Ухвала

іменем україни

16 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до територіальної громади в особі Яблунівської сільської ради Оржицького району Полтавської області, треті особи: ОСОБА_4, Оржицька державна нотаріальна контора, відділ Держземагентства в Оржицькому районі Полтавської області, про встановлення факту перебування особи на утриманні, визнання права власності на земельні ділянки у порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Оржицького районного суду Полтавської області від 30 березня 2015 року, рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 06 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона ніколи в шлюбі не перебувала, починаючи з 1991 року почала отримувати мізерну пенсію. Фактично із 2004 року вона перебувала на утриманні у своєї рідної сестри ОСОБА_5 та її чоловіка ОСОБА_6, з якими завжди перебувала у дружніх стосунках і вони їй матеріально допомагали. Після смерті сестри ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 продовжував її утримувати, надаючи грошові кошти, та запевняв, що все своє майно залишить їй у спадок. Так, ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер. Тому ОСОБА_3 просила встановити факт перебування її на утриманні у ОСОБА_6 у період із червня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 року; визначити їй додатковий строк для подання заяви до нотаріальної контори та визнати право власності на земельну ділянку площею 8,99 га, яка належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Оржицької державної нотаріальної контори від 13 березня 2009 року.

Уточнивши під час розгляду справи вимоги позову, ОСОБА_3 остаточно просила також у зв'язку відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на землю померлого ОСОБА_6 визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 8,69 га, що знаходиться на території Яблунівської сільської ради Оржицького району Полтавської області, яка належала на підставі державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 18 грудня 2003 року Оржицькою районною державною адміністрацією Оржицького району Полтавської області.

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду як третя особа із самостійними вимогами щодо предмета спору.

Ухвалою Оржицького районного суду Полтавської області від 30 березня 2015 року заяву третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору - ОСОБА_4 визнано неподаною та повернуто заявнику.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 06 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Встановлено факт перебування на утриманні ОСОБА_3 у ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, із червня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 8,69 га, яка належала ОСОБА_6 на праві власності на підставі державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 8,99 га, яка належала ОСОБА_6 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 березня 2009 року.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 20 травня 2015 року ухвалу та рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте оскаржувані судові рішення зазначеним нормам процесуального права не відповідають.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності указаного позову та наявності підстав, передбачених ч. 2 ст. 1265 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844371/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>, для визнання за позивачем, яка, як встановив суд, перебувала на утриманні спадкодавця і не була членом його сім'ї, права власності на вищевказане спадкове майно. Зокрема, суд виходив із того, що позивач станом на 2004 рік була непрацездатною (69 років) та одержувала від спадкодавця матеріальну допомогу, яка була основним джерелом засобів для її існування.

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору - ОСОБА_4, суд виходив із того, що заявник не виконав у повному обсязі вимог ухвали від 19 березня 3015 року про залишення позовної заяви без руху, а саме: відповідно до вимог ст. ст. 123-125 ЦПК України не обґрунтував взаємопов'язаність обох позовів, не конкретизував, що викладені у його позовній заяві обставини виникають з одних і тих самих правовідносин та можуть бути зараховані при задоволенні первісного позову. При цьому суд вважав, що дотримання вищевказаних норм є необхідним для вирішення питання про об'єднання позовів в одному провадженні.

Із указаними висновками суду першої інстанції погодився й апеляційний суд, вважаючи такою, що постановлена згідно з вимогами процесуального законодавства, ухвалу суду першої інстанції про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_4

При цьому апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 не обґрунтував, що вимоги позовних заяв випливають з одних і тих самих правовідносин, оскільки, як зазначив суд, предметом позову ОСОБА_3 є доведення факту перебування на утриманні спадкодавця, а предметом позову ОСОБА_4 - доведення родинних відносин зі спадкодавцем.

Разом із тим апеляційний суд дійшов висновку, що за відсутності у позивача ОСОБА_4 доказів ступеня споріднення за числом народжень, що відділяють його від спадкодавця та підлягають підтвердженню згідно з копіями свідоцтв про народження, у наданні яких йому було відмовлено відділом ДРАЦС реєстраційної служби Оржицького районного управління юстиції, розгляд позовних вимог ОСОБА_4 істотно розширить предмет доказування, призведе до необхідності залучення нових учасників процесу та зумовить необхідність витребування певних доказів та документів, що, як правило, повинно вирішуватися на стадії попереднього судового засідання.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 не доведено факту родинних відносин зі спадкодавцем, а тому його прав рішенням суду не порушено і відсутні підстави для скасування рішення.

Однак із указаними висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ст. 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п'яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім'ї спадкодавця, але не менш як п'ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування.

Частиною 3 ст. 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права і обов'язки позивача (ч. 1 ст. 34 ЦПК України).

Згідно зі ст. 125 ЦПК України положення ст. ст. 123 і 124 цього Кодексу застосовуються до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження.

Так, статтею 123 ЦПК України установлено, що відповідач має право пред'явити зустрічний позов до початку розгляду справи по суті. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли вимоги за позовами можуть зараховуватися, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об'єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Відповідно до ст. 124 ЦПК України зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред'явлення позову, повинна відповідати вимогам ст. ст. 119 <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/1618-15/page4> і 120 <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/1618-15/page4> цього Кодексу. До зустрічної позовної заяви, поданої з порушенням вимог, встановлених ч. 1 цієї статті, застосовуються положення ст. 121 <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/1618-15/page4> цього Кодексу.

Водночас відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку із чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, встановити склад осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Однак на порушення вищевказаного суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, вирішив питання про права та обов'язки особи, не залученої до участі у справі, - ОСОБА_4, маючи на той час відомості про те, що останній також претендує на спірне спадкове майно.

У матеріалах справи, на а. с. 82, міститься заява ОСОБА_4, у якій він зазначає, що є єдиним спадкоємцем після смерті його дядька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, і будь-яке рішення у цій справі, предметом якого є спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_6, може вплинути на його права та обов'язки, тому відповідно до ст. ст. 35, 36 ЦПК України просив залучити його до участі у справі в якості третьої особи із самостійними вимогами.

Крім того, на а. с. 98-100 міститься копія позовної заяви ОСОБА_4, у якій він на підставі ст. ст. 3, 15, 114 ЦПК України, ст. 1272 ЦК України просить встановити юридичний факт родинних відносин із ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а саме: що він доводиться племінником останнього по батьківській лінії; визначити додатковий строк тривалістю у 3 місяці для подання заяви про прийняття спадщини.

Зі змісту указаної позовної заяви вбачається, що ОСОБА_4 претендує на ту саму спадщину, яка залишилася після смерті одного і того самого спадкодавця - ОСОБА_6, що і ОСОБА_3, зокрема - земельну ділянку площею 8,99 га, яка розташована на території Яблунівської сільської ради Оржицького району Полтавської області.

Разом із тим ОСОБА_3 просила встановити юридичний факт - перебування на утриманні у спадкодавця, а ОСОБА_4 - родинних відносин зі спадкодавцем.

Враховуючи, що обидва вказані вище позови виникають з одних правовідносин, вимоги за позовами можуть зараховуватися, то колегія суддів дійшла висновку, що обидва позови взаємопов'язані і спільний їх розгляд є доцільним згідно зі ст. 123 ЦПК України.

Проте всупереч вищевикладеному суд в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин, не звернув достатньої уваги на зміст і підстави позову ОСОБА_4, крім того, суд помилково на порушення вимог ст. ст. 119, 120, 121, 124 ЦПК України залишив позов ОСОБА_4 без руху із надуманих підстав, а в подальшому визнав неподаним та повернув, а також не вирішив питання про необхідність залучення його до участі у справі як третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору згідно зі ст. 33 ЦПК України із належним оформленням цієї процесуальної дії.

За таких обставин помилковим є також висновок апеляційного суду про те, що рішенням суду не порушено прав та обов'язків ОСОБА_4

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги, скасування судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Оржицького районного суду Полтавської області від 30 березня 2015 року скасувати, питання про прийняття позовної заяви третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору ОСОБА_4 передати до суду першої інстанції.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 06 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак