Справа № 199/6037/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

13 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» і Державна іпотечна установа, про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

За позовом, позивачка ОСОБА_1 просить суд поділити майно, набуте за час шлюбу з ОСОБА_3 у вигляді квартири АДРЕСА_1, наступним чином:

-визнати за нею право власності на 87/100 часток зазначеної квартири;

-визнати за ОСОБА_3 право власності на 13/100 часток зазначеної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 26 грудня 2003 року між сторонами був укладений шлюб. Проживши разом девять років, вони вели спільне господарство, разом будували сімю, налагоджували життя та наші побутові умови. 27 лютого 2014 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час їх сімейних відносин та сумісного ведення господарства 15 серпня 2012 року за 249 000 грн. була придбана вищезазначена квартира, що зазначено в договорі. Для придбання квартири був отриманий кредит в розмірі 80 000 грн. у ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» Розмір грошових коштів отриманих у кредит. Позичальником за кредитним договором виступив відповідач, а позивачка виступила поручителем. Відповідач не бажав погашати заборгованість за кредит, у звязку із чим позивачка була змушена сплачувати кредит з власних коштів, які отримувала від батьків, а потім від ОСОБА_6, з яким вона на теперішній час проживає у «цивільному шлюбі» та маю спільну дитину ОСОБА_7 На теперішній час кредит погашено в повному обсязі, на що позивачкою витрачено 100165 грн. Також, для купівлі квартири сторонами були отримані грошові кошти у борг від матері позивачки у розмірі 5800 ОСОБА_8 та 10000 грн. Зазначений борг був повернутий позивачкою матері у повному обсязі особисто, грошові кошти на погашення боргу вона взяла у свого другого чоловіка. Грошові кошти, отримані у ОСОБА_8, сторонами було переведено у гривневий еквівалент: 19 квітня 2012 року 2820 ОСОБА_8 було переведено у 29610 грн., а 26 квітня 2012 року 3000 ОСОБА_8 було переведено у 31710 грн. Вказані грошові кошти були витрачені ними на оплату вартості спірної квартири. Оскільки на момент подання позову та сплати боргу курс ОСОБА_8 складає 2434, 71 гривень за 100 ОСОБА_8, за твердженням позивачки нею було витрачено грошових коштів для повернення боргу за придбання квартири у розмірі 141213,18 грн. Таким чином, на придбання квартири особисто позивачкою було витрачено 251738,18 грн. (100165 + 141213,18 + 10000). На момент купівлі квартири сторонами фактично було сплачено готівкових коштів з власних заощаджено у розмірі 97680 грн. Вказані грошові кошти були нами збережені за час спільного проживання та підлягають поділу навпіл, таким чином частка позивачки від розміру сплачених власних коштів їх родиною в момент укладення договору купівлі-продажу квартири дорівнює 48840 грн. Виходячи з наведено, особисто позивачкою було сплачено грошових коштів на купівлю квартири у розмірі 300578,18 грн. (251738,18 + 48840). Загальна кількість фактично витрачених на купівлю квартири коштів складає: 349418,18 грн. (251738,18 + 97680). Позивачка також стверджує, що у квартирі виключно за її кошти був зроблений капітальний ремонт вартістю 37114 грн., внаслідок чого було збільшено вартість квартири на розмір вкладених позивачкою у квартиру грошових коштів, та вартість квартири складає 386 532,18 грн. (349418,18 + 37 114). Таким чином, позивачкою було вкладено у вказану квартиру 337 692,18 грн. (300578,18 + 37114). За підрахунками позивачки, частка грошових коштів відповідача, вкладених у вказану квартиру, складає 0,1264 частка від загальних витрат на квартиру, тобто не більше 13/100 від розміру квартири. На думку позивачки, за таких обставин вона має право на 87/100 часток вказаної квартири.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали в повному обсязі позовні вимоги та фактичні обставини, на яких вони ґрунтуються.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_1 визнали частково. Не заперечують проти визнання за позивачкою права власності на частку квартири, однак виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні, оскільки квартира була придбана за спільні кошти подружжя. ОСОБА_3 заперечив факт отримання в борг грошових коштів від матері позивачки. Стверджує, що після припинення фактичних шлюбних відносин він давав позивачці гроші на погашення кредиту і фактично кредит погашався за його особисті кошті.

Треті особи ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і Державна іпотечна установа, належним чином та завчасно сповіщені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. За ухвалою суду справа розглянута за їх відсутності.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини.

З копії свідоцтва про одруження (т. 1 а.с. 7) вбачається, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_8 з 26 грудня 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Сторони мають спільну дитину ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 8).

Сторонами визнано, що на час розгляду справи в суді дитина мешкає разом з позивачкою.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року (т. 1 а.с. 9-10), яке набрало законної сили 11 березня 2014 року.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що при поданні позову до суду ОСОБА_3 зазначив, що шлюбні відносини між сторонами припинені з січня 2013 року. Зазначена фактична обставина під час судового розгляду була визнана ОСОБА_1, про що вона подавала до суду відповідну письмову заяву.

В період перебування в зареєстрованому шлюбі та підтримання фактичних шлюбних відносин відповідач ОСОБА_3 на підставі нотаріально - посвідченого договору купівлі - продажу 15 серпня 2012 року придбав квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 11-12).

Останній залишається зареєстрованим власником квартири на час розгляду справи в суді, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (т. 2 а.с. 69-70).

Згідно вказаної інформації, на час розгляду справи в суді в Державному реєстрі іпотек наявні відомості про зареєстровану іпотеку вказаної квартири, іпотеко держателем якої виступає Державна іпотечна установа. Також в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна зареєстрована заборона на нерухоме майно на зазначену квартиру, обтяжувачем за якою виступає ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.

За ст. 60 Сімейного кодексу, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-612цс15 від 01 липня 2015 року, згідно якого норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Визначаючи джерело набуття права власності на спірну квартиру, суд виходить з того, що зі змісту договору купівлі-продажу квартири (т. 1 а.с. 11-12) вбачається, що продаж квартири було здійснено за 249000 грн., які продавці одержали від покупця ОСОБА_3 готівкою повністю до підписання договору.

До позову позивачкою додано копію договору про іпотечний кредит № 0-56/12-00350-с-к (т. 1 а.с. 22-26), укладеного 15 серпня 2012 року між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 За вказаним кредитним договором, кредитор зобовязався надати позичальнику грошові кошти в сумі 80000 грн. на придбання вищевказаної квартири.

Позивачка ОСОБА_1 виступила поручителем ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором, що підтверджується копією відповідного договору поруки 0-56/12-00350-с-к/1 від 15 серпня 2012 року (т. 1 а.с. 17-21).

Тіло кредиту у розмірі 80000 грн. мало бути повернуто банку згідно графіку, копія якого надана позивачкою (т. 1 а.с. 200-204).

За наданими позивачкою копіями квитанцій (т. 1 а.с. 117-147) та копіями заяв до банківської установи з повідомленнями про дострокове повернення кредитних коштів (т. 2 а.с. 33, 34, 35) вбачається, що по липень 2013 року включно (т. 1 а.с. 137) квитанції містять відомості про здійснення платежів за кредитним договором платником ОСОБА_3

Починаючи з серпня 2013 року відповідні квитанції містять відомості про здійснення платежів за кредитним договором платником ОСОБА_1

На час розгляду справи в суді кредит погашено в повному обсязі (т. 1 а.с. 196, 206).

Виходячи з того, що графіком погашення іпотечного кредиту визначена сума щомісячних платежів, розмір залишку заборгованості на певні дати, з урахуванням того факту, що до серпня 2014 року погашення кредиту здійснювалося згідно графіку, суд визначає, що:

- погашення тіла кредиту у розмірі 4761,90 грн. (платежі до січня 2013 року включно) було здійснене за рахунок спільних сумісних коштів сторін як подружжя;

- погашення тіла кредиту у розмірі 5714,28 грн. (платежі з лютого по липень 2013 року включно) було здійснене за рахунок особистих коштів відповідача ОСОБА_3, оскільки такі платежі були здійснені від імені останнього та після припинення фактичних шлюбних відносин сторін. Доводи позивачки щодо здійснення вказаних платежів нею, а не відповідачем, судом відхиляються, оскільки не підтверджені доказами, а сама по собі наявність відповідних платіжних документів на руках у позивачки (як і платіжних документів за період підтримання фактичних шлюбних відносин) висновків суду не спростовує;

- погашення тіла у розмірі 69523,82 грн. (платежі починаючи з серпня 2013 року) було здійснене за рахунок особистих коштів позивачки, оскільки такі платежі були здійснені від імені останньої та після припинення фактичних шлюбних відносин сторін. Доводи відповідача щодо здійснення вказаних платежів за рахунок коштів, які надавалися ним для цієї мети позивачці, судом відхиляються, оскільки не підтверджені доказами.

Таким чином, оплата квартири в частині використаних для цієї мети кредитних коштів була здійснена:

- у розмірі 4761,90 грн. за спільні сумісні кошти сторін;

- у розмірі 5714,28 грн. за особисті кошти ОСОБА_3;

- у розмірі 69523,82 грн. за особисті кошти ОСОБА_1

Суд враховує, що позивачка до розрахунку витрат на придбання спільного майна включає оплату процентів банку. Відповідні доводи судом відхиляються, оскільки оплата послуг банку вартість придбаного майна не збільшує, а на придбання спільного майна було використане саме тіло кредиту, яке в подальшому поверталося сторонами банку.

Крім кредитних коштів, за придбану квартиру було сплачено 169000 грн. (249000 - 80000). Позивачка стверджує, що з вказаної суми 97680 грн. є спільними заощадженнями сторін.

Сторонами визнаний той факт, що вказані 97680 грн. є спільною сумісною власністю подружжя, і суд не вбачає підстав ставити зазначену фактичну обставину під сумнів.

Щодо решти 71320 грн. є спір, який підлягає вирішенню судом.

Зокрема, позивачка стверджує, що зазначені кошти були надані в борг її матірю і повернуті особисто позивачкою.

На підтвердження зазначених доводів позивачкою надані:

-копія розписки (т. 1 а.с. 163), за змістом якої ОСОБА_1 17 серпня 2011 року отримала від своєї матері ОСОБА_10 грошову суму в розмірі 5800 ОСОБА_8 і 10000 грн. для купівлі-квартири в м. Дніпропетровську;

-копії квитанції про здійснення валютно-обмінної операції (т. 1 а.с. 30), за якою ОСОБА_1 19 квітня 2012 року продала банківській установі 2820 ОСОБА_8 за 29610 грн.;

-копія квитанції про здійснення валютно-обмінної операції (т. 1 а.с. 29), за якою ОСОБА_1 26 квітня 2012 року продала банківській установі 3000 ОСОБА_8 за 31700 грн.;

При цьому позивачка в позовній заяві зазначила, що зазначені грошові кошти були надані її матірю їй та відповідачу.

Доводи позивачки про те, що грошові кошти надавалися у борг, судом відхиляються з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості.

За ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Оскільки вказана позивачкою сума більше ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, договір позики на таку суму підлягав укладенню у письмовій формі.

Позивачкою суду укладений у письмовій формі договір позики не наданий.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Надана позивачкою розписка не є передбаченою ч. 2 ст. 1047 ЦК України розпискою позичальника, оскільки не містить в собі суттєвої умови договору позики обовязку позичальника повернути позику.

Позивачка не посилається на те, що зазначені грошові кошти були подаровані особисто їй матірю і в позові виключає таку можливість, зазначивши, що кошти були надані їй з ОСОБА_3 Не посилається позивачка в позові і на те, що вказані грошові кошти були її особистою власністю з інших визначених законом підстав.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що 10000 грн. та 5820 ОСОБА_8, конвертовані в 61320 грн., були набуті сторонами в спільну сумісну власність.

На підставі викладеного, суд вважає доведеним факт того, що сплачені за квартиру 169000 грн. (без врахуванням кредитних коштів) були спільною сумісною власністю сторін.

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Суд враховує, що внесок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за рахунок особистих коштів у придбання квартири становить 27,92 % (69523,82 / 249000) та 2,29 % (5714,28 / 249000) відповідно.

Решта 69,79 % (100 (27,92 + 2,29)) були оплачені сторонами за рахунок спільних сумісних коштів.

Оскільки квартира є річчю неподільною, належним способи захисту права позивачки є визначення часток сторін у спільній власності.

Суд враховує, що позивачка при визначенні таких часток фактично просить суд врахувати вартість здійсненого нею ремонту квартири.

Наведені вимоги кореспондуються з приписами ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України щодо врахування при поділі спільного майна подружжя інших обставин, що мають істотне значення, а також ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України, за якою якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_1 наданий звіт про оцінку майна (здійснення ремонтних робіт), складений субєктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_11 10 липня 2015 року (а.с. 53-115), згідно якого ринкова вартість здійснених ремонтних робіт, проведених в двокімнатній квартирі, розташованій на пятому поверсі пятиповерхової жилої будівлі, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Передова, 737/88, визначена комбінуванням витратного та порівнювального підходів, з врахуванням округлення, на дату оцінки складає 37114 грн.

Разом з тим, п. 1.3.10 звіту містить застереження про те, що огляд обєкта, що оцінюється, не проводився через відсутність до нього доступу, тому оцінка проводилася виходячи з умов договору на проведення оцінки, на підставі усних та письмових відомостей, наданих замовником. Повнота та достовірність зазначеної інформації оцінювачем не перевірялася в силу відсутності такої можливості.

Позивачкою не доведено, що сам факт проведення ремонту в спірній квартирі мав місце, що такий ремонт був проведений після припинення фактичних шлюбних відносин за особисті кошти позивачки, що здійснені ремонтні роботи суттєво вплинули на дійсну ремонту вартість квартири в бік її збільшення порівняно до вартості квартири до проведення зазначеного ремонту.

За сукупності наведених обставин, підстави для врахування визначеної вищевказаним звітом про оцінку майна вартості ремонтних робіт при визначення часток сторін в спільному майні відсутні.

Судом також враховується, що з позивачкою мешкає спільна дитина сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 Сімейного кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Сторонами визнаний той факт, що на теперішній час в провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Відповідачем ОСОБА_3 надані копії квитанцій (т. 1 а.с. 224-243), за якими останній з жовтня 2013 року до червня 2015 року (звернення відповідачки із відповідним позовом до суду) добровільно сплачував на корить позивачки аліменти на утримання дитини.

Позивачкою не доведено, що розмір аліментів, які добровільно сплачувалися відповідачем, був недостатнім. На підставі викладеного, визначені ч. 3 ст. 74 Сімейного кодексу України підстави для збільшення розміру частки позивачки у спільному майні відсутні.

Факт самостійної сплати позивачкою комунальних послуг (т. 1 а.с. 37-48) на визначення часток сторін у спільному майні не впливає і з цих підстав судом при вирішенні спору по суті не враховується.

З урахуванням частки внесків ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за рахунок особистих коштів у придбання квартири, виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні, слід визначити наступні частки сторін у праві спільної власності:

-за ОСОБА_1 - 62,815 % (27,92 % + 69,79 % / 2);

-за ОСОБА_3 - 37,185 % (2,29 % + 69,79 % / 2);

визнавши за позивачкою право власності на належну їй частку.

За наведених обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Позивачкою понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 243,60 грн. (а.с. 1), які згідно вимог ст. 88 ЦПК України підлягають розподілу між сторонами пропорційно частці задоволених судом вимог. За позовом, позивачка просила визнати за нею право власності на майно загальною вартістю 300578,18 грн., а за рішенням суду за нею визнане право власності на майно вартістю (за наявними доказами) 156409,35 грн. (249000 х 62,815 %). За таких обставин, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 126,76 грн. (243,60 х 156409,35 / 300578,18).

Крім цього, позивачкою при поданні позову до суду не був оплачений судовий збір у розмірі 2762,18 грн. (300578,18 х 1% - 243,6).

Зазначений судовий збір згідно вимог ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню зі сторін до доходу Держави пропорційно частці задоволених судом вимог. Зокрема, з позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1324,85 грн. ((300578,18 - 156409,35) / 300578,18 х 2762,18), а з відповідача 1437,33 грн. (156409,35 / 300578,18 х 2762,18).

Керуючись ст.ст. 10,11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» і Державна іпотечна установа, про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Поділити спільно набуту ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 50,2 кв.м., житловою площею 25,3 кв.м., наступним чином:

-визнати за ОСОБА_1 право власності на 62,815 % зазначеної квартири;

-визнати за ОСОБА_3 право власності на 37,185 % зазначеної квартири.

У задоволенні решти позовних вимог вимоги ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 126 (сто двадцять шість) гривень 76 (сімдесят шість) копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 до доходу Держави судовий збір у розмірі 1437 (одна тисяча чотириста тридцять сім) гривень 33 (тридцять три) копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 до доходу Держави судовий збір у розмірі 1324 (одна тисяча триста двадцять чотири) гривні 85 (вісімдесят пять) копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :