Провадження №2/761/1600/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 листопада 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Малинникова О.Ф.

при секретарі - Данилевській Є.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за моральну шкоду, завдану незаконним звільненням, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2014 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за моральну шкоду, завдану незаконним звільненням.

Позивач зазначив, що його прийнято 02.01.2014 року на посаду начальника відділу нормативно-правового забезпечення Дирекції оброблення та перевезення пошти (далі ДОПП) Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" (далі УДППЗ «Укрпошта»), який є філіалом (відокремленим підрозділом Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта") без статусу юридичної особи.

Трудовий договір було розірвано з ним 13.10.2014 р. на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що його повідомили під час перебування на лікарняному.

Вважає розірвання трудового договору «за угодою сторін» незаконним через фальсифікацію заяви шляхом дописування до основного тексту заяви дати складання заяви, тобто не зазначено з якого числа за його пропозицією (згодою) мало відбутись звільнення. Отже, сторони не домовлялись про таку істотну умову, а він не мав жодного наміру звільнятись.

На його звернення до генерального директора УДППЗ «Укрпошта» від 21.10.2014 р. з приводу поновлення на роботі він отримав відповідь 07.11.2014 року, що при звільненні дотримані норми КЗпП України і підстави для задоволення його вимог відсутні.

Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України він, як незаконно звільнений працівник, має право на відшкодування моральної шкоди, так як незаконним звільненням було порушено його законні права і таке порушення призвело до моральних страждань (зазнав тяжкі негативні відчуття, хвилювання, переживання з приводу незаконного звільнення), був змушений вживати додаткові зусилля для організації свого життя.

Враховуючи викладене позивач просив:

- поновити його на посаді начальника відділу нормативно-правового

забезпечення Дирекції оброблення та перевезення пошти Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта".

- стягнути з Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 жовтня 2014 р. (включно) до дня поновлення на роботі;

- стягнути з Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" на його користь 250.000 гривень грошової компенсації завданої йому моральної шкоди.

У письмових запереченнях представник відповідача зазначив, що згідно із ст.6 Статуту про УДППЗ «Укрпошта» управління підприємством, яке засновано на державній формі власності, здійснює Генеральний Директор, який може делегувати право приймати та звільняти з роботи керівникам філіалів, які входять до складу підприємства без прав юридичної особи. Згідно із п.5.1. Положенням про Дирекцію оброблення та перевезення пошти УДППЗ «Укрпошта» Директор Дирекції здійснює управління та за пп. 5.3.11 має право приймати та звільняти з роботи працівників Дирекції оброблення та перевезення пошти УДППЗ «Укрпошта» (далі Дирекція).

Наказом від 02.01.2014 року позивача прийнято на посаду начальника відділу нормативно-правового забезпечення Дирекції. За період роботи позивача з 20.08.2014 року по 13.10.2014 року він не завжди сумлінно ставився до виконання доручень. Так, 13 жовтня 2014 року в.о. директора Дирекції у зв'язку із невиконанням у повному обсязі доручення викликав позивача для надання пояснень. У процесі бесіди позивач пояснень не надав і просив звільнити його з роботи за згодою сторін. Позивач написав при свідках заяву, на підставі якої було видано наказ 13.10.14 року про звільнення позивача за згодою сторін. Заява була написана позивачем особисто ним без примусу та тиску з боку в.о. директора. Ним же поставлено підпис про ознайомлення з наказом без зауважень, які він, як спеціаліст у галузі права міг би вчинити. Не надходило від позивача ніяких заяв і після звільнення протягом всього періоду з 13.10.2014 року до 26 листопада 2014 року (а.с. 32 - 73). Представник відповідача також подав суду заяву від 10.03.2015 року про пропуск строку звернення до суду з даного спору, просив з цієї підстави відмовити у позові.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, додатково зазначивши, що підставою звільнення позивача та розірвання трудового договору з ним відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, стала написана ним під тиском керівника підприємства заява «за угодою сторін» від 13.10.2014 р. В зв'язку з чим позивач та його представник вважають, що позивач був звільнений з роботи без законної на те підстави.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову, посилаючись на викладені у письмових запереченнях доводи, а також просив врахувати, що позивач подав заяву про звільнення за згодою сторін, яка ним власноручно написана та особисто підписана у кабінеті директора із зазначенням дати у день подання, що після узгодження питання стало підставою видання наказу Дирекції від 13.10.2014 № 544 про його звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, заперечення представника відповідача, показання свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта» (надалі - УДППЗ «Укрпошта», Підприємство), відповідно до Статуту, є державним унітарним комерційним підприємством, що засноване на державній власності. Управління Підприємством здійснює Генеральний директор, який в межах своєї компетенції видає накази, розпорядження, видає довіреності, в тому числі з правом передоручення, призначає на посаду керівників філіалів та може делегувати їм право приймання та звільнення з роботи працівників філіалів. (ст.6 Статуту УДППЗ «Укрпошта»)

Відповідно до Загальних положень Статуту до складу Підприємства входять філіали - дирекції, які не є юридичними особами, здійснюють свою діяльність на підставі Положення про них.

На підставі п.5.1. Положення про Дирекцію оброблення та перевезення пошти УДППЗ «Укрпошта» (надалі-Дирекція), затвердженого наказом УДППЗ «Укрпошта» від 16.04.2013 року № 288, управління Дирекцією здійснює директор Дирекції. Директор Дирекції діє від імені Підприємства на підставі довіреності у межах повноважень, закріплених Положенням про Дирекцію. Відповідно до пункту 5.3.11 Положення про Дирекцію оброблення та перевезення пошти УДППЗ «Укрпошта» директор має право на прийом та звільнення працівників Дирекції.

Наказом виконуючого обов'язки директора Дирекції ОСОБА_4 від 02.01.2014 року № 6 в/к ОСОБА_1 прийнятий на посаду начальника відділу нормативно-правового забезпечення Дирекції оброблення та перевезення пошти УДППЗ «Укрпошта».

20.08.2014 року Наказом № 749/к виконуючим обов'язки директора Дирекції був призначений ОСОБА_5, у зв'язку з хворобою виконуючого обов'язки директора Дирекції ОСОБА_4

13.10.2014 року відповідно наказу виконуючого обов'язки директора Дирекції ОСОБА_5 за № 544 вк начальника відділу нормативно-правового забезпечення ОСОБА_1 було звільнено з посади за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП.

Звертаючись до суду з позовом про поновлення на роботі, позивач посилався на незаконність звільнення, стверджуючи про відсутність волевиявлення з його боку на звільнення за угодою сторін, зазначає, що його заява про звільнення була написана як зразок, дата не була вказана, волевиявлення на звільнення у нього не було, а тому, оскільки домовленості по істотним умовам угоди не було досягнуто просив поновити його на посаді начальника відділу нормативно-правового забезпечення.

Згідно із п.1 ст.36 КЗпП України однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін. Як роз'яснено у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 « Про практику розгляду судами трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Як слідує із змісту абз.2 п.8 Постанови трудовий договір припиняється за п.1 ст.36 КЗпП, якщо була домовленість сторін саме про цю підставу.

Судом встановлено, що за період роботи з 20.08.2014 р. по 13.10.2014 р. ОСОБА_1 надавалися завдання та окремі доручення відповідно до його функціональних обов'язків начальника відділу нормативно-правового забезпечення. Позивач 13.10.2014 року був викликаний до в.о. директора ОСОБА_5 для вирішення питань, що виникли стосовно звіту по виконанню окремого доручення, що сторонами не оспорюється.

За інформацією ОСОБА_3 - начальника відділу організації праці та заробітної плати, яка допитана свідком, завдання та доручення відповідно до його функціональних обов'язків, які надавались позивачу, як начальника відділу нормативно-правового забезпечення, він не завжди виконував сумлінно.

Саме з цих причин ОСОБА_1 був викликаний 13.10.2014 року до в.о. директора ОСОБА_5 для надання звіту по виконанню зазначеного окремого доручення.

Як пояснив представник відповідача, 13.10.2014 року, ОСОБА_1 був викликаний в.о. директора ОСОБА_5 для надання звіту по виконанню окремого доручення. Доручення не було виконано в повному обсязі, пояснень щодо його невиконання ОСОБА_1 не надав і попросив звільнити його з роботи за згодою сторін 13.10.2014 року. Згода від директора була отримана і ОСОБА_1 особисто написав заяву про звільнення за згодою сторін, про що і був виданий наказ Дирекції від 13.10.2014 № 544 вк.

Свідками написання заяви були в.о. директора ОСОБА_5 та начальник відділу організації праці та заробітної плати ОСОБА_3, які стверджують, що заява була написана ОСОБА_1 особисто, з проставлянням дати написання, без примусу та тиску з боку директора.

Тому, ствердження Позивачем щодо факту проставлення дати на заяві про звільнення іншою особою, про те що він не мав жодного наміру звільнятися і що дата звільнення не узгоджена Сторонами не відповідають дійсності.

Дата на заяві вказана і написана особисто Позивачем і її можна вважати погодженою датою звільнення. Заява писалась особисто ОСОБА_1 - начальником відділу нормативно-правової роботи, спеціалізація якого передбачає наявність знань щодо вимог написання заяви про звільнення з роботи за угодою сторін і в.о. директора ОСОБА_5 поклався на нього в цьому питанні як на спеціаліста у галузі права.

Досліджуючи обставини справи, пов'язані із звільненням позивача за угодою сторін, судом на підставі зібраних доказів, яким дана оцінка у їх сукупності, встановлено, що дійсно 13 жовтня 2014 року позивач був викликаний в.о. директором для подання звіту по виконанню окремого доручення, яке не було виконано в повному обсязі. Однак, пояснень в.о директору щодо його невиконання ОСОБА_1 не надав. Натомість, замість відповідного звіту та пояснень з приводу виконання окремого доручення, позивач зазначив, що згоден на звільнення за угодою сторін та запропонував прийняти від нього заяву про звільнення з роботи за угодою сторін, яка ним власноручно написана та підписана особисто.

Отже, позивач подав 13.10.2014 року у кабінеті директора особисто написав заяву про звільнення за угодою сторін, яка була ним залишена директору, згода від якого була отримана.

Тому, твердження Позивачем, про те що він не мав жодного наміру звільнятися і що дата звільнення не узгоджена сторонами не відповідають дійсності, оскільки суд на підставі зібраних доказів вважає, що всі питання щодо звільнення за поданою заявою, у тому числі щодо строку звільнення у той же день, були узгоджені між сторонами.

У позовній заяві позивач зазначав, що на нього був тиск з боку відповідача стосовно написання заяви на звільнення з погрозою звільнити за ініціативою адміністрації.

Зазначені посилання позивача не підтверджено зібраними доказами та іншими матеріалами справи.

Як зазначив представник відповідача, свідками написання заяви були в.о. директора ОСОБА_5 та начальник відділу організації праці та заробітної плати ОСОБА_3, які стверджують, що заява була написана ОСОБА_1 особисто, з проставлянням дати написання, без примусу та тиску з боку директора.

Так, свідок допитаний у судовому засіданні, ОСОБА_3 начальник відділу організації праці та заробітної плати, стверджує, що заява була написана ОСОБА_1 особисто 13 жовтня 2014 року без примусу та тиску з боку директора. Вона пояснила, що чула розмову позивача з приводу зауважень по виконанню завдання з боку директора, який був невдоволений відповіддю позивача щодо виконання окремого доручення, після чого, позивач сказав, що готовий написати заяву про звільнення за домовленістю, розмова проходила спокійно, без емоцій з боку обох сторін.

Свідок ОСОБА_2, начальника відділу обліку, підготовки, аналізу та руху кадрів, повідомила про те, що у другій половини дня 13.10.2014 року їй передали від директора заяву позивача про звільнення за згодою сторін з резолюцією про звільнення за угодою сторін. Вона підготувала проект наказу, який тоді ж був підписаний. У той день позивач у відділ кадрів не з'явився.

В зв'язку з тим, що ОСОБА_1 13.10.2014 року не з'явився до відділу кадрів за трудовою книжкою, 14.10.2014 року о 09 год. 50 хв., в присутності інших працівників, свідок ОСОБА_2 зателефонувала ОСОБА_1 В телефонній розмові ОСОБА_1 було повідомлено, що згідно поданої ним заяви, 13.10.2014 року був виданий наказ за № 544 вк про його звільнення за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП. Позивачу було запропоновано з'явитись до відділу обліку, підготовки, аналізу та руху кадрів для отримання трудової книжки та розрахунку належних йому коштів. Позивач лише повідомив ОСОБА_2 про неможливість приїхати до Дирекції у зв'язку із поганим почуттям. Факт повідомлення зафіксовано відповідним Актом.

Стосовно посилання позивача на відсутність волевиявлення, здійснення тиску з боку директора щодо його, позивача, звільнення з відповідними погрозами, а також що ним підготовлено зразок заяви, який він залишив без дати, а не особиста заява про звільнення за згодою сторін, спростовується вищенаведеними доказами, на підставі яких суд вважає такі доводи безпідставними

Позивач в позовній заяві сам підтверджує, що заява написана особисто ним, що також випливає із його пояснень, що він написав заяву але для зразка.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримала зазначені доводи, що заява дійсно написана ним але ж, як зразок заяви, а не особиста заява.

Однак, суд вважає доводи позивача надуманими. Як встановлено судом, у заяві чітко зазначено ім'я конкретної особи, якій адресована заява (в.о. директора Дирекції ОСОБА_5), конкретно вказано особу (начальника відділу нормативно-правового забезпечення ОСОБА_1) яка її подає; на даному документі присутній особистий підпис позивача, що є доказом особистої заяви позивача з його волевиявленням про звільнення, а не зразок невідомо для чого підготовлений та залишений в.о. директора.

Впродовж зазначеного, доводи позивача з посиланням на інші причини, зокрема, відсутності його волевиявлення щодо звільнення з тих підстав, що на нього був тиск з боку керівництва не знайшли підтвердження та спростовуються встановленими судом обставинами, зокрема, що позивач, викликаний в.о. директором для надання звіту по виконанню окремого доручення, яке не було виконано в повному обсязі, пояснень щодо його невиконання не надавав а попросив звільнити його з роботи за згодою сторін, особисто написавши заяву 13.10.2014 року про звільнення за згодою сторін, на підставі якої був виданий наказ Дирекції від 13.10.2014 № 544 вк.

Отже, написання особисто Позивачем заяви на звільнення за згодою обох сторін за таких обставин слід вважати погодженою датою звільнення у день подання заяви. Заява написана особисто ОСОБА_1, який є юристом, займав посаду начальника відділу нормативно-правової роботи, спеціалізація якого передбачає наявність знань щодо вимог написання заяви про звільнення з роботи за угодою сторін, що і було погоджено з в.о. директора ОСОБА_5

Із заперечень представника відповідача та показань в судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_3, що підтверджено іншими матеріалами справи, слідує, що позивач не попереджав відповідача з 13.10. 2014 року по 21.10.2014 року, що він знаходився на лікарняному, який до того ж отримано позивачем 14 жовтня 2014 року після наказу про звільнення позивача за власним бажанням.

Таким чином, на підставі зібраних у справі доказів, у тому числі особисто написаної та підписаної позивачем заяви, залишеною директору, зібраними доказами про обставини звільнення позивача, показаннями свідків, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про поновлення на роботі за відсутністю підстав для визнання незаконності звільнення за угодою сторін, наявність якої була встановлена судом.

Не підлягають задоволенню також позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації за моральну шкоду, завдану незаконним звільненням, оскільки суд дійшов висновку про визнання звільнення позивача за п.1 ст.36 КЗпП України законним.

Що стосується заяви відповідача стосовно відмови у позові про поновлення на роботі за пропуском строку звернення до суду, то у даному випадку суд визнав законним звільнення і тому відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, як таких що не підтверджені зібраними обставинами щодо дотримання законності звільнення, тобто право позивача не було порушено.

З огляду на викладене та на підстав ст.ст. 21, 36, 237-1 Кодексу законів про працю України, та керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до Українське державне підприємство поштового зв'язку "Укрпошта" про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за моральну шкоду, завдану незаконним звільненням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційному суду міста Києва через Шевченківський районний суд м. Києва, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя: Малинников О.Ф.