УХВАЛА

іменем україни

09 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гришаєва Ірина Вікторівна, Головне управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання правочинів недійсними та повернення майна,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, в якому просила: визнати недійсними заяви від 23 березня та 04 липня 2011 року про переуступку частки власника приватного підприємства «Консультаційно-діагностичний лікувально-профілактичний центр «Гармонія»» у розмірі по 50 % на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5; зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повернути позивачу ОСОБА_3 частку власника ПП «Консультаційно-діагностичний лікувально-профілактичний центр «Гармонія» у розмірі 50 % відповідно, переданих за недійсними заявами; визнати недійсним договір дарування від 20 липня 2011 року нежилих приміщень з № 1 по № 15 (група приміщень 525) в літ. А по АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5, посвідчений приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В.; визнати недійсною та скасувати реєстрацію приміщень з № 1 по № 15 (група приміщень 525) в літ. А по АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5; зобов'язати ОСОБА_5 повернути майно - приміщення № 1 по № 15 (група приміщень 525) в літ. А по АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди в сумі 200 000 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 27 листопада 2012 року ОСОБА_3 зверталась до Дарницького районного суду м. Києва із позовом про визнання недійсними правочинів - заяв про переуступку часток власника приватного підприємства «Гармонія» (далі - ПП «Гармонія») та договору дарування нежилих приміщень від 20 липня 2011 року - з тих підстав, що вона перебувала «не в найкращому психічному стані та не в повній мірі усвідомлювала наслідки своїх дій», посилаючись на положення ст. 225 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843263/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> (правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними) ( а. с. 53-56, том 1).

Заявляючи такі позовні вимоги, ОСОБА_3 посилалась, зокрема, на ті обставини, що відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого від 30 вересня 2010 року ТОВ «Борис» вона перебувала на стаціонарному лікуванні з 29 вересня по 30 вересня 2010 року з діагнозом «алкогольна інтоксикація, істеро-невротична реакція на тлі алкогольного сп'яніння». Відповідно до виписного епікризу № 14359 ОСОБА_3 перебувала на лікуванні в клініці психіатрії ГВМКЦ «Головний військовий клінічний госпіталь» з 04 травня по 10 травня 2011 року з діагнозом «гострий поліморфний психотичний розлад з виходом в покращення». Одночасно позивач зазначала, що правочини були вчинені нею як внаслідок умовляння, так і під впливом насильства з боку відповідача ОСОБА_4 (а. с. 54, том 1).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 березня 2013 року позовна заява ОСОБА_3 залишена без розгляду (а. с. 140, том 1).

З даним позовом ОСОБА_3 звернулась до суду у липні 2014 року, обґрунтовуючи свої позовні вимоги вчиненням правочинів під впливом насильства, що є взаємовиключним до обставин, на які вона посилалась, звертаючись до суду в листопаді 2012 року з позовними вимогами про визнання правочинів недійсними з підстав неусвідомлення значення своїх дій.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 1986 року, шлюб було розірвано 26 грудня 2012 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва.

13 серпня 2010 року ОСОБА_3 було придбано нежилі приміщення з № 1 по № 15 (групи приміщень № 525), що знаходяться по АДРЕСА_1.

23 березня 2011 року за реєстровим № 700 та 04 липня 2011 року за реєстровим № 3010 приватним нотаріусом КМНО Гришаєвою І.В. було засвідчено справжність підпису на заявах про переуступку частки власника ПП «Консультаційно-діагностичний центр «Гармонія» у розмірі по 50 % на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5

20 липня 2011 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_5, який є сином сторін, було укладено договір дарування, відповідно до якого позивач подарувала відповідачу ОСОБА_5 зазначені нежитлові приміщення.

При цьому судом встановлено, що вказане майно було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4, дарування відбувалося за згодою ОСОБА_4, тобто фактично батьки подарували спільне майно синові. Таким чином, згода ОСОБА_4 не була дією на свою користь, оскільки внаслідок вказаного договору дарування фактично відбулось і відчуження частки ОСОБА_4

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_3 від 25 березня 2011 року, справжність підпису на якій було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. за реєстровим № 700, позивач заявила, що згідно з власним волевиявленням, повністю усвідомлюючи значення своїх дій, без будь-якого примушення, як фізичного так і морального, вона, як власник ПП «Консультаційно-діагностичний лікувально-профілактичний центр «Гармонія», володіючи 100 % статутного капіталу, що складає у грошовому вираженні 100 грн, відступає частину належної їй частки ОСОБА_4, що становить 50 % та в грошовому вираженні складає 50 грн (а. с. 80, том 2).

04 липня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. було посвідчено справжність підпису ОСОБА_3 на заяві про її вихід зі складу засновників ПП «Гармонія» та про відступлення належної їй частки у статутному капіталі приватного підприємства, що становить 50 % та у грошовому вираженні складає 50 грн, на користь ОСОБА_5 У заяві зазначено, що заява зроблена ОСОБА_3 згідно з власним волевиявленням, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та їх правові наслідки, без будь-якого примушення (а. с. 107, том 2).

Як вбачається з копій документів, на підставі яких приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришаєвою І.В. було посвідчено договір дарування нежитлових приміщень, 05 липня 2011 року ОСОБА_3 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_7 замовити та отримати у відповідних органах, в тому числі Київському міському БТІ, довідки, витяги та інші документи ( а.с. 216, т. 1).

20 липня 2011 року приватним нотаріусом Гришаєвою І.В. за реєстровим № 3202 було посвідчено справжність підпису на заяві відповідача ОСОБА_4 про надання згоди своїй дружині ОСОБА_3 на дарування синові ОСОБА_5 нежилих приміщень з № 1 по № 15 групи приміщень № 525 в літ. А, загальною площею 187,7 кв м., що в будинку АДРЕСА_1. Зазначені приміщення були набуті подружжям під час перебування в шлюбі та є спільною власністю подружжя. (а. с. 221 т. 1).

20 липня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, за яким позивач безоплатно передала у власність ОСОБА_5 зазначені нежилі приміщення (а. с. 220 т. 1)

Відповідно до ст. 231 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843269/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинено під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного чи психологічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1> при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843269/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про психіатричну допомогу» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_229/ed_2014_10_14/pravo1/T001489.html?pravo=1> рішення, дії чи бездіяльність осіб, які порушують права, свободи та законні інтереси громадян при наданні їм психіатричної допомоги, можуть бути оскаржені, за вибором цих громадян, до власника психіатричного закладу або власника психоневрологічного закладу для соціального захисту чи спеціального навчання, або уповноваженого ними органу, або до вищестоящих органів (вищестоящих посадових осіб), або безпосередньо до суду.

З матеріалів справи встановлено, що протягом 2011 - 2012 років позивач не зверталась до правоохоронних органів з приводу незаконного поміщення її у психіатричні заклади у період з 01 по 10 травня 2011 року.

Крім того, відсутні дані про те, що позивач оскаржувала законність її перебування у психіатричних закладах чи порушення її прав, свобод чи інтересів при наданні психіатричної допомоги.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1821/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 62 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_194/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вказував на те, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача та її представника, що при укладенні договору дарування від 20 липня 2011 року та заяв від 23 березня, 04 липня 2011 року відповідачі застосували до позивача фізичний або психічний тиск.

Відповідно до вимог положень ст. 60 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st60> кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої інстанції або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні, які передбачені ст. ст. 338 -341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судів щодо їх оцінки, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко