Справа № 750/3904/15-ц Провадження № 22-ц/795/2148/2015 Головуючий у I інстанції -Коверзнев В. О. Доповідач - Висоцька Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Губар В.С., Онищенко О.І.

при секретарі - Козлачковій Ю.В.,

за участю: апелянта ОСОБА_1, його представника -адвоката Кушнеренка Є.Ю., представника відповідача Негоди В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 05 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сіверська Рось» про визнання незаконними та протиправними наказів, зміну формулювання причини звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05.10.2015 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Сіверська Рось» про визнання незаконними та протиправними наказів, зміну формулювання причини звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовлено, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Доводи скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення суду, є незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В скарзі апелянт зазначає, що відповідачем не доведено, що позивач пів року не з»являвся та не працював на підприємстві, оскільки це спростовується бізнес-планом ТОВ «Сіверська Рось», який стосується посівної кампанії 2015 року; матеріалами цивільної справи № 750/2633/15-ц за позовом ТОВ «Сіверська Рось» про витребування майна; належним чином виконання службових обов»язків; відсутністю претензій з боку керівництва; показами свідків, працівників підприємства; відсутністю належних доказів відсутності позивача на роботі з жовтня 2014 року по лютий 2015 року; на території підприємства конкретного робочого місця позивачу, як працівнику, виділено не було, та за домовленістю з керівництвом більшість свого часу ОСОБА_1 працював у відрядженні в Тернопільській області, вдома або в офісі ТОВ «Сіверська Рось».

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що виданий відповідачем наказ про звільнення позивача ґрунтується на законі, що виключає можливість задоволення позову в цілому, а позивачем, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України не доведено законності та обґрунтованості позовних вимог.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП Україн місцевий суд виходив з конкретних обставин і врахував докази із числа, передбачених ст. 57 ЦПК України.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Судом встановлено, що наказом відповідача від 13.03.2015 року № 19 позивача звільнено з роботи за прогул, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, при цьому прогулом зазначено період з 15.10.2014 року (а.с. 23). Як вбачається з вказаного наказу, позивач був відсутній на роботі з 15.10.2014 року по 13.03.2015 року без поважних причин. Наступним наказом відповідача від 23.03.2015 року № 24 було змінено дату наказу про звільнення позивача з «13 березня 2015 року» на «23 березня 2015 року» (а.с. 20). Причиною внесення змін у наказ про звільнення було надання позивачем листка непрацездатності, де в період з 10 по 20 березня 2015 року включно позивач перебував на лікарняному.

З копії листка непрацездатності вбачається, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікарняному з 10.03.2015 року по 20.03.2015 року. (а.с. 18)

У відповідь на повторний лист ТОВ «Сіверська Рось» до ОСОБА_1 від 05.03.2015 року з вимогою надати пояснення відсутності на робочому місці з 15.10.2014 року по день відповіді на вказаний лист, останній письмовим листом від 12.03.2015 року повідомив, що здивований та обурений вказаним листом та сумлінно виконує свої службові обов»язки, не був ознайомленний з істотними змінами умов праці, з жовтня місяця не був повідомлений щодо наявності якихось претензій до нього (а.с. 11, 12).

З вищевказаної відповіді ОСОБА_1 не вбачається, що він повідомляв роботодавця про те, що знаходиться на лікарняному, крім того відсутні дані і щодо повідомлення про поважні причини відсутності на робочому місці, які виключають вину працівника.

Матеріали справи містять доповідні записки (а.с. 58-68) про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 в певні періоди часу та акти складені комісією ТОВ «Сіверська Рось» (а.с. 97-107) про не можливість з»ясування причин неявки на роботі ОСОБА_1

В підтвердження законного звільнення позивача з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України відповідачем до суду першої інстанції були надані табелі обліку робочого часу (а.с. 123-128).

Таким чином, в обгрунтування безпідставності заявлених вимог відповідач надав відповідні докази відсутності на роботі позивача, які в належний спосіб не спростовані.

Відповідно до ст. ст. 94, 115, 116 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівнику за виконану роботу, вона виплачується регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Виходячи з підстав заявленого позову суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів, щодо виконання ним трудових обов"язків у ТОВ «Сіверська Рось», факт виконання трудових обов'язків заперечуєтся відповідачем.

Відповідно до вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести повний розрахунок.

Ст. 141 КЗпП України перелічує основні обов'язки власника щодо правильної організації праці працівників, створення умов для зростання продуктивності праці, забезпечення трудової і виробничої дисципліни, неухильного додержання законодавства про працю і правил охорони праці, уважного ставлення до потреб і запитів працівників, поліпшення умов їх праці та побуту, зміст яких докладніше розкрито в п. 12 Типових правил, і ці обов'язки власник несе як сторона трудового договору та трудових правовідносин, за невиконання яких несе відповідальність перед працівником.

Виходячи з наведеного, саме на роботодавця покладено обов"язок дотримання ним вимог трудового законодавства у випадку невиконання трудових обов"язків працівниками без поважних причин, а також дотримання вимог трудового законодавства при звільненні.

Як вбачається відповідачем надано належні і допустимі докази, зокрема докази щодо нарахування заробітної плати та відповідних податків за спірний період, належного обліку робочого часу працівників, зберігання та видачі трудових книжок, яка була надіслана за заявою позивача поштовим зв»язком, а також порядку звільнення та проведення розрахунку при звільненні, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції було вставлено, що ухвалою від 01.10.2015 року провадження в справі щодо стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку було закрито у зв»язку з відмовою від позову в цій частині (а.с. 33,34).

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні решти позовних вимог ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки на підтвердження виконання трудових обов»язків та спростування даних табелю обліку робочого часу позивачем не підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

Згідно з нормами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вони посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи.

Таким чином, не є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги в частині не задоволення позову щодо стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Необгрунтованими є і посилання відповідача в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права як підставу для скасування судового рішення, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Ст. ст. 147, 148, 149 КзПП України регулюють правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, яке не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення, відповідач посилався на дотримання зазначених норм, оскільки ОСОБА_1 не перебував на роботі з 15.10.2014 року по день накладення стягнення 13.03.2015 року, тобто порушення мало тривалий характер, але у зв»язку з наданням лікарняного листа (а.с. 18т. 1), наказом від 23.03.2015 року (а.с. 20 т. 1) датою звільнення визначено 23.03.2015 року, тобто з дотриманням норм ч. 3 ст. 40 КЗпП, яка передбачає, що звільнення з ініціативи власника працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається, за таких обставин доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт в скарзі, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують законності та обґрунтованості ухваленого судом рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 05 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: