до Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції для примусового виконання рішення суду.

Відповідно до листа Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції рішення суду боржниками не виконано, в квартирі зареєстрована неповнолітня дитина.

23 жовтня 2012 року банком були направлені вимоги про звільнення житлового приміщення, але станом на 11 червня 2014 року мешканці, які зареєстровані та проживають у ньому, добровільно квартиру не звільнили.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 вересня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2014 року, у задоволенні позову ПАТ «Укргазбанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Укргазбанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що 08 червня 2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 19 тис. доларів США з терміном повернення до 07 червня 2019 року та сплатою 13,5 % річних під поруку ОСОБА_4 згідно з договором поруки від 08 червня 2007 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 червня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки без оформлення заставної, посвідчений нотаріально, реєстровий номер 723.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 21 березня 2014 року утворилася заборгованість, яка складається із поточної заборгованості за процентами - 140,83 доларів США, простроченої заборгованості за кредитом - 16 881,27 доларів США, простроченої заборгованості за процентами - 11 999,28 доларів США, пені - 170 719 грн 12 коп., штрафу за нездійснення страхування заставного майна - 950 доларів США, всього 29 971,38 доларів США та 268 573 грн 95 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 грудня 2009 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором 08 червня 2007 року станом на 08 квітня 2009 року в сумі 17 868,31 доларів США та 852 грн 31 коп.

На виконання зазначеного судового рішення до Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції направлено виконавчі листи, на підставі яких відкрито виконавче провадження.

На даний час рішення суду виконується в примусовому порядку, з ОСОБА_3 із заробітної плати щомісячно стягуються кошти. Державним виконавцем описано та арештовано майно, належне відповідачеві та яке є предметом іпотеки, - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відмовляючи ПАТ АБ «Укргазбанк» у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що у Ленінському відділі державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції перебуває на виконанні виконавчий лист від 22 грудня 2009 року про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь позивача солідарно 17868,31 доларів США, та пославшись на п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зазначив, що суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором.

Крім того, суди виходили з того, що при вирішенні спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, згідно з яким предмет іпотеки не може бути примусово стягнутий (відчужений без згоди власника), при цьому наявні всі умови для застосування цього Закону України, а саме: спірне житло є єдиним та постійним місцем проживання відповідачів й іншого житла у них немає.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не визначився належним чином з характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки наявним у справі доказам, не з'ясував і не зазначив, із чого складається заборгованість у розмірі 29 971 долар США та 268 573 грн 95 коп. з урахуванням рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 грудня 2009 року, яким стягнуто з відповідачів на користь позивача заборгованість в сумі 17 868,31 доларів США, та з урахуванням того, що це рішення виконується у примусовому порядку, а також з урахуванням того, що за кредитним договором від 08 червня 2007 року позичальник отримав кредит у розмірі 19 тис. доларів США.

Крім того, суд, відмовляючи у позові, послався як на підставу на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зокрема на те, що загальна площа спірного нерухомого майна складає 36,76 кв. м і є для відповідачки єдиним і постійним житлом, іншого у власності вона не має.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

У ст. 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зазначено, що цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (буди нараховані) на таку основну суму заборгованості.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладенням певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-58цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд на зазначене уваги не звернув.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд на зазначене також уваги не звернув, на порушення вимог статей 315, 316 ЦПК України не усунув допущені порушення суду першої інстанції.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик