Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №335/6544/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Гашук К.В.
Провадження №22-ц/778/3920/15 Суддя-доповідач: Кримська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючий Бондар М.С.

Судді Кримська О.М.,

Подліянова Г.С.

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування, поділ спільного майна подружжя, визнання права особистої приватної власності,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, який обґрунтовувала тим, що 15.07.2000 року між сторонами було укладено шлюб, який було розірвано 05.03.2014 року.

За період перебування у шлюбі сторонами було придбано майно, яке є зареєстрованим у встановленому законом порядку за відповідачем та існує на час розгляду справи, яке позивач просить поділити виділивши його у власність ОСОБА_4, а на її користь стягнути відповідну компенсацію за набуте майно

В ході судового розгляду справи в суді першої інстанції позивач шляхом подання письмових заяв неодноразово уточнювала свої позовні вимоги та остаточно просила суд визнати спільним майном подружжя, набутим під час шлюбу: автомобіль Audi А6, державний номер НОМЕР_1, автомобіль Nissan Rouge, державний номер НОМЕР_3, автомобіль Toyota RAV4, державний номер НОМЕР_2, нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3, магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» (нежитлове приміщення V, VIII, літ А-9, А (1), торгового залу № 2, площею 50 кв. м., що спільно із часткою ОСОБА_6 складає 2/25 частини нежитлових приміщень V, VIII, літ А-9, А (1)$ cтягнути з ОСОБА_4 на її користь компенсацію вартості 1/2 частки вищезазначеного спільного майна подружжя, виходячи із його реальної вартості, підтвердженої документально.

Не погоджуючись із позовом відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, в обґрунтування якого зазначив, що 15.07.2000 року ним було укладено шлюб із ОСОБА_3.

29.09.2013 року шлюбні відносини між ним та відповідачем було припинено і вони стали проживати окремо.

05.03.2014 року шлюб між сторонами було розірвано в органах РАЦС.

До офіційного оформлення розірвання шлюбу, 21.02.2014 року, вони здійснили добровільний розподіл спільного майна. В результаті їх спільної домовленості ОСОБА_3 отримала у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 вартістю 293 991 грн. Також ними було погоджено, що він відмовляється на користь ОСОБА_3 від належної йому у спільному майні 1/4 частини квартири в м. Москва Російської Федерації, АДРЕСА_2, в будівництво якої ним під час шлюбу були інвестовані грошові кошти.

Крім того, на виконання домовленості про поділ майна, ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_3 40 000 доларів США готівкою, на підтвердження чого остання склала розписку про відсутність у неї претензій майнового характеру. Як з'ясувалося пізніше зазначений текст розписки було написано заздалегідь заготовленою спеціальною ручкою зі зникаючими чорнилами, а отже відповідачка наміру виконувати домовленість про добровільний розподіл майна не має, а позивач вимушений звернутися до суду із зустрічною позовною заявою.

Зазначав, що за період перебування у шлюбі подружжям було придбано наступне майно:

06.10.2010 року квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстровим № 8008 вартістю 587 982 грн.;

10.10.2007 року автомобіль Toyota RAV4, державний номер НОМЕР_2, 2007 року випуску, вартістю 201 000 грн.;

10.04.2008 року автомобіль Nissan Rouge, державний номер НОМЕР_3, 2008 року випуску, вартістю 183 500 грн.;

18.02.2011 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияницею Н.В. за реєстровим № 536 спільно із ОСОБА_6 у рівних частках кожним нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_3, в приміщенні V, VIII, літ А-9, А (1), торгового залу № 2-а площею 50 кв. м., що складає 2/25 частин нежилих приміщень V, VIII, літ А-9, А (1), вартістю 60 000 грн., а відповідно на його частку припадає 1/25 частина зазначених приміщень вартістю 30 000 грн.

Також під час перебування у шлюбі ним з метою придбання автомобіля Toyota RAV4, що належить до спільного майна подружжя, було укладено кредитний договір із ВАТ «Державний ощадний банк України» на суму 160 800 грн. під 14 % річних.

21.02.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір про зміну режиму спільної сумісної власності на режим спільної часткової власності у рівних частках кожному та дарування належної позивачу за зустрічним позовом 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, вартістю 293 991 грн. ОСОБА_3.

Вказаний договір було укладено після припинення спільного проживання та шлюбних відносин на початку лютого 2014 року, в рахунок добровільного поділу спільно набутого майна. Цей договір був вчинений внаслідок того, що ОСОБА_3, діючи навмисно спонукала його до укладення договору дарування та передачі грошових коштів в сумі 40 000 доларів США, створюючи враження, що ними за взаємної згоди поділено спільне майно. У зв'язку з чим вважає, що вказаний договір в частині дарування повинен бути визнаний недійсним.

Загальна вартість спільно набутого майна подружжя, що підлягає поділу складає 1 002 482 грн., відповідно на 1/2 частину кожного з подружжя припадає 501 241 грн..

Позивач вважає, що на частку ОСОБА_3 необхідно виділити квартиру АДРЕСА_1, вартістю 587 982 грн., в якій вона проживає та автомобіль Toyota RAV4, державний номер НОМЕР_2, 2007 року випуску, вартістю 201 000 грн., яким вона користується, а всього на суму 501 241 грн., а йому на його частку - відчужений ним третій особі автомобіль Nissan Rouge, державний номер НОМЕР_3, 2008 року випуску, вартістю 183 500 грн. та частку нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, вартістю 30 000 грн., а всього на суму 213 500 грн., стягнувши з ОСОБА_3 на користь позивача за зустрічним позовом компенсацію вартості 1/2 частини майна в сумі 287 741 грн..

Для придбання автомобіля Toyota RAV4, ним із ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено кредитний договір № 685 від 26.10.2007 року на суму 160 800 грн. зі сплатою 14% річних, за яким ним після припинення шлюбних відносин, у період з 01.10.2013 року по 22.10.2014 рік було сплачено 26 820 грн., основного боргу та 2 416 грн. 03 коп. відсотків за користування кредитом, у зв'язку з чим ОСОБА_4 вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню 1/2 частина внесених ним за кредитним договором грошових коштів в сумі 14 618 грн. 02 коп.

Автомобіль Audi А6, як зазначає позивач, було придбано ним за час окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням 29.09.2013 року шлюбних відносин та веденні спільного господарства, а саме 27.02.2014 року за кілька днів до розірвання шлюбу, у зв'язку з чим він вважає, що вказаний транспортний засіб є його особистою приватною власністю.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір від 21.02.2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в частині дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1; поділити спільне майно подружжя наступним чином: визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; автомобіль Toyota RAV4, державний номер НОМЕР_2, 2007 року випуску; виділити ОСОБА_4 на його частку автомобіль Nissan Rouge, державний номер НОМЕР_3, 2008 року випуску; визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на 1/25 часток нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_3 в приміщенні V, VIII, літ А-9, А (1), торгового залу № 2-а площею 50 кв. м., що спільно із часткою ОСОБА_6 складає 2/25 частин нежилих приміщень V, VIII, літ А-9, А (1); визнати за ОСОБА_4 на підставі ч. 6 ст. 57 СК України право особистої приватної власності на автомобіль Audi А6, державний номер НОМЕР_1; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості 1/2 частини спільного майна подружжя у розмірі 287 741 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1/2 частку сплаченої ним заборгованості за кредитним договором з ВАТ «Державний ощадний банк України» у розмірі 14 618 грн. 01 коп.; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 безпідставно набуті кошти в сумі 40 000 доларів США, що на момент подання позовної заяви складало 644 600 грн. 95 коп., а також стягнути судові витрати.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2014 року прийнято зустрічні позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, поділ спільного майна подружжя, визнання права особистої приватної власності до спільного розгляду з первісним позовом. У прийнятті зустрічних позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовлено.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2015 року з урахуванням ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2015 року, позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на автомобіль Audi А6, державний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску, кузов НОМЕР_4.

Визнано об'єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 наступне майно:

автомобіль Toyota RAV4, державний номер НОМЕР_2, 2007 року випуску, кузов НОМЕР_5;

1/25 частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 в приміщенні V, VIII, літ А-9, А (1), торгового залу № 2-а площею 50,0 кв. м., що спільно із часткою ОСОБА_6 складає 2/25 частини нежилих приміщень V, VIII, літ А-9, А (1).

В рахунок поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_3 та визнано за нею право власності на автомобіль Toyota RAV4, державний номер НОМЕР_2, 2007 року випуску, кузов НОМЕР_5.

В рахунок поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_4 1/25 частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 в приміщенні V, VIII, літ А-9, А (1), торгового залу № 2-а площею 50,0 кв. м., що спільно із часткою ОСОБА_6 складає 2/25 частини нежилих приміщень V, VIII, літ А-9, А (1).

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості 1/2 частини спільного майна подружжя в сумі 5 620 грн. 25 коп..

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1/2 частину сплаченої ним заборгованості за кредитним договором в розмірі 14 618 грн. 01 коп..

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду змінити наступним чином:

«Визнати спільним сумісним майном подружжя, придбаним за час шлюбу: автомобіль Toyota RAV4, державний номер НОМЕР_2, 2007 року випуску, автомобіль Audi А6, державний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску, автомобіль Nissan Rouge, державний номер НОМЕР_3, 2008 року випуску, 1/25 частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 в приміщенні V, VIII, літ А-9, А (1), торгового залу № 2-а площею 50,0 кв. м., що спільно із часткою ОСОБА_6 складає 2/25 частини нежилих приміщень V, VIII, літ А-9, А (1).

В рахунок поділу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_4: автомобіль Toyota RAV4, державний номер НОМЕР_2, 2007 року випуску, автомобіль Audi А6, державний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску, 1/25 частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 в приміщенні V, VIII, літ А-9, А (1), торгового залу № 2-а площею 50,0 кв. м., що спільно із часткою ОСОБА_6 складає 2/25 частини нежилих приміщень V, VIII, літ А-9, А (1).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості 1/2 частки спільного майна подружжя, а саме: компенсацію 1/2 частки вартості автомобіля Audi А6, державний номер НОМЕР_1, в розмірі 324 771,50 грн.; компенсацію 1/2 частки вартості автомобіля Nissan Rouge, державний номер НОМЕР_3, в розмірі 91 750 грн.; компенсацію 1/2 частки вартості автомобіля Toyota RAV4, державний номер НОМЕР_2, в розмірі 105 000 грн.; компенсацію 1/2 частки вартості нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за адресою: АДРЕСА_3 (нежитлове приміщення V, VIII, літ А-9, А (1)) в розмірі 14 370,25 грн., а загалом 535 891 грн. 75 коп..

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 1/2 частину сплаченої ним заборгованості за кредитним договором в розмірі 8 195 грн. 15 коп..

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_8 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 відмовити. Судові витрати покласти на відповідача ОСОБА_4.»

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що з 15.07.2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 05 березня 2014 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції (т.1 а.с.16-17).

21.02.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір, відповідно до якого сторони домовилися про зміну режиму спільної сумісної власності на режим спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1, визначили, що частки у праві власності на цю квартиру у кожного з них є рівними (по 1/2 частині кожному) та ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар належну 1/2 частину вказаної квартири (т. 1 а.с.174).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову щодо визнання вказаного договору недійсним в частині дарування 1/2 частки квартири, суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_4 не наведено жодного доказу на підтвердження тих обставин, які підлягають доказуванню при визнанні недійсним договору на підставі ст. 230 ЦК України.

Рішення суду в цій частині сторонами не оскаржується та колегією суддів відповідно до ст.. 303 ЦПК України не переглядається.

Згідно зі ст.. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Визнаючи права спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя ( ст..60 СК )

Законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі і обов'язок з доведення тієї обставини, що майно придбане у шлюбі є його особистою власністю одного із подружжя, покладений на того з подружжя, хто на цьому наполягав.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч. 6 ст. 57 СК України ).

Згідно зазначених норм закону при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про їх окреме проживання, але саме у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.

Відповідно до норм процесуального права передбачається, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності , в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то відповідно до ст.. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності визнання за ОСОБА_4 права особистої приватної власності на автомобіль Audi А6, державний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску, спростовуються наступним.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 28.01.2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися до органів РАЦС із заявою про розірвання шлюбу подружжя, яке не має дітей та просили державну реєстрацію розірвання шлюбу призначити на 05.03.2014 року (т.1 а.с.226).

17.02.2014 року ОСОБА_4 перераховано на банківський рахунок ТОВ «Агротехкомплект» грошові кошти в сумі 440000грн. на придбання автомобіля Audi А6 та 27.02.2014 року ОСОБА_4 був придбаний автомобіль Audi А6, державний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску, вартістю 480 000 грн., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 від 27.02.2014 року, видатковою накладною №РН-0027025 від 27 лютого 2014 року, рахунком -фактурою від 17.02.2014 року, квитанцією №0110004 від 17.02.2014 року (т.1 а.с.176, 177; т.2 а.с.126).

Свідки з боку відповідача ОСОБА_4 достовірно підтвердили, що сторони дійсно не вели спільне господарство та з кінця вересня початку жовтня 2013 року проживали окремо.

Так, донька апелянта ОСОБА_9 вказувала, що сторони припинили проживати разом після Нового 2014 року; друзі відповідача ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зазначали, що сторони припинили фактичні шлюбні відносини з кінця вересня - початку жовтня 2013 року (технічний запис судового засідання від 01.04.2015 року, час: 15.48, 15.54, 16.01, 16.19, 16.28, 16.34).

Покази свідків не суперечать сукупності встановлених у справі обставин.

Відповідачем ОСОБА_4 надано суду достатньо доказів на підтвердження факту припинення шлюбних відносин саме з кінця вересня 2013 року, проте як позивачка ОСОБА_3 надала лише усні заперечення з цього питання.

Крім того, дані обставини знайшли своє відображення в технічному записі судового засіданні від 01.04.2015 року, де позивачка ОСОБА_3, підтвердила той факт, що в кінці листопада на початку грудня 2013 року відповідач забрав свої особисті речі та пішов із сім'ї. Ініціатором розлучення був ОСОБА_4 Згодом між сторонами обговорювалось питання поділу майна та внаслідок цих домовленостей 21.02.2014 року вони уклали угоду про зміну режиму спільної сумісної власності на режим спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1, визначили, що частки у праві власності на цю квартиру у кожного з них є рівними (по 1/2 частині кожному) та ОСОБА_4 подарував свою частку позивачці (технічний запис судового засідання від 01.04.2015 року, час:14.53-15.02)

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник позивачки також пояснила, що на час подачі подружжям ( 28 січня 2014 року) заяви до РАЦС, відповідач винаймав інше житло та сумісно вони не мешкали (технічний запис судового засідання від 02.11.2015 року 11.51).

До цього ж, відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні суду першої інстанції від 03 березня 2015 року пояснив, що кошти на придбання спірного автомобіля Audi А6 йому були подаровані та надав суду апеляційної інстанції довідку ПАТ КБ «Стандарт» від 05 лютого 2015 року, де вказано, що ОСОБА_12 ( мати відповідача ОСОБА_4) станом на 05.02.2014 року з банківського рахунку отримала грошові кошти в сумі 450 000грн. ( т.2 а.с.125 та технічний запис судового засідання від 03.03.2015 року 11.12).

Позивачкою ОСОБА_3 в розумінні положень ст. ст. 58-59 ЦПК України не надано доказів протилежного, належним чином не спростувано висновку суду першої інстанції про те, що сторони не підтримували шлюбні відносини з кінця вересня 2013 року, не надано доказів про спільне проживання, ведення спільного господарства і спільного бюджету, та того, що на придбання спірного автомобіля витрачено спільні кошти подружжя та транспортний засіб придбано інтересах сім'ї.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в частині визнання автомобіля Audi А6, державний номер НОМЕР_1 його особистою приватною власністю, суд першої інстанції з урахуванням відносин сторін та обставин справи правильно виходив з того, що на час придбання спірного автомобілю сторони фактично припинили шлюбні відносини, проживали за різними адресами, тобто спірний автомобіль був придбаний ОСОБА_4 під час окремого проживання сторін в зв'язку із фактичним припиненням шлюбних відносин та після подання сторонами 28.01.2014 року заяви про розірвання шлюбу.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) .

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази, повно та всебічно встановив обсяг спільного сумісного майна подружжя за період перебування у шлюбі та до їх фактичного припинення та дійшов обґрунтованого висновку, що до складу майна, яке підлягає поділу між подружжям входить:

- автомобіль Toyota RAV4, державний номер НОМЕР_2, 2007 року випуску, придбаний на підставі договору купівлі-продажу №ВА-0000378 від 10.10.2007 року, вартістю 201 000 грн. (т.1 а.с.180-182);

- автомобіль Nissan Rouge, державний номер НОМЕР_3, 2008 року випуску, який 29.03.2014 року був відчужений ОСОБА_4, вартістю 183 500 грн. (т.1 а.с.215-216);

- 1/25 частина нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 в приміщенні V, VIII, літ А-9, А (1), торгового залу № 2-а площею 50,0 кв. м., що спільно із часткою ОСОБА_6 складає 2/25 частини нежилих приміщень V, VIII, літ А-9, А (1), вартістю 57 481 грн., а відповідно вартість 1/25 частини зазначених приміщень складає 28 740 грн. 50 коп. (т.1 а.с.178-179).

Крім того, автомобіль Toyota RAV4, державний номер НОМЕР_2, 2007 року випуску, був придбаний ОСОБА_4 на кредитні кошти, надані останньому ВАТ «Державний ощадний банк України» за кредитним договором №685 від 26.10.2007 року (т. 1 а.с.184-186).

Відповідно до Довідки Запорізького обласного управління АТ «Ощадбанк» №7/550 від 05.11.2014 року ОСОБА_4 за період з 01.10.2013 року по 22.10.2014 року (тобто за час фактичного припинення шлюбних відносин) сплачено 26 820 грн. - основного боргу, 2 416,03 грн. - проценти за користування кредитом, а разом 29 236 грн. 03 коп. (т.1 а.с.187).

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо поділу між подружжям сплачених ОСОБА_4 в період фактичного припинення шлюбних відносин грошових коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним в інтересах сім'ї відповідають вказаним нормам права.

Відповідно до абз.1, 3 п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Неподільні речі , згідно ч.2 ст. 71 СК України присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_4 самостійно розпорядився автомобілем Nissan Rouge, державний номер НОМЕР_3, 2008 року випуску, вартістю 183 500 грн., який продав, тому суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про стягнення з нього компенсації 1/ 2 частини вартості проданого автомобіля ( т.1 а.с.216).

Поділ в натурі майна, яке визнано судом спільною сумісною власністю подружжя, у спосіб, визначений судом першої інстанції з урахуванням фактичних обставин справи та норм сімейного і цивільного законодавства, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, є найбільш виваженим та доцільним.

При встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону, правильно застосовано норми матеріального права.

Твердження апеляційної скарги щодо безпідставного виділення ОСОБА_3 автомобіля Toyota RAV4, державний номер НОМЕР_2, 2007 року випуску, замість грошової компенсації, оскільки у неї відсутнє посвідчення водія, не спростовують рішення суду в цій частині за вказаних вище обставин.

Решта доводів, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Будь - яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57,58,59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Виходячи з вимог змагальності сторін, обов'язків доказування і подання доказів, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують його законність, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: