Справа № 159/5344/15-ц
Провадження № 2/159/1547/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель 17 листопада 2015 року

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Лесика В.О.,

при секретарі - Жукової Ю.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу № 001273 від 29.09.2015 року недійсним та стягнення коштів.

В обґрунтування заявленого позову зазначив, що 29 вересня 2015 року між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі-Відповідач) було укладено договір Фінансового лізингу № 001273 з додатками (далі-Договір), згідно якого предметом Лізингу по даному договору є: Nissan Micra.

Відповідно до умов Договору лізингодавець (Відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Nissan Micra) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (Позивачу) на умовах, передбачених договором.

На сайті OLX.UA, він знайшов вищевказаний транспортний засіб за ціною 160 000 грн., та зателефонував до продавця (автосалон Ваш Авто), йому роз'яснили, що дійсно таке авто є і зараз на нього акційна ціна 160 000 грн. Приїхавши в офіс у м. Рівне (вул. Соборна,67), в усній формі представник відповідача роз'яснила, що дійсно таке авто є за ціною вказаною на сайті, і що він повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 25 500 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день ним було сплачено рахунок на суму 25 500 грн.

Повернувшись після сплати коштів до офісу, менеджер надала на підпис договір, в якому різниця в вартості предмета лізингу. Він зателефонував в компанію, де йому роз'яснили, що повна вартість авто становить 255 500 грн. На таку суму він не розраховував, адже вона значно більша. Зателефонувавши до центрального офісу, він спитав у менеджера, чому така різниця? Відповідь така, що саме такого авто по акційній ціні немає, є тільки по ціні вказаній в договорі, але ж він не розраховував на таку суму. Менеджер сказала розривайте договір, але відповідно до умов договору він втрачає значну суму коштів,- це несправедливо.

Повернувшись додому та уважно прочитавши договір та додатки до, він зрозумів, що його обманули.

Представником не було роз'яснено призначення платежу в сумі 25 500 грн., який

виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні

заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Позивач же вважав, що це

часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії та

призначення платежу, що був зазначений в рахунку для оплати, наданим цим

представником). В договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально

ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не

надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона

пояснила та спонукала позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на це

чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних

днів предмет лізингу так і не був переданий. Позивач неодноразово дзвонив до компанії

але вирішити питання так і не вдалося.

Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено позивача в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача

Законом від 22 вересня 2011 р. № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами і споживачами фінансових послуг» указана норма доповнена частиною другою, за якою у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавств про захист прав споживачів.

При цьому слід зазначити, що Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.96 року при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень Закону "Про захист прав споживачів", прийнятого 12 травня 1991 р. і введеного в дію з 1 жовтня 1991 року.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачам товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно ч.5 п.1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що ЗУ «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору. А умови договору фінансового лізингу свою чергу не можуть суперечити положенням цього Закону.

Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу:

- про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (порушення п. З ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»):

Пункт 1.8 Договору - незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, та за заявою лізингоодержувача, сам предмет лізингу може бути змінений на інший предмет лізингу до моменту купівлі, предмета лізингу. Не важливо чи наявний предмет лізингу у продавця, лізингодавець залишив собі право свавільно змінювати предмет лізингу. Ця норма є незаконною та такою, що порушує принцип добросовісності та призводить до дисбалансу договірних відносин.

Пункт 5.5. Договору - будь-які поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу або його з'єднання з будь-якими нерухомими або рухомими об'єктами дозволяються лише на підставі попереднього письмового погодження з лізингодавцем. При наявності відповідної письмової вимоги лізингодаця перед поверненням предмета лізингу, лізингоодержувач зобов'язаний за власний рахунок відновити його початковий стан з урахуванням нормального зносу. У будь-якому випадку усі невід'ємні поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу, які були зроблені без письмової згоди лізингодавця, стають власністю лізингодавця та підпорядковуватися даному договору, при цьому лізингодавець не зобов'язаний виплачувати лізингоодержувачу жодних компенсацій, а останній не має право на відшкодування цих виплат за рахунок лізингових платежів. В той же час, п. 5.6 передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний за власний рахунок забезпечити відповідність предмета лізингу всім нормативним вимогам та вносити такі зміни, модифікації та доповнення до предмета лізингу, які можуть час від часу вимагатися будь-яким законом, правилом, розпорядженням нормативним актом або наказом державного органу, виданим в межах його компетенції. Це є супереченням в самому договорі. Тобто, лізингоодержувоч у разі неповідомлення лізингодавця не має права робити зміни, і в той же час зобов'язаний це робити. Це є несправедливим відносно лізингоодержувача, адже він не має змоги відшкодувати витрати, зроблені у зв'язку зі змінами предмета лізингу згідно законодавства і це іде на користь лізингодавця.

Пункт 5.7. - на чинність цього договору не впливають будь-які обмеження або неможливість користування предметом лізингу внаслідок його часткового пошкодження, або внаслідок юридичних чи технічних або економічних причин, випадків надзвичайних подій чи форс-мажору. В таких випадках зобов'язання лізингоодержувача, в тому числі платіжні зобов'язання, залишаються чинними в повному обсязі. Ця умова договору є несправедливою відносно лізингоодержувача, адже якщо він не має можливості виконати свої зобов'язання за договором з незалежних від нього причин, компанія односторонньо розриває договір, не повертаючи при цьому кошти та вилучаючи предмет лізингу (п.п. 3.2.3, 3.2.4, 3.2.6) В той же час компанія не обмежила себе таким же зобов'язанням.

Пунктом 10.5. передбачено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Підписуючи даний договір лізингоодержувач погодився на певний розмір лізингових платежів. Однак, лізингодавець залишив за собою право в односторонньому порядку збільшувати розмір лізинговою платежу, не надаючи право лізингоодержувачу відмовитися. Передбачений лише імперативний порядок прийняти ці зміни. Ця умова договору є несправедливою відносно позивача та суперечить законодавству.

Пункт 10.11. - Лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором, у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви. Лізингоодержувач не має права затримувати платежі за даним договором, строк сплати яких настав, навіть з причин пошкодження предмету лізингу. Цей пункт також є несправедливим, адже лізингодавець може збільшувати розмір лізингових платежів, лізингоодержувач зобов'язаний погоджуватись. В той час, лізингоодержувач ніяк не може вплинути на розмір лізингових платежів. Якщо предмет лізингу буде відсутній з вини лізингодавця, лізингоодержувач все одно зобов'язаний сплачувати рахунки.

Крім того ця норма суперечить Цивільному Кодексу України, адже до договору лізингу повною мірою має застосовуватися норма ч. 3 ст. 762 ЦК України, відповідно до якої може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру лізингових платежів. Ч. 4 ст. 762 ЦК України передбачено, що наймач (лізингоодержувач) має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. При застосуванні цієї норми до лізингових зобов'язань варто зважати на те, що, по-перше, за обставини, які впливають на істотне зменшення можливості користування предметом лізингу, лізингоодержувач не відповідає; по-друге, істотне зменшення можливості користування предметом лізингу може статися з вини лізингодавця, третіх осіб або внаслідок випадку. Відповідно, керуючись нормою цієї статті, лізингоодержувач має право вимагати від лізингодавця зменшення розміру лізингових платежів.

Також у повному об'ємі до лізингових відносин має застосовуватися норма ч. 6 ст. 762 ЦК України, з урахуванням якої лізингоодержувач звільняється від сплати лізингових платежів за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Наприклад, якщо переданий лізингоодержувачу автомобіль як предмет лізингу було вилучено на певний час для проведення судові технічної експертизи у зв'язку з ДТП, яка сталася за участі лізингодавця, протягом часу відсутності автомобіля у лізингоодержувача, він звільняється на цей період від сплати лізингових платежів.

Пункт 10.15. - У разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець і лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплаче лізингові платежі поверненню не підлягають. Даний пункт договору взагалі є свавіллям лізингодавця. Передбачено, що лізингодавець має право збільшити розмір лізингових платежів на умовах, не передбачених договором (на власний розсуд), однак лізингоодержувач не має можливості ні відмовитися від збільшення платежів, повернути вже сплачені кошти. Це є жорстким порушенням як ЗУ «Про захист прав споживачів, так і Цивільного Кодексу України. Стаття 627 ЦКУ наголошує на свободі договору, втім застерігає, що під час укладення договору враховуються обмеження встановлені вимогами ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, з урахуванням звичаїв ділового обігу, вимог розумності та справедливості.

Пункт 12.4. - За несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, крім того лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати проценти за користування чужими коштами в розмірі 3 % річних від суми заборгованості за кожен день прострочення. Тобто лізингоодержувач за кожен день повинен сплачувати одразу два штрафи за одне порушення. Крім того, згідно п.12.8 з ним ще й розривають договір, не повертаючи сплачені кошти.

Згідно статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Крім цього, договором не передбачено жодної санкції щодо лізингодавця у разі порушень умов та строків договору, що призводить до дисбалансу договірних відносин.

- про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати

кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або

виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної

компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або

невиконанням ним договору (порушення п. 4 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист

прав споживачів»):

п. 12.1. - Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто Відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, проплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства.

Згідно п.6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Тобто, лізингоодержувачу в даному випадку повинно було бути надано право на розірвання договору в продовж чотирнадцяти днів з моменту його укладання. Дане право також передбачено статтею 707 ЦК України.

Однак, відповідачем не враховано вищевказані норми законодавства. В супереч зазначених норм, лізингодавець взагалі не надав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору.

Крім того, у разі розірвання договору лізингодавцем, ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень чинного законодавства.

- про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором (порушення п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист

прав споживачів»):

Пункт 10.15 - У разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізині у протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання в лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Тобто лізингоодержувач взагалі позбавлений можливості повернути сплачені кошти (більше 50% від вартості предмета лізингу), що є порушенням прав споживача. Це не відповідає принципу справедливості, на якому ґрунтується чинне законодавство. В даному випадку договором не передбачено такого ж наслідку для лізингодавця у разі невиконання ним договору. Однак, лізингоодержувач зобов'язаний і повернути предмет лізингу і залишити лізингодавцю всі сплачені кошти.

- про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається (порушення п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»):

Пункт 3.2.6 - Розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов даного договору. При цьому лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору. Тобто лізингодавець надав собі право розірвати договір на власний розсуд, не попередивши лізингоодержувача, без з'ясування причин та обставин, не надавши можливості пояснити ситуацію. Однак споживачеві таке право не надається.

Пункт 3.2.7 - Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості або відмови продавця здійснити продаж або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать в лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає всі сплачені лізингоодержувачем кошти за мінусом п'ятдесяти відсотків від сплаченого лізингоодержувачем адміністративного платежу. Тобто, цією умовою договору лізингодавець звільнив себе від відповідальності стосовно надання предмета лізингу, та може залишити кошти лізингоодержувача незаконно. Не зрозуміло з якого приводу лізингодавець залишає собі кошти, адже це саме він не виконав умови договору. Крім того, незрозуміло у чому полягає необхідність розірвання договору. Адже є інші продавці, у яких можна придбати предмет лізингу, зазначений в договорі. А лізингодавець мав би надалі виконувати умови договору, в якому зобов'язався надати саме той предмет лізингу, який обрав лізингоодержувач. Крім того лізингоодержувачу подібних прав не надано.

Пункт 12.7. - Лізингодавець має право достроково припинити дію договору фінансового лізингу та вимагати повернення предмета лізингу (в різних випадках на свій розсуд). Вказаний пункт договору знову ж таки надає право лізингодавцю розривати договір з різних причин або взагалі без причини, однак лізингоодержувачу взагалі не надано право розривати договір, що є несправедливим відносно споживача та порушенням його прав.

- про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не

зазначених у договорі порушення п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»):

Пункт 10.5. - у випадку виникнення податкових і прирівняних до них платежів

лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Не визначено що це за платежі, від чого вони залежать, що є порушенням чинного законодавства. Лізингодавець в односторонньому порядку з будь-яких причин надав собі можливість збільшувати розмір платежів, що змінює умови договору та порушує норми чинного законодавства.

- про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (порушення п. 13 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»):

Пункт 9.4. - У разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмета лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобов'язаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів.

Пункт 10.13. - В період строку дії цього договору розмір лізингової плати може індексуватись в залежності від: переоцінки залишкової вартості предмета лізингу, яка спричинена змінами вимог нормативно-правових актів щодо переоцінки предмета лізингу; В зв'язку зі збільшенням митних зборів та інших обов'язкових платежів, які впливають на вартість предмета лізингу, згідно умов договору поставки на момент проведення повного розрахунку лізингодавця з продавцем за придбання предмета лізингу.

Однак, договором не передбачена можливість відмовитися від договору у разі значного збільшення ціни. Крім того, лізингоодержувач зобов'язаний сплатити різницю єдиноразово, не залежно від того на скільки збільшиться ціна предмету лізингу. Ця умова є несправедливою відносно лізингоодержувача, що приводить до її недійсності згідно з чинним законодавством.

- про звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника)( п. 1 ч. З ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»):

Пункт 5.4 - лізингодавець звільнив себе від відповідальності щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу. Тобто, у разі смерті або травмування лізингоодержувача з вини виконавця договору (відповідача), останній не понесе ніякої відповідальності.

Крім того, п. 1.5 Договору зазначено, що лізингодавець разом із продавцем солідарно відповідають перед лізингоодержувачем. Однак, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже така умова є несправедливою.

Також, відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Згідно ч. 1 статті 203 ЦКУ зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу.

Однак, всупереч зазначеним положенням у пункті 10.11 договору передбачено, що лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), а ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом.

Тому дана умова договору також є незаконною та несправедливою відносно лізингоодержувача, що призводить до її недійсності.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Однак даний договір не відповідає зазначеним вимогам законодавства.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазначимо, що ця позиція ґрунтується на Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Стаття 627 ЦКУ застерігає, що під час укладення договору враховуються обмеження, встановлені вимогами ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, з урахуванням звичаїв ділового обігу, вимог розумності та справедливості.

Отже, вимога врахування принципу розумності є прямою вимогою Закону до договору. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦКУ, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦКУ підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Отже, недотримання принципу розумності та справедливості під час укладання договору може бути підставою для визнання договору недійсним, щонайменше, в частині тих положень договору, які суперечать принципу розумності.

Відповідно до пункту 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що зміна чи визнання недійсним згаданих вище положень Договору фінансового лізингу, які містять несправедливі умови зумовлює зміну інших положень зазначеного договору, такий підлягає визнанню недійсним у цілому.

В даному договорі вбачається безліч прикладів зловживанням своїм правом відповідачем. Але згідно ст. 13 ЦКУ цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй актами цивільного законодавства. Під час здійснення своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені цією статтею, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки встановлені законом. Зокрема згідно ст. 16 ЦКУ суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ст. 13 ЦКУ.

Несправедливими та протизаконними є також наступні умови договору:

- Умова договору про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити Адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору (комісію за надання лізингового кредиту в відсотковому розмірі від ціни предмета лізингу)

У відповідності до п. 3. 6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007, № 168, «Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо)».

Крім того, у відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Це є вичерпним переліком, що може бути включений до лізингового платежу.

Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору.

У відповідності до договору, адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої комісії за організацію становить 25 500 гривень (згідно Додатку №1), цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу.

На формальний характер оспорюваного договору фінансового лізінгу вказує те, що в договорі зазначено місце укладення - м. Київ, хоча договір було укладено та підписано у м. Рівне (вул.Соборна,67), що підтверджується сплаченою в той же день квитанцією: Рівненське відділення №1 ПАТ «Ідея Банк».

Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки Відповідач не обгрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка-згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору, в яку позивач навіть не міг внести свої зауваження та пропозиції, так як договір типовий.

Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

Тому відповідно вважати, що даний платіж Лізингодавець включив у договір незаконно, що призводить до недійсності даної умови договору.

- Відсутність у договорі розпису загальної вартості лізингу є знову ж таки порушенням законодавства. Таким чином, в оскаржуваному договорі відсутня істотна умова договору - ціна (ст. 632 ЦК України). Відповідно до ч. 2 п. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»: у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Однак, відповідачем дана умова проігнорована, в результаті чого лізингоодержувач не має змоги здобути інформацію про повну, вартість даного договору, не відомо скільки всього коштів необхідно сплатити відповідачу для повного виконання свої зобов'язань. В зв'язку з дезінформацією споживач підписав договір, не усвідомлюючи загальну вартість платежів, що приводить до недійсності даного договору.

Відповідно до п.16.13 Договору - Додатки до договору фінансового лізингу є невід'ємною частиною даного Договору. Але всупереч вказаній нормі, Відповідач навмисно не надав позивачу Додаток №3 - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів. Тому у позивача не було повного розрахунку вартості лізингу і сум, на які він може розраховувати.

Разом з тим, при підписанні вищевказаного договору фінансового лізингу сторонами не було підписано та не узгоджувався Додаток №3 "Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між сторонами", який на думку позивача, є істотною умовою

вищевказаного Договору фінансового лізингу, з чого можна зробити висновок, що позивач не був чітко ознайомлений із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Не підписання сторонами додатку № 3 є обставиною, що вказує на не погодження сторонами договору фінансового лізингу, а тому позивачем було безпідставно перераховано кошти, так як він не має кінцевої ціни договору.

- Несправедливими є умови, які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання Договору, лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах та з боку лізингодавця. Метою Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», як сказано в його преамбулі - є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, а отже, і користувачів лізингу, яким є Позивач.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір повинен містити - порядок зміни і припинення дії договору.

Однак даним договором не передбачено порядок зміни і припинення дії договору у зв'язку з невиконанням лізингодавцем своїх зобов'язань, що призводить до дисбалансу договірних відносин та недійсності договору фінансового лізингу.

Договір не містить умов про відповідальність лізингодавця. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір, повинен містити: права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Однак, розділом 12 договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідатьність лізингодавця перед споживачем. Так, п.п. 12.1-12.13 договору стосовно лізинтоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Згідно ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»: 1. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. 2. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Отже, можна прийти логічного висновку щодо недійсності положень розділу 12 договору, оскільки вони встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати сплачені споживачем кошти у випадку дострокового розірвання договору.

- Лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Його специфіка полягає у тісному взаємозв'язку і переплетенні кредитних, фінансових та орендних відносин. З точки зору змісту кредитних відносин, лізинг можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку.

Отже, лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це - одна з форм інвестицій в основний капітал за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого використання. Таким чином, лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача: кредитором є лізингодавець, позичальником - лізингоодержувач.

Положеннями ч. 1 ст. 8 ЦК України визначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що у разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Виходячи з зазначеного за аналогією до спірних правовідносин між ним та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 Справа N 1 -26/2011.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення).

Виходячи з зазначеного при вирішенні спору між ним та відповідачем необхідно застосувати рішення Конституційного Суді України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 Справа N 1-26/2011 і врахувати, що йому як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Оскільки він не має відповідної юридичної чи економічної освіти, він при укладенні договору помилково придбав не потрібні йому на умовах відповідача послуги з фінансового лізингу.

Згідно з п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

У відповідності до п. 2. 5. вказаних Правил, Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Однак відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Забороняється як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Тобто, Позивач не мав часу детально ознайомитися з 14 (чотирнадцятьма) сторінками договору за такий короткий строк. Йому повинна була надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона Позивачу пояснила та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу.

Судом має бути взято до уваги, що даний договір містить безліч умов, що регулюються законодавством, з яким позивач ніколи в житті не зустрічався. Він не мав можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримає в результаті підписання даної угоди.

Згідно ч. 12 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.04.96 у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Слід зауважити, що в договорі та додатках до нього лізингодавець порушив Цивільний кодекс України, який розрізняє валюту зобов'язання та еквівалент зобов'язання.

Ст. 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Тобто відповідно до ст. 524 ЦК України допускається визначення еквіваленту зобов'язання у іноземній валюті, а не навпаки.

Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Одночасно, як зазначено вище, сторонам у договорі надано право при визначенні розміру грошових зобов'язань в гривні вказати еквівалент в іноземній валюті. У такому випадку сума, яка повинна бути оплачена в гривні, визначається згідно з офіціальним курсом відповідної валюти на дату проведення платежу. Проте, навіть у такому разі грошове зобов'язання виражається в договорі в національній валюті України - гривні, що повністю відповідає імперативним приписам ч. 1 ст. 524 ЦК України. Однак, у спірному договорі зобов'язання визначено саме в іноземній валюті, а не еквіваленті. Жодного еквіваленту до гривні спірний договір не містить.

Закон не забороняє визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, але в такому випадку, зобов'язує виражати зобов'язання в гривні з визначенням грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті. Тобто, умова мала б звучати приблизно так: «Лізингоодержувач сплачує лізингові платежі в розмірі 3 969,80 грн., що дорівнює еквіваленту 172,60 $...» або «Вартість предмета лізингу за цим договором становить 255 000 гривень, що дорівнює еквіваленту 11 086,96 $...».

Частина 1 ст. 524 носить імперативний характер і зобов'язує, а ч. 2 ст. 524 носить рекомендуючий характер вона надає право, застосування якого залежить від потреб учасників правовідносин. Це підтверджує ще той факт, що відповідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Зазначене порушення вимог ЦК має своїм наслідком недійсність Договору в цілому, так як суттєві умови договору викладені з порушенням норм законодавства.

Крім того, покладення виключно на Лізингоодержувача валютних ризиків порушує принцип справедливості, закріплений ст. 3 ЦКУ, оскільки ризики знецінення національної валюти України має нести кредитор, як суб'єкт підприємницької діяльності.

Так, згідно статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісності та розумність. Вимоги справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражаються у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушених цивільних прав або інтересів. Отже, подальше виконання договору фінансового лізингу на умовах, що діють на даний час з порушенням одного із принципів цивільно - правових відносин, який закріплений у ст. З ЦК України - принципу справедливості. Такі умови договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на шкоду лізингоодержувача, споживача послуг. Несправедливістю є, зокрема, умови Договору в частині визначення ціни предмета лізингу в доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону лізингодавець покладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на Лізингоодержувача, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України.

Таким чином, використання лізингодавцем долару США, як визначення вартості предмета лізингу, є внесенням в Договір пункту, що значно погіршує становище лізингоодержувача як споживача порівняно з лізингодавцем в разі настання певних подій. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у Договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, даний договір має бути в цілому на вимогу споживача визнаним недійсним.

Відповідно до ч. 12. ст. 10 Закону „Про захист прав споживачів", якщо після укладення договору стане очевидним, що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Проте лізингодавець не попередив лізингоодержувача, що його послуги, зважаючи на їх ціну (вартість), явно не задовольнятимуть інтереси і вимоги Позивача. Також лізингодавець не попередив і про те, що вартість предмета лізингу може істотно зрости, ніж це очікувалось під час укладення договору.

Надання лізингу у іноземній валюті призвело також до того, що Позивач перебуває у відверто дискримінаційному становищі відносно Відповідача.

Існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобов'язань з Договором лізингу. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу, яку лізингоодержувачу необхідно сплачувати значно зросла, в зв'язку із чим значно погіршився фінансовий стан Позивача.

Подальше виконання договору лізингу на умовах, що діють на даний час порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України - принципу справедливості. Такі умови кредитного договору є несправедливими.

Не відповідає чинному законодавству і визначення ціни договору у національній валюті з подальшим "автоматичним" коригуванням ціни залежно від курсу іноземної валюти шляхом включення до договору формули такого коригування. У такому випадку норма договору про коригування повинна визнаватися судом недійсною, оскільки таке коригування ціни суперечить пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.98 року №1998: формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошові одиниці. Вважати під час формування цін обґрунтованим врахування витрат у доларовому еквіваленті лише в частині імпортної складової структури ціни.

Пунктом 10 Роз'яснення ВАСУ від 12.03.99 р. №02-5/111 визначено, що на підставі статті 48 Цивільного кодексу недійсними можуть визнаватися не тільки операції, що не відповідають Закону, але й операції, які порушують вимоги указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів та інших нормативних актів, зареєстрованих у встановленому порядку. А наведена норма договору суперечить пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.98 р. №1998, оскільки в цьому випадку фактично здійснюється формування певної частини ціни в еквіваленті іноземної валюти.

Даному законодавству суперечить Розділ 10 даного договору фінансового лізингу, передбачено, що розмір лізингової плати може індексуватися і в залежності від зміни законодавства, збільшення розміру податків і прирівняних до них платежів, збільшення митних зборів та інших обов'язкових платежів, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.

Втім, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. В п. 10.5 зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу.

Пункт 10.15 договору передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у п. 10.14 передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми достроково погашення.

З урахуванням вищевказаного законодавства розділ 10 договору необхідно визнати недійсним.

Також слід зазначити, що укладений сторонами Договір фінансового лізингу не містить всіх істотних умов, а саме - предмета договору (лізингу).

Так, відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу,; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно частини першої статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», частиною першою статті 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Тобто, предметом договору лізингу можуть бути тільки неспоживні речі, визначені індивідуальними ознаками.

За змістом частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

При цьому, згідно приписів ст. 682 ЦК України товар повинен мати певну комплектність. Тобто враховуючи що Предметом Лізингу є транспортний засіб , останній повинен мати певну комплектацію.

Згідно вимог ч. 1 ст. 682 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, що відповідає умові договору купівлі-продажу щодо комплектності.

Отже, індивідуально визначеними є такі речі, які відрізняються від інших індивідуальними ознаками: а) єдині у своєму роді; б) відрізняються від інших кількома ознаками; в) вирізнені із загальної маси речей цього роду.

Всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, як у договорі так і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Так, у зазначених договірних документах, предметом лізингу визначено: «Мззап тісга» не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки вона не визначена індивідуальними ознаками (не вказано який це саме транспортний засіб і чи це транспортний засіб взагалі, його виробника, колір, з пробігом чи ні, модель, комплектацію, рік випуску, згідно якого прайсу тощо). Вище перелічені умови є обов'язковими, але в самому Договорі вони відсутні.

Відсутність домовленості щодо перелічених індивідуальних ознак транспортного засобу, суперечить також вимогам ст. 767 ч. 1 ЦК України щодо обов'язку передачі у найм предмета, який відповідає комплектності та стані, який відповідає умовам договору.

Оскільки, виходячи з умов Договору неможливо визначити яку саме комплектність, стан та інші індивідуальні ознаки, з десятків можливих варіантів, повинен мати Предмет Лізингу, тому немає підстав вважати, що він та відповідач у вказаному договорі дійшли згоди щодо всіх обов'язкових та суттєвих умов договору.

Таким чином, позивачу нав'язано договір, який містить істотний дисбаланс стосовно прав та обов'язків сторін Відповідач має право придбати предмет лізингу будь-якої якості, будь-якого року випуску (новий чи бувший у вжитку), будь-якої комплектації (що може значним чином змінювати вартість предмету лізингу та його споживчі властивості), будь-якої вартості, з гарантією чи без гарантії, а Позивач не має змоги відмовитися від прийняття такого предмету лізингу не сплативши значний штраф Лізингодавцю та не відшкодувавши йому збитки, включно спричинені діловій репутації (п.12.13 Договору).

Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом), обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 р. щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов'язання торговця. Оманливі види, торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Згідно п. 2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньостатистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, вводячою в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди.

Опосередкований обман з боку відповідай мав місце в тому, що умови спірного договору фінансового лізингу мали суперечності між окремими його положеннями та Додатками. Оскільки позивач неправильно сприймав умови договору, а саме Додатку № 1, він сприймав всі зазначені в ньому платежі як виплату вартості транспортного засобу частинами, оскільки всі вказані у зазначеному додатку платежі були визначені як «графік сплати першого лізингового платежу». Оскільки призначення платежу в сумі 25 500 грн. не відповідає визначенню цього платежу в договорі відповідач повинен був повернути йому вказаний платіж. Оскільки цього відповідач не зробив, це свідчить саме про нечесну підприємницьку діяльність з його боку та опосередкований обман його як споживача фінансової послуги.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12.04.96 Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів, у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної оаб неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до ст. 215 ЦКУ підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 нього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однак, укладений сторонами Договір фінансового лізингу не відповідає зазначеним вимогам законодавства, оскільки:

*Відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів» в договорі наявно безліч несправедливих умов договору фінансового лізингу, якому згідно всіх наданих доказів не може суперечити даний договір;

*Договір суперечить положенням Цивільного Кодексу України;

*Договір суперечить ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та положенням постанови НБУ від 10.05.2007, № 168;

*Договір суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»;

*Договір суперечить положенням Конституції України;

*Зобов'язання визначено в іноземній валюті, а не еквіваленті. Жодного еквіваленту до гривні спірний договір не містить. Порушення ст. 99 Конституції України.

*Суперечить пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.98 р. №1998 щодо коригування суми лізингового платежу в зв'язку зі зміною в курсу іноземної валюти.

*Укладений сторонами Договір фінансового лізингу не містить всіх істотних умов, а саме - предмета договору.

*Поширення недостовірної інформації в рекламі щодо наявності у Відповідача предмету лізингу.

Договір фінансового лізингу страждає суттєвими пороками невідповідності його змісту актам законодавства України, ці невідповідності свідомо допущені ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» і націлені проти прав та інтересів Позивача.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. З ст. 215 ЦК України).

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому, (ч. 6 ст. 18 «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Необхідно також зазначити, що ТОВ «Ваш Авто» співпрацює з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», що підтверджується одним і тим самим місцезнаходженням компаній згідно даних з ЄДР (м. Київ, вул. Шовковична 42-44), та абсолютно ідентичними договорами, які Товариства надають для підписання своїм обманутим клієнтам. При укладанні аналогічних правочинів, відповідач активно використовує метод введення споживачів в оману через спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення через позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення та перекрученні обставин правочину. Дане підтверджується використанням наступних переконань споживачів:

-сама низька ціна на ринку;

-спонукання споживача приїхати до офісу компанії із завдатком;

-ненадання споживачеві достатнього часу на прийняття свідомого рішення через такі дії, як спонукання його швидше підписати договір через те, що ціна на ринку може ось-ось зміниться; закриється банк; хтось інший у даний момент перекупить дане авто; не читайте договір він типовий;

-відволіканні уваги споживача при вивченні умов договору;

-перекручуванням обставин щодо умов договору, а саме, того, що 10% від ціни предмету лізингу є завдатком, а не адміністративним платежем;

-перекручуванні факту того, що даний договір фінансового лізингу не відноситься до споживачів, оскільки у них є гроші, а договору іншого не має;

-переконанням того, що через 3 дні після сплати 10% по договорам їм привезуть предмет лізингу.

Враховуючи вищевикладене, вважаю, що доведеним є факт того, що невідповідність обставин дійсності виникла через умисні дії відповідача, щодо бажання ввести в оману позивача, а факти (обставини), що не відповідають дійсності, є істотними для вчинення ними правочину.

Після детального ознайомлення з даним договором, зрозумівши що позивач підписав його собі на шкоду, він вважав за необхідним розірвати його. Однак, згідно умов даного договору, при його розірванні позивач не зможе повернути вкладені кошти, що є порушенням законодавства та прав споживача.

Згідно ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року - спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються судами, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яким встановлено відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, що підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, якими врегульовано такі зобов'язання і передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у ст. 23 ЦК України.

Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Через бездіяльність Відповідача, яка полягає у неналежному виконанні умов договору та обмані, Позивач почувається ошуканим. Після того, як він зрозумів, що його обманули, він не може нормально відпочити після роботи, постійні переживання весь час, спричинили у нього погіршення сну, викликають образу та роздратованість, а також погіршення стану здоров'я. Через ситуацію, що склалася, рідні позивача дуже знервовані, у зв'язку з чим у сім'ї майже щодня виникають сварки. Також він змушений витрачати свій час для вирішення питання з захисту своїх прав, звертаючись до суду. Через це змінився звичний спосіб його життя. Тому розмір моральної шкоди оцінює в 5 000 (п'ять тисяч) грн.

Постанова від 12.04.1996 № 5 Пленуму ВСУ Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів - вирішуючи питання про характер правовідносин між споживачем та продавцем (виробником, виконавцем), про наявність підстав і умов їх виникнення, про права і обов'язки сторін, суд має виходити як із норм Закону і прийнятих згідно з ним актів законодавства, так і з відповідних норм Цивільного кодексу України ( 1540-06 ) та іншого законодавства, що регулюють ті ж питання і не суперечать Закону.

Якщо положення нормативних документів суперечать чинному законодавству, суд застосовує норми цього законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 110 Цивільного процесуального Кодексу України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» - Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Пунктом 5 Постанови Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996 р. № 5 зазначено, що жоден із судів не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви або переслати її до іншого суду з мотивів непідсудності.

Інформаційний лист 24.11.2011 N 01-06/1642/2011 - До правовідносин сторін, які виникли на підставі договору фінансового лізингу, укладеного юридичними особами, не можуть застосовуватися положення Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки цей Закон регулює відносини між споживачами товарів і продавцями товарів, якими можуть бути лише фізичні особи (постанова від 10.10.2011 N 6/278).

Законом від 22 вересня 2011 р. № 3795-VI "Про внесення змін до деяких

законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та

споживачами фінансових послуг" указана норма доповнена частиною другою, за якою у

договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства

про захист прав споживачів.

П. 7 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» - від сплати судового збору звільняються споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав.

Просить суд визнати договір Фінансового лізингу" № 001273 з додатками від 29.09.2015 року -недійсним. Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» сплачені кошти в розмірі 25 500 (двадцять п'ять тисяч п'ятсот ) грн. Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» сплачену комісію банку в сумі 153 (сто п'ятдесят три ) коп. Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» моральну шкоду в сумі 5 000 (п'яті тисяч) грн. Судові витрати покласти на Відповідача.

Позивач додатково в своєму запереченні на заперечення представника відповідача вказав, що відповідачем позов не визнано та надано заперечення проти заявленого позову.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі мають право давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду. Користуючись наданим вищевказаною нормою йому правом, надає суду пояснення на заперечення відповідача.

Свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та вважає, що позов необхідно задовольнити з наступних підстав.

По-перше: Щодо непогодження Додатку №3.

За умовами договору до отримання в користування предмета лізингу лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: адміністративний платіж -10%, авансовий платіж - 50 %, комісія за передачу -3% від ціни предмета лізингу. Авансовий платіж, який відповідно до умов договору може збільшитись в сумі, лізингоодержувач має право сплатити частинами протягом 12 місяців. Вказане випливає із визначення термінів у договорі, його умов та підтверджується Додатком №1 до Договору.

Відповідно до умов Договору лізингодавець (Відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (Nissan micra) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (Позивачу) на умовах, передбачених договором.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

У статті 11 оспорюваного договору визначені умови переходу від лізингодавця до лізингоодержувача права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу).

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору фінансового лізингу поширюються, зокрема, і елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони остаточно не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3, але до договору не додається.

Ч. 1 ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Ч. 2 ст. 6 Закону України про «Фінансовий лізинг» визначено, що істотними умовами

●договору лізингу є:

●предмет лізингу;

●строк, на який лізингоодержувачу надається право користування

●предметом лізингу (строк лізингу);

●розмір лізингових платежів;

●інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

П. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги» встановлено, що фінансовими вважаються такі послуги, зокрема фінансовий лізинг.

Ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги» визначено, що фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору.

Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити:

1) назву документа;

2) назву, адресу та реквізити суб'єкта господарювання;

3) прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу;

4) найменування, місцезнаходження юридичної особи;

5) найменування фінансової операції;

6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків;

7) строк дії договору;

8) порядок зміни і припинення дії договору;

9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору;

9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту;

10) інші умови за згодою сторін;

11) підписи сторін.

А відтак з урахуванням положень ст. 806 ЦК України, ч. 2 ст. 6 Закону України про «Фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги», до істотних умов договору фінансового лізингу, щодо яких має бути досягнуто згоди сторонами окрім розміру лізингових платежів, є їх кількість та період в продовж якого здійснюється оплата за користування предметом лізингу, тобто період впродовж якого здійснюється сплата лізингових платежів, розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Відповідно до розділу «Визначення термінів» у Договорі № 000782 фінансового лізингу терміни вживаються в наступному значенні, зокрема:

Комісія за супроводження Договору - грошові кошти сплачені за послуги супроводження Договору, які сплачуються Лізингоодержувачем у складі лізингового платежу. Розмір Комісії за супроводження Договору відображається у Додатку №3 до Договору та становить погоджений Сторонами відсоток.

Обсяг фінансування - сума грошових коштів, що становить різницю між Вартістю Предмета лізингу, на момент його передачі та сплаченимЛізингоодержувачем Авансовим платежем та можливою доплатою у відповідності до умов Договору. На суму Обсягу фінансування нараховуються відсотки (проценти), обсяг фінансування та відповідні відсотки підлягають сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця. Порядок та розміри сплати Обсягу фінансування визначається у Договорі та Додатку №3 до Договору.

Лізинговий період - період за який Лізингоодержувач здійснює оплату за користування Предметом Лізингу.

П. 8.1 Договору № 001273 фінансового лізингу передбачено, що сторони погоджуються, що Лізингові платежі та Інші Платежі, що підлягають сплаті за цим Договором на користь Лізингодавця, відображають справедливу вартість Предмета лізингу та забезпечують отримання Лізингодавцем суми очікуваної на дату виконання Договору відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленого КБ «Райффайзен Банк Аваль» при продажу долара США станом на дату, коли кожен Платіж підлягає оплаті.

П. 8.5 Договору № 001273 фінансового лізингу передбачено, що всі платежі, які визначаються у Додатку №1 та Додатку №3 до даного Договору сплачуються Лізингоодержувачем згідно з вказаних додатків на підставі рахунків виставлених Лізингодавцем.

П. 10.1. Договору № 001273 фінансового лізингу передбачено, що Лізинговий платіж це платіж, що сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця відповідно до Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до Договору). Кожний лізинговий платіж включає - відсотки (проценти) за користуванням Обсягом фінансування в розмірі 21 % річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно) - частина від Обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу) - комісія за супроводження Договору в розмірі 7%.

П. 10.3. Договору № 001273 фінансового лізингу передбачено, що на момент укладання даного договору попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 172 долари 60 центів, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного Договору, що відповідно становить 3969 грн. 80 коп. у гривневому еквіваленті на дату укладання цього договору, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні. У випадку залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, та до передачі предмета лізингу Лізингоодержувачу сторони зобов'язані підписати Додаток №3 до даного договору (Графік сплати лізингових платежів або План відшкодування або Додаток №3 до Даного договору).

П. 17.2. Договору № 001273 фінансового лізингу передбачено, що підписання цього Договору та Додатків до нього є свідчення факту ознайомлення, розуміння Сторонами та згоди Сторін з усіма визначеними, умовамита змістом Договору та Додатків до нього.

Також статтею 17 Договору № 001273 фінансового лізингу «Прикінцеві положення» визначено, що Додатками до даного Договору є:

●Додаток №1 - Графік сплати Авансового внеску;

●Додаток №2 - специфікація;

●Додаток №3 - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Однак Додаток №3 - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між ТзОВ «Ваш Авто» та мною ОСОБА_1 підписано не було.

По-друге: щодо несправедливості умов правочину.

У пункті 8.2 оспорюваного Договору вказана вартість предмета лізингу погоджена сторонами, однак лише на момент укладання договору (11 086, 96 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (8.3 Договору).

При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.

Фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору теорії цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувачу за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем.

У такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента.

За договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів.

Що у свою чергу відповідно до п.13 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Згідно пунктів 12.1; 12.13 Договору лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію лізингодавця, а у разі відмови договір може бути розірваний. В разі розірвання Договору поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання Договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає, крім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції (а.с. 16).

Відповідно до п. 3.2.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж/або поставку Предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.1 ст.12 Договору, що стосується обсягу повернення коштів, а адміністративний платіж взагалі поверненню не підлягає (а.с.12).

Таким чином, за досліджуваних обставин, за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду у розмірі 25 500 грн. (оскільки адміністративний платіж не повертається) п. 12.1. Договору.

Безперечно така умова договору є несправедливою як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п. 12.1 цього Договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу.

Відповідно до п. 10.1 оспорюваного Договору, лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21% річних на залишок частини від обсягу фінансування, частину вартості предмета лізингу, комісію за супроводження договору в розмірі 7 відсотків.

Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування.

Вказана обставина є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, може поставити позивача у невигідні для нього фінансові умови чого він не знав в момент підписання договору, позаяк не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу, який йому запропонує лізингодавець у майбутньому.

Відповідно до п. 10.4 Договору, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору, сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток №3 до даного договору із визначенням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу.

Пунктами 1.8, 9.7 оспорюваного Договору передбачено обов'язок сплати лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмета лізінгу ( протягом 120 робочих днів) різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного Договору.

В такий спосіб лізингоодержувач передбачає ймовірне подорожчання предмета лізингу. Однак, в договорі не передбачено дій лізингодавця, зокрема, повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною, що не виключено в умовах нестабільності цінової політики.

Це вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, що у свою чергу відповідно до п.10 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За приписами статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

Означені права лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті договору за описаних вище обставин та структури і логіки однобокого формулювання його положень виключно на користь та в інтересах лізингодавця (необґрунтованого збагачення останнього).

З огляду на такі обставини у позивача існують обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача та, відповідно, справедливості та збалансованості умов укладеного Договору.

По-третє: щодо введення в оману позивача.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.

Статтею 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору.

Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору. Згідно додатку №1 до Договору, розмір адміністративного платежу становить 1 106, 70 доларів США (еквівалент 25 500 грн.), авансовий платіж відповідно становить 50% від ціни предмету лізингу.

З огляду на положення статті 16 Закону, адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Про те, що адміністративний платіж не є лізинговим платежем свідчить і той факт, що у спірному Договорі у розділі "визначення термінів", лізинговий платіж і адміністративний платіж мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що адміністративний платіж не підпадає під визначення лізингового платежу, наведене у ст.16 ЗУ "Про фінансовий лізинг".

Вказану обставину підтверджує і той факт, що пунктом п. 12.1 оспорюваного Договору лізингу передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем адміністративний платіж за організацію даного договору лізингоодержувачем не повертається. В свою чергу авансовий платіж, незалежно від того з чиєї вини розривається договір, підлягає поверненню лише у розмірі 60 % від сплаченої суми.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу.

Згідно з ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 25 500 гривень під вигляд платежу за договором, який за умовами договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладання самого договору.

ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» не надало належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості визначеної комісії в розмірі 10% вартості предмета лізингу лише за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору чи спричинених на цій стадії виконання договору збитків при його розірванні, що унеможливлюють повернення сплачених позивачем грошових коштів.

По-четверте:щодо предмета лізингу.

Згідно приписів ст. 682 ЦК України товар повинен мати певну комплектність. Тобто враховуючи що Предметом Лізингу є транспортний засіб , останній повинен мати певну комплектацію.

Згідно вимог ч. 1 ст. 682 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, що відповідає умові договору купівлі-продажу щодо комплектності.

Отже, індивідуально визначеними є такі речі, які відрізняються від інших індивідуальними ознаками: а) єдині у своєму роді; б) відрізняються від інших кількома ознаками; в) вирізнені із загальної маси речей цього роду.

Всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм ЦК України, як у договорі так і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Так, у зазначених договірних документах, предметом лізингу визначено: «Nissan micra» не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки вона не визначена індивідуальними ознаками (не вказано який це саме транспортний засіб і чи це транспортний засіб взагалі, його виробника, колір, з пробігом чи ні, модель, комплектацію, рік випуску, згідно якого прайсу тощо). Вище перелічені умови є обов'язковими, але всамому Договорі вони відсутні.

За правилами ч.1 ст.3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ч.1 ст.807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Згідно з ч.1 ст.184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Із Договору та додатку №2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики транспортного засобу, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України.

Відсутність домовленості щодо перелічених індивідуальних ознак транспортного засобу, суперечить також вимогам ст. 767 ч. 1 ЦК України щодо обов'язку передачі у найм предмета, який відповідає комплектності та стані, який відповідає умовам договору.

Оскільки, виходячи з умов Договору неможливо визначити яку саме комплектність, стан та інші індивідуальні ознаки, з десятків можливих варіантів, повинен мати Предмет Лізингу, тому немає підстав вважати, що він та відповідач у вказаному договорі дійшли згоди щодо всіх обов'язкових та суттєвих умов договору.

Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заперечення відповідача є безпідставними та такими, що не підтверджені жодним доказом. Цим запереченням відповідач бажає ввести в оману суд щодо умов договору та тлумачення законодавства.

Крім того, просить звернути увагу суду, що на сьогоднішній день склалась відповідна судова практика по розгляду аналогічних цивільних справ саме з таких позовних вимог з яких він звернувся до вуду.

В судовому засіданні позивач заявлені та уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позові та додаткових запереченнях на відповідь відповідача, додатково пояснивши, що після приїзду його в представництво відповідача йому було запропоновано сплатити 25500 грн. у відділенні банку, який знаходиться в цій же будівлі, як перший платіж на придбання автомобіля, а після пред'явлення квитанції про оплату уклали договір з відповідачем. Перебуваючи у відділенні банку, чув розмову як він зрозумів, касира та представника відповідача. Після оплати 25500 грн. квитанцію пред'явив представнику відповідача та підписав запропонований договір, з яким фактично не ознайомлювався і йому не було роз'яснено умов цього договору та не надано достовірної інформації та фактично представник спонукав до підписання договору.

Коли повернувся додому та детально ознайомився з умовами договору, ним було з'ясовано, що сплачена ним сума 25500 грн. зазначена як адміністративний платіж, хоча як йому було роз'яснено і в цьому він був переконаний, що сплачує частково вартість автомобіля.

Тоді ж на протязі тижня телефонував відповідачу та вимагав повернути кошти, однак ті відповідали відмовою, а в подальшому не відповідали не його дзвінки і тому він змушений був звернутися за судовим захистом.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надіславши письмі заперечення на позовну заяву в обґрунтування яких зазначив, що у задоволенні позову має бути відмовлено через те, що вищезазначений позов є безпідставним та необґрунтованим, та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, він свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає та розуміє умови цивільно-правового договору фінансового лізингу № 001273 від 29.09.2015 р. (надалі - Договір), що був укладений між позивачем та відповідачем (надалі можуть вживатись по тексту як Сторони) та на підставі якого виникли відповідні цивільно-правові відносини, а також додатково необхідно зазначити невірні посилання позивачем на норми Закону, які взагалі не стосуються виниклих між сторонами правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачем не наведено жодного належного доказу для доведення тих обставин, на які він посилається, а отже, не доведено невиконання або неналежне виконання зобов'язань відповідачем цього Договору.

Дійсно, між сторонами було укладено Договір з відповідними додатками до нього, які є його невід'ємною частиною. Відповідно до положень ЦК України (а саме п.1 ст. 202) правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину даного виду. Звертаючи увагу на те, що після підписання Договору (п.16.6.) всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність та на те, що послуга, яка надається за Договором та обрана Лізингоодержувачем самостійно і свідомо; позивач ознайомився зі всіма істотними та іншими умовами Договору; підписав цей Договір, - проте, незважаючи на добровільність вищезазначених дій, Позивач все ж таки звинувачує в невиконанні Відповідачем якихось усних обіцянок та запевнень, та в зв'язку із цим вважає себе введеним в «оману». Тим паче, Позивач, якому з його слів, на момент підписання Договору «бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку» і тому «помилково придбав не потрібні на умовах Відповідача послуги», посилаючись на положення Рішення Конституційного суду України (від 10.11.2011 р.), все ж таки підписав Договір не спромігшись навіть ознайомитись з його умовами. Крім того, позивач, під час укладення даного правочину, не був позбавлений права звернутись до правового фахівця ( хоч би і до того, який готував даний позов) за допомогою та роз'ясненнями.

Відповідно до ст. З ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, серед іншого, свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання Позивачем кожної сторінки самого Договору, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Отже, правочини сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписані позивачем та повноважною особою відповідача та скріплений його печаткою. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України (ст.ст. 202 та 203 Цивільного кодексу) до чинності правочину.

Щодо введення в оману: Відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Зокрема, відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Положення Юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також: за наявності:

внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених

уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів;

кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з

фінансового лізингу;

довідки про взяття на облік юридичної особи (далі - Довідка), виданої

Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг;

Отже, відповідно до вищесказаного, юридичні особи, які займаються господарською діяльністю по наданню послуг фінансового лізингу, мають відповідати всім встановленим критеріям, зокрема має отримати відповідну Довідку з Нацкомфінпослуг на здійснення такого виду діяльності. Таким чином, відповідач виконавши всі передбачені законодавством вимоги, 11.06.2015 року отримав відповідну Довідку (копія додається), що також зазначено в договорі.

Отже, посилання позивача на незаконність діяльності відповідача, яка порушує його права як споживача є безпідставними та повністю спростованими. А твердження ОСОБА_1, що ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» проводить нечесну підприємницьку діяльність, яка вводить споживача в оману є необгрунтованим та не підкріпленим жодним належним та допустимим доказом.

Свою думку щодо викладених питань висловив Верховний Суд України в Постанові ПВСУ від 6 листопада 2009 року N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (пункт 20).

Як вбачається з позовної заяви, жодного належного та допустимого доказу щодо факту введення позивача в оману, наявності в діях відповідача умислу позивачем не надано. Натомість в позовній заяві містяться суб'єктивні та зацікавлені пояснення позивача, щодо нечесної підприємницької практики, невиконання своїх зобов'язань тощо. Проте, звертаю увагу Суду, що такі пояснення є зацікавленими та такими, які не мають під собою реального підґрунтя, а головне являються лише недоведеним свідченням, а отже не можуть братись до уваги Судом. Складно припустити, що позивач мав наміри придбати коштовний товар, поставився до укладення правочину з такою халатністю, тобто, при укладені правочину, не виявив бажання навіть ознайомитись з умовами договору, на яких в майбутньому сторони мали співпрацювати.

Крім того, вважає, що не скористання своїм правом на належне ознайомлення з умовами договору, не може свідчити про введення в оману позивача відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

На думку представника відповідача, свідчення позивача щодо введення його в оману є лише способом ухилитись від взятих на себе зобов'язань та характеризує позивача, як недобросовісного клієнта, який має на меті відмовитись від правочину за будь-яку ціну.

Щодо несправедливості умов правочину: Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Істотними умовами договору лізингу є:

предмет лізингу;

*строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу);

*розмір лізингових платежів;

інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з аналізу умов договору фінансового лізингу між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які ставляться чинним законодавством України для чинності даних правочинів. Умови договору, які Законом не було віднесено до істотних, сторони мають право вільно погоджувати. Таким чином, сторони погодили всі умови договору, які зобов'язані виконувати.

Крім того, вважаємо, що позивач належним чином не мотивує свою позицію щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу на підставі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Законодавством чітко передбачена процедура визнання умов договору недійсними на підставі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», проте, в супереч цьому позивач не зазначає, які саме вимоги даної норми закону були порушені, не зазначає в чому саме полягає несправедливість зазначених конкретних умов договору, не зазначає, чи можливо застосувати недійсність правочину в цілому на підставі недійсності окремих його частин.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. З ст. 18 цього закону.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, внаслідок чого не визначили: які умови договору є несправедливими (враховуючи, що договір містить 18 пунктів); на підставі яких ознак умови договору є несправедливими, у чому саме полягає несправедливість окремих положень договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: - договори та інші правочини;

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таким чином, вважаємо, що позивач при зверненні до Суду не враховує дані вимоги Закону.

Відповідно до ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо слідувати логіці Позивача, то «жорсткими» або «несправедливими» можна назвати взагалі всі умови правочинів, які встановлюють будь-яку відповідальність сторін у вигляді сплати пені та штрафів або просто здаються йому незручними. Необхідно також звернути увагу, що Позивач намагаючись визнати Договір недійсним в цілому, посилається на несправедливість, невідповідність чинному законодавству таких умов Договору, які не стосуються предмету спору взагалі і які Лізингодавець ще не порушував і не мав на меті, а такі свідчення грунтуються виключно на припущеннях.

Необхідно також звернути увагу, що Позивач пишучи Позовну заяву постійно робить посилання на нормативні акти, які регулюють правовідносини в банківській сфері України. Вважаємо таку аргументацію хибною, оскільки Позивачем не розглянуто відмінність банківських та небанківських установ та їх підпорядкування у сфері надання фінансових послуг. Державним колегіальним органом, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг згідно п.1 Положення затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 за №1070/2011 є Національна Комісія (Нацкомфінпослуг). Згідно пункту першому частини третьої цього ж Положення основними завданнями Нацкомфінпослуг є формування та забезпечення реалізації політики державного регулювання у сфері ринків фінансових послуг (крім ринку банківських послуг і ринків цінних паперів та похідних цінних паперів). Отже Відповідач у своїй діяльності окрім загальних нормативно-правових актів законодавства керується спеціальними нормами регулятора, тобто Нацкомфінпослуг. Зазначені в Позові посилання на Постанову Національного Банку України №168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» в даному випадку не регулюють відносини сторін за договором фінансового лізингу.

Щодо дотримання сторонами всіх істотних умов правочину: 3 позовної заяви також вбачається, що позивач помилково вважає, що включений в умови договору платіж «Адміністративний платіж» не є лізинговими, що не відповідає дійсності.

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж: як винагородулізингодавцю за отримане у лізингмайно;

в) компенсаціювідсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору

лізингу.

Таким чином, вважаємо, що ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі повинні бути погоджені насамперед сторонами в договорі, та передбачений перелік не є вичерпним, а рекомендованим, оскільки саме сторони погоджують між собою розмір, порядок та назву лізингових платежів, які їм необхідні для належного виконання своїх договірних зобов'язань. Звертаю увагу Суду, що Позивач оплатив кошти в розмірі 25 500, 00 грн. з відповідним призначенням платежу.

Також, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач помилково дійшов до передчасного висновку, що сторони в момент укладення договору фінансового лізингу не уклали передбачений Додаток № 3 до основного Договору, яким визначено лізингові платежі з наступним погашенням процентів. Проте, з таким висновком неможливо погодитись.

Порядок розрахунку та визначення лізингових платежів передбачені статтями 8 та 10 Договору фінансового лізингу, та зазначено, що всі лізингові платежі мають бути закріплені в Додатку № 1 та № 3 до Договору, що є його невід'ємною частиною. У момент укладення даного правочину, сторони погодили розмір, графік та порядок сплати Авансового платежу та закріпили такі в Додатку № 1 до основного Договору та погодили, що передбачений договором Авансовий платіж лізингоодержувач має право сплачувати протягом, але не більше, 12 календарних місяців. Всі інші лізингові платежі, що обумовлюють покриття витрат фінансування та які мають бути закріплені в Додатку № З до даного Договору, сторони погодили укласти на стадії купівлі Предмету Лізингу та встановлення остаточної вартості Предмету Лізингу, оскільки дані платежі будуть сплачуватись вже після отримання Предмету Лізингу у користування лізингоодержувачем. Особливість укладеного виду правочину, надає право лізингоодержувачу сплачувати авансовий платіж до моменту отримання Товару протягом 12 місяців, а також, має право замінити Товар на більш дорожчий або дешевший, що також свідчить про логічність укладення такого додатку не на стадії укладення договору, а на стадії, коли у лізингодавця виникає обов'язок придбати Товар і передати такий у користування лізингоодержувачу.

Крім того, неможливо погодитись з висновком позивача, що в зв'язку з тим, що сторони не уклали Додаток № 3, сторони не погодили відсотки за користування обсягом фінансування, що викликало у позивача хибне уявлення, щодо реальної вартості Товару.

Відповідно до статті 10 Договору, сторони погодили розмір лізингових платежів у відсотковому співвідношенні та погодили відповідні формули щодо їх розрахунків, а також погодили розмір щомісячного лізингового платежу, який розрахований на момент укладення договору виходячи з ціни Товару, що діє на момент такого укладення.

Відповідно до п. 10.4. Договору У разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення даного договору, Сторони домовились та беруть на себе зобов 'язання до купівлі транспортного засобу, підписати Додаток № 3 до даного Договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу.

Таким чином, вважаємо, що на момент укладення даного правочину, сторони погодили всі відповідні істотні умови договору, в тому числі всі передбачені ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингові платежів та враховуючи особливість укладеного виду правочину, погодили, що остаточне встановлення таких платежів, буде закріплено Додатком № 3 виходячи з нової ціни Товару, яка буде діяти на момент купівлі та передачі. Таким чином, сторони погодили лізингові платежі, що відшкодовують обсяг фінансування та всі передбачені відсотки за користування, та закріпили такі в договорі, а саме в п. 10.1 та 10.3 Договору. Передбачений Додаток № 3, сторони погодили укласти на стадії купівлі/передачі Предмету Лізингу лізингоодержувачу, виходячи з нової ціни Товару, якщо така зміна відбудеться.

Також, в зв'язку із невірним розумінням вищезазначеної специфіки договорів фінансового лізингу, Позивач робить хибний висновок, що в Договорі відсутня його істотна умова - Предмет Договору, що має бути, на думку Позивача, визначений індивідуальними ознаками. Оскільки Позивачем не було досліджено відмінність «непрямого» від інших форм договорів лізингу, він зробив неправильний висновок щодо відсутності в Договорі його Предмету. В п.1 ст.З Закону України «Про фінансовий лізинг» зазначено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно п. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Враховуючи вищенаведену специфіку договорів непрямого лізингу Суд має дійти висновку, що:

- набуття у власність Позивачем бажаної речі є його первинним волевиявленням, а отримання послуги з фінансового лізингу є лише методом такого придбання. Тому зазначення в Договорі такої модифікації транспортного засобу як «№ззап тісга, комплектація - соптГоїі, об'єм - 1.2, тип КПП - АТ., привід -передній» повністю задовольнило Позивача на момент підписання правочину без зазначення кольору, детальної комплектації, року випуску та інш.

- зазначення в Договорі Лізингодавцем такої модифікації транспортного засобу як «№ззап тісга, комплектація - сот&гі, об'єм -1.2, тип КПП - АТ., привід - передній» є достатнім для його ідентифікації порівняно з марками та моделями транспортних засобів інших виробників, а отже таке зазначення істотної умови, як Предмет, в Договорі є дотриманим. Зазначення детальної ідентифікації Предмету Договору (номери двигуну або вузлів, колір, рік випуску, комплектація та інш.) вважаємо здійсненним та безперешкодним в разі укладення договорів прямого (оперативного) лізингу.

Також, у своїй позовній заяві Позивач зазначає, що умови договору фінансового лізингу в частині визначення ціни договору в іноземній валюті та сплати щомісячних платежів за ним в іноземній валюті є несправедливими та є грубим порушенням статті З, ч.З ст.13 та 524 ЦК України.

Однак, Позивач робить такий висновок без належного ознайомлення з нормами цивільного законодавства України та з умовами Договору.

За приписами частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Частинами першою та другою статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Положеннями пункту 8.1 Договору передбачено, що Лізингові платежі, інші Платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим Договором, розраховуються в доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним доларах США до української гривні, чинним на робочий день виписки рахунку або квитанції на сплату платежу.

Сторони у пункті 8.2 Договору відповідно до вимог законодавства передбачили ціну предмета лізингу як у національній грошовій одиниці так і в доларах США, теж саме стосується і щомісячних лізингових платежів, визначених в пункті 10.3 Договору.

До того ж, згідно з пунктом 8.3 Договору Сторони погодились, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного Договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні.

Відповідно до пункту 8.4 Договору підписанням даного договору Лізингоодержувач підтверджує, що він повідомлений про валютні ризики під час виконання Лізингоодержувачем своїх зобов'язань за цим Договором. Лізингоодержувач прийняв на себе валютні ризики згідно з цим Договором.

Таким чином, твердження Позивача про те, що ціна Договору визначена в іноземній валюті та лізингові платежі по Договору сплачуються в іноземній валюті є безпідставними, помилковими та не підкріплені жодними належними та допустимими доказами. Це ж стосується й намагання Позивача визнати недійсними умови пунктів статті 10, де передбачається можливість односторонньої зміни Лізингодавцем умов Договору, але додатково необхідно звернути увагу на наявність в ньому п.16.10, в якому йдеться про те, що всі зміни й доповнення до даного Договору, якщо вони оформлені письмово й підписані обома Сторонами вважаються дійсними та правомочними. Зміни, що набрали чинності, і доповнення до даного Договору додаються до нього і є його невід'ємною частиною.

Відповідно до ст. 526 ЦК України Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч.І ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України: договір, укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов'язкову 'силу насамперед для самих сторін. Обов'язкову силу для сторін має й такий договір, який законом не передбачений, але й не суперечить йому. Договір, який є чинним (дійсним), має обов'язкову силу не лише для сторін. Ним повинні керуватися й органи, які вирішують спори між: сторонами цього договору, захищаючи їхні права та інтереси.

Таким чином, вважає позов ОСОБА_1 безпідставним та необгрунтованим, викладені в позові підстави визнання умови договору недійсними є недоведеним та спростованим, а вимоги Закону, на які посилається позивач, є перекрученими та такими, які трактуються на його користь, а отже позов має бути відхилений.

Заслухавши позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що 29.09.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та позивачем було укладено Договір фінансового лізингу за № 001273 на придбання автомобіля «Nissan Micra» вартістю 255000 грн., що еквівалентно на час укладення договору 11086, 96 доларів США.

В цей же день позивачем було внесено 25500 грн., як адміністративний платіж та сплачено комісію за здійснення касової операції в сумі 153 грн.

На виконання умов договору позивачем отримано примірник договору разом з додатками № 1, № 2, в яких зазначено марку, модель та вартість предмету лізингу, який був обраний самостійно.

Отже, на відносини, які виникли між позивачем та відповідачем у зв'язку з укладенням договору фінансового лізингу, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», так як вказаний Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживача, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Кодексу.

Ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Із п. 2 ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» члідує, що у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Отже, для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві.

Вартість послуг за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору, в розмірі 25500 грн., які позивач оплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. Суд вважає, що ця сума є значно завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням даного договору, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів лізингоодержувача у тексті договору рукописним текстом. Доказів понесення затрат на такі витрати на суму 25500 грн. відповідачем суду не надано. Відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є лізинговим платежем. Такі умови договору є несправедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», цей перелік не є вичерпним.

Задовольняючи частково позов, суд виходить з того, що договором фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця і вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін.

Суд вважає, що несправедливі умови договору лізингу, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві є достатніми підставами для визнання недійсним даного договору лізингу із застосуванням правових наслідків недійсності правочину.

Суд вважає, що договір фінансового лізингу № 001273, в тому числі додатки № 1, 2 який укладений 29.09.2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_1 необхідно визнати недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину стягненням із відповідача на користь позивача коштів, внесені позивачем при укладенні та на виконання умов договору в сумі 25500 грн. виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за виконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі і додатках до нього взагалі відсутні.

У п. 10.5 ст. 10 Договору зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 10.6 ст. 10 Договору). Договір за змістом теж свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі.

Несправедливими на переконання суду є і сплата адміністративного платежу 25500 грн., тобто 10% від вартості майна відповідно до лізингового договору, так як в графі «Визначення термінів» договору визначено, що адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Отже, судом встановлено, що відповідачем отримано 25500 грн., тобто 10% від вартості предмета лізингу лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та при розірванні договору в будь-якому випадку, навіть за невиконання зобов'язання відповідачем, цей платіж не повертається (п. 12.1 ст. 12 Договору).

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.

Частиною 2 ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу.

Відповідно до пп.2 п.6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Оскільки за умовами спірного Договору лізингу, виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «адміністративного платіжу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому.

Суд вважає несправедливим в розумінні ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» п. 3.2.3 та п. 3.2.1 (ст. 3) Договору відповідно до яких визначено, що згідно п. 3.2.3 (ст. 3) лізингодавець має право залишити предмет лізингу в своєму салоні в разі наявності несплаченого лізингоодержувачем лізингового платежу в строки та у порядку передбаченими даним Договором. В таком випадку, предмет лізингу залишається в салоні лізингодавця до моменту погашення заборгованості по умовам даного Договору, але не більге 1 (одного) календарного місяця. У разі непогашення заборгованості лізингоодержувачем протягом 1 (одного) календарного місяця з моменту виникнення такої заборгованості та після закінчення місячного терміну, вказаного в даному пункті, даний Договір вважається таким, що втратив силу та є розірваним лізингодавцем за порушення лізингоодержувачем умов даного договору.

Відповідно до п. 3.2.1 Договору з метою забезпечення належного виконання лізингоодержувачем своїх зобов'язань по даному договору, лізингодавець має право вимагати від лізингоодержувача надати, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту направлення лізингодавцем відповідної вимоги, додаткової гарантії у вигляді Договору поруки. При укладенні договору поруки поручителі повинні надати лізингодавцю документи, що підтверджують дохід кожного з поручителів, який повинен дорівнювати або бути більшим ніж сума щомісячного лізингового платежу. У разі ненадання або відмови лізингоодержувача надати визначені даним пунктом гарантії, лізингодавець має право залишити транспортний засіб (предмет лізингу) у себе та не передавати його лізингоодержувачу до моменту виконання вимоги лізингодавця щодо надання гарантій. У випадку коли предмет лізингу вже передано лізингоодержувачу, а останній не виконує вимогу, щодо надання додаткових гарантій подальшого виконання договору, то лізингодавець має право вилучити предмет лізингу у лізингоодержувача до моменту надання лізингоодержувачем гарантій визначених даним пунктом.

Згідно п. 3.2.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний Договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У таком випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адмінітсравтиного платежу.

Тобто можливість лізингодавця без з'ясування причин неможливості повного виконання зобов'язання лізингоодержувачем фактично розірвати договір в односторонньому порядку, при цьому залишити за собою сплачений обов'язковий адміністративний платіж, який поверненню не підлягає в жодному випадку, а при розірванні договору повертає лізингоодержувачу тільки 40 відсотків від сплаченого Авансованого платежу, як штраф за дострокове розірвання договору (п. 12.1 ст. 12).

До несправедливих суд відносить також і п. 10.15 (ст. 10) Договору, відповідно до якого у разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.

Отже, з підстав викладених вище, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково, визнавши укладений лізинговий договір недійсним.

Таким чином, суд вважає, що оспорюваний Договір фінансового лізингу № 001273 по своїй природі є несправедливий, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди спаживачеві.

Крім того, згідно з ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 25500 гривень під вигляд платіжу за договором, який за умова договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору.

Відмовляючи в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди позивачу суд виходить з наступного:

Згідно з діючим законодавством, особа несе відповідальність за завдану моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями ЦК України, а також іншими нормативними актами, які встановлюють відповідальність за таку шкоду у тому числі Законом України «Про захист прав споживачів».

Положеннями п. 5 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення договору визначено, що споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту) відповідно до Закону.

Положення ст. 23, ст. 1167 ЦК України до спірних правовідносин, навіть при задоволенні позову про визнання договору недійсним, які регулюються саме ЗУ «Про захист прав споживачів» не застосовуються, а тому доводи позивача про застосування положень цивільного законодавства безпідставні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 64, 88, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 23, 203, 215, 216, 634, 638, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 16-19 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд -

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити частково.

Визнати договір Фінансового лізингу № 001273 з додатками від 29.09.2015 року - недійсним.

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_1 сплачені кошти в розмірі 25 500 грн. та комісію банку в сумі 153 грн., а всього стягнути 25 653 (двадцять п'ять тисяч шістсот п'ятдесят три) гривні.

Стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 487,20 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при його проголошені - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий:В. О. Лесик