Номер провадження: 22-ц/785/7511/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Суворова В.О., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 24 липня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_4 «Про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору», -

ВСТАНОВИЛА:

13.05.2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, по якому просив визнати недійсними кредитний договір, іпотечний договір, укладені між ним та банком, визнати недійсним договір поруки, укладений між ОСОБА_4 та відповідачем, виключити з реєстру обтяжень та зоборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором, зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» зупинити нарахування пені, відсотків та штрафних санкцій за договором про надання споживчого кредиту та зобов'язати сторони повернути грошові кошти у розмірі, що вони сплатили чи отримали на виконання угод за договором про надання споживчого кредиту.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що 15.02.2008 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір про отримання кредитних коштів на споживчі цілі у розмірі 29900 доларів США на строк з 15.02.2008 року до 15.02.2028року зі сплатою процентів у розмірі 12,59% річних. У забезпечення виконання кредитного договору від 15.02.2008 року укладені договори поруки та іпотеки нерухомого майна, що знаходиться за адресою: м. Татарбунари, вул. Новоселів,15. Посилаючись на те, що договір укладено з порушенням чинного законодавства, зокрема, щодо здійснення кредитування в іноземній валюті, при підписанні договору порушені права позивача, банк безпідставно підняв відсоткову ставку, позивач вважав, що кредитний договір та укладені у його забезпечення договори іпотеки та поруки підлягають визнанню недійсними.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача, будучи сповіщеним належним чином, до суду не з'явився, надавши заяву, в якій заперечував проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими та просив у позові відмовити. Крім того, представник відповідача надав заяву про застосування позовної давності у якості підстави для відмови у позові.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 24.07.2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

03.08.2015 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просить рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

15.02.2008 року між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № ODT0GA00000007, за умовами якого банк зобовязався надати позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 15.02.2008 року по 15.02.2028 року включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 37690 доларів США, з яких: 29990 доларів США - на споживчі цілі та 7790 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках, передбачених договором, а позивач повернути отриманий кредит у встановлений договором строк зі сплатою річної процентної ставки у розмірі 12%, винагород та комісій.

Відповідно до п.8.1 зазначеного договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця шляхом надання банку коштів у розмірі 342,94 доларів США згідно з графіком погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії.

Згідно з п. 8.3 вказаного договору забезпеченням виконання позивача зобовязань виступає іпотека будинку, що знаходиться за адресою: вул. Новоселів, 15, м. Татарбунари, Одеська область.

Підпунктом 2.3.1 п.2.3 кредитного договору передбачено право банка в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, зокрема, при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме при зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору. При цьому відповідач зобовязаний надіслати позивачу письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

З додатку № 2 до кредитного договору, який є його невідємною частиною, слідує, що позивача ознайомлено з графіком погашення кредиту до 15.02.2028 року із зазначенням дат погашення, розміру щомісячних платежів, винагород та відсотків.

Сторонами не заперечується, що кредитні кошти позивач отримав від банку у повному обсязі.

При укладенні кредитного договору позивача ознайомлено з загальною вартістю кредиту за 20-річний період користування кредитними коштами, що підтверджується його підписом під додатком № 1 до кредитного договору.

15.02.2008 року між ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ПАТ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки нерухомого майна у забезпечення зазначеного кредитного договору, за умовами якого іпотекодавці є майновими поручителями позивача.

Відповідно до п. 1 розділу І вказаного договору іпотеки його предметом є надання іпотекодавцями в іпотеку будинку загальною площею 135,4 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Новоселів, 15, м. Татарбунари, Одеська область, та належить їм на підставі свідоцтва про право власність від 22.12.1994 року, виданого на підставі рішення ВК Татарбунарської міської ради від 22.12.1994 року № 34.

Відповідачем з 10.06.2008 року та з 02.03.2009 року двічі підвищено річну процентну ставку за договором з 12 % до 15,12 % та з 15,12 % до 17,52 %, про що надіслано позивачу відповідні повідомлення.

29.07.2010 року сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, за умовами якої починаючи з 29.07.2011 року новий розмір річної відсоткової ставки за договором складає 14,62 %.

ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «ПриватБанк», згідно з банківською ліцензією Національного банку України від 04.12.2001 року № 22 та відповідно до дозволу НБУ від 29.07.2003 року № 22-2, надано право здійснювати низку банківських операцій, передбачених положеннями Закону України «Про банки і банківську діяльність», в тому числі операції з валютними цінностями.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з п.2 ч.2 ст.16 ЦК України, є визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу.

Згідно з цими вимогами зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Так, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ст. ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору в установленний у зобовязанні строк.

Зобовязання, згідно з ч.1 ст.524 ЦК України, має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. При цьому сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті (ч.2 ст.524 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 536 ЦК України визначено, крім іншого, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Положеннями ст. ст. 627, 629 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, при цьому договір є обовязковим для виконанням сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).

Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення оспорюваного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частинами 2 та 4 ст. 11 цього Закону встановлено низку обовязків кредитодавця про надання споживачу інформації про кредит та вимог до змісту договору. Зокрема, кредитодавець зобов*язаний повідомити споживача у письмові формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови. У договорі про надання споживчого кредиту повинні бути зазначені сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови визначені законодавством.

Беручи до уваги те, що зміст кредитного договору, укладеного між сторонами по справі не суперечить ЦК України, іншим актам законодавства, відповідає вимогам, встановленим Законом України «Про захист прав споживачів», враховуючи, що сторони на момент його укладення мали необхідний обсяг дієздатності, доказів на підтвердження застосування будь-якого примусу відносно сторін при його укладенні в матеріалах справи немає, більш того, реальність договору підтверджується його подальшим виконанням обома сторонами протягом тривалого часу, колегія суддів вважає, що районний суд прийшов до правильного висновку щодо безпідставності доводів позивача про недійсність договору.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком районного суду щодо критичної оцінки доводів позивача щодо необґрунтованого завищення процентної ставки за договором, необізнаності позивача з обтяженнями кредиту великими процентами, фактичного повернення ним за договором значно більше, ніж домовлено (30605,42доларів США), оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а саме дослідженим у судовому засіданні кредитним договором, положення якого передбачали можливість збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку за певних умов при дотриманні передбаченої договором процедури та детальним графіком погашення заборгованості, підписаним позивачем, із зазначенням загальної вартості кредиту на дату виконання зобовязання (29900доларів США сума кредиту та 52405,60 доларів США відсотки та винагороди).

Крім того, відповідно до ст.192 ЦК України грошовою одиницєю України та законним платіжним засобом, обовязковим до приймання на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

При цьому, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК).

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції, що діяла на час укладення договору) коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статтями 47 та 49 цього Закону визначено перелік кредитних та банківських операцій, які банки мають право здійснювати на підставі банківської ліцензії, в тому числі операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, а також операції з валютними цінностями.

Положення зазначених статей Закону обмежень щодо можливості здійснення кредитних операцій залежно від певного виду валюти, не містять.

За змістом ч. ч. 1,2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року (в редакції, що діяла на час укладення спірного договору) НБУ видає комерційним банкам та іншим фінансовим установам генеральні та індивідуальні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. При цьому генеральні ліцензії надаються НБУ на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання.

Частиною 4 ст. 5 Декрету визначено перелік валютних операцій, на здійснення яких видаються індивідуальні ліцензії, до яких, крім інших, належить надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Пунктом 2.3 глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ від 17.07.2001 року № 275 (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) банки за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ, мають право, крім інших, здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі неторговельні операції з валютними цінностями; ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року № 483 (в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Отже, за умови отримання відповідних банківських ліцензій та дозволів НБУ у встановленому порядку уповноважені банки набувають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, при цьому надання та одержання такого кредиту, сплата процентів за його користування не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною у п. 11 постанови ВССУ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Таким чином необґрунтованими є посилання позивача на відсутність у ПАТ КБ «Приватбанк» індивідуальної банківської ліцензії на здійснення операцій з кредитування у іноземній валюті як на підставу недійсності кредитного договору.

З урахуванням того, що інші вимоги позивача про визнання недійсними забезпечувальних договорів іпотеки та поруки, про зобовязання відповідача зупинити нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним зобовязанням, а також про застосування реституції за недійсним договором, є похідними від позовної вимоги про визнання основного кредитного договору недійсним, підстав для задоволення якої немає, районний суд прийшов до правильного висновку, що у задоволенні цих вимог слід також відмовити.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що позовна давність, за змістом ст.256 ЦК України, є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності.

Оскільки позивач звернувся з позовною вимогою про визнання недійсним кредитного договору з підстав порушення його прав як споживача та не повязував визнання договору недійсним з невиконанням банком договірних зобовязань, до спірних правовідносин положення частини 5 ст. 261 ЦК України не застосовуються.

Оскілкьи позивач ознайомився з умовами кредитного договору, загальною вартістю кредиту та графіком його погашення під час укладення договору 15.02.2008 року, а також з додатковою угодою до договору 29.07.2010 року, про що свідчать його підписи під зазначеними документами, колегія суддів вважає, що районний суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позивач міг довідатися про порушення свого права 29.07.2010 року та повинен був звернутися за захистом свого права в межах загального строку позовної давності до 29.07.2013 року.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів цивільної справи не вбачається, що позивачем по справі були надані належні допустимі письмові докази на підтвердження доводів та позовних вимог.

Право на захист є складовою частиною самого субєктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобовязаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є недоведеними та непідтвердженими, у звязку з чим неспроможними та такими, що не спростовують висновків суду, не маючи підстав та доведеності для задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 24 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8

30.09.2015 року м. Одеса