Єдиний унікальний номер 725/5041/15-ц
Номер провадження 2/725/1112/15
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.10.2015 Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Скуляк І. А.

при секретарі Зитинюк К.А.

за участю сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернівці до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, Чернівецька міська рада про виселення зі службового жилого приміщення, -
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що військовослужбовець Збройних Сил України ОСОБА_1 перебував на посаді начальника відділення особового складу та стройового заступника начальника штабу окремого механізованого полку армійського корпусу Сухопутних військ Збройних сил України при військовій частині НОМЕР_1 в м. Чернівці з 29.08.2005 року по 18.02.2010 року. На підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 26.05.2009 року №382/ю ОСОБА_1 видано ордер на право зайняття житлового приміщення житловою площею 29,9 кв.м., яке складається з 2-х кімнат за адресою АДРЕСА_1 зі складом сім`ї 4 особи.

Вказував на те, що наказом Міністра оборони України від 21.08.2009 року №697 майора ОСОБА_1 зараховано слухачем до Національної академії оборони України з 27.08.2009 року, а тому згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.08.2009 року його вважати здавшим справи і посаду, а також виключено із списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення і направлено для подальшого проходження служби в м. Київ.

Наказом Міністра оборони України від 24.06.2011 року №620, ОСОБА_1 призначено старшим офіцером (з провадженням військової служби у військовому резерві) відділу мобілізаційно-кадрової роботи управління особового складу штабу командування сухопутних військ Збройних сил України, ВОС 2905002.

Таким чином, ОСОБА_1 на даний момент перебуває на військовій службі у м.Києві, тобто у віданні іншого гарнізону, а тому службова квартира підлягає звільненню, оскільки відповідач втратив трудові правовідносини з військової частиною НОМЕР_1 в м. Чернівці.

На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права просив висилити відповідачів з службової квартири АДРЕСА_2 , стягнути з відповідачів судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених ним у письмовому запереченні проти позову, просив в задоволенні позову відмовити.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, направили до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги не визнають та просили в задоволенні позову відмовити.

У відповідності до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Представник третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради просив при вирішенні справи врахувати інтереси неповнолітньої ОСОБА_4 .
Представник третьої особи Чернівецької міської ради в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив позов задовольнити.
Суд, заслухавши пояснення відповідача, представників позивача та третіх осіб, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що 01.06.2009 року ОСОБА_1 та членам його сім`ї було видано ордер на право зайняття житлового приміщення за адресою АДРЕСА_3 .

Належність даного житла до службового в судовому засіданні визнано сторонами, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України дану обставину суд визнає такою, що не підлягає доказуванню.

Крім того, про те, що дане житло носить статус службового свідчить відповідна відмітка на вказаному вище ордері.

Відповідно до довідки про проходження військової служби, на момент видачі вказаного ордеру ОСОБА_1 проходив військову службу у м. Чернівці (а/с 5).

Крім того, судом встановлено, що наказом Міністра оборони України від 24.06.2011 року №620, ОСОБА_1 призначено старшим офіцером (з провадженням військової служби у військовому резерві) відділу мобілізаційно-кадрової роботи управління особового складу штабу командування сухопутних військ Збройних сил України, ВОС 2905002 (а/с 8).

Відповідно до довідки ОСББ «Захисник 2010» від 01.09.2015 року, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані відповідачі. Крім того, вказаною довідкою встановлено, що будинок у якому знаходиться зазначена квартира належить ОСББ «Захисник 2010» (а/с 9).

Згідно ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловоим Кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року Судом було зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з переміщенням по службі одного із подружжя, пов`язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні, позивач посилається на норми ст. 124 ЖК України та положення Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України №737 від 30.11.2011 року як на підставу задоволення своїх вимог.

Разом з тим, на момент вселення відповідачів у спірне житлове приміщення та переведення відповідача на нове місце служби, питання забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців та членів їх сімей регулювались Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 р. та Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженою наказом Міністра оборони України 6 жовтня 2006 року.

Частиною першою ст. 58 Конституції України встановлено загальний принцип права неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплений в Конституції України принцип неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів узгоджується з міжнародно-правовими актами, зокрема Міжнародним пактом про громадянські та політичні права (стаття 15) та Конвенцією про захист прав і основних свобод людини (стаття 7).

Таким чином, положення Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 року №737, до спірних відносин не підлягають застосуванню, оскільки така Інструкція почала діяти вже після переведення відповідача на інше місце служби у Збройних Силах України.
Як вбачається із змісту постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року №6-115цс13, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування у судовій практиці, на ОСОБА_1 розповсюджуються гарантії користування службовим жилим приміщенням, які визначені ст. 125 ЖК України.

Так, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї військовослужбовців; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як
десять років (стаття 125 ЖК України).
Крім того, відповідно до довідки про проходження військової служби, ОСОБА_1 проходив військову службу в м. Чернівці більш ніж на протязі десяти років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 змінив місце проходження служби на підставі наказу Міністра оборони України від 24.06.2011 року та матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що за новим місцем служби він забезпечений іншим житлом.

Таким чином, відповідач та члени його сім`ї не можуть бути виселенні із спірного службового житлового приміщення в порядку ст. 124 ЖК України без надання іншого житлового приміщення.

Крім того, згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У квартирі АДРЕСА_2 , яку отримав ОСОБА_1 під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 , проживають і зареєстровані його дружина та двоє дітей, при цьому донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний момент є неповнолітньою.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Таким чином, з урахуванням того, що відповідач не забезпечений житлом за новим місце служби, його переведення до нового місця служби не залежало від його волі, у спірному житловому приміщенні зареєстрована та проживає неповнолітня дитина, положення ст. 124 ЖК України на відповідача не розповсюджуються з урахуванням обставин передбачених ст. 125 ЖК України, з інших підстав позов не заявлявся, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 47,58 Конституції України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.ст. 118,124,125 ЖК України, ст.ст. 3,4, 10, 11, 57,58, 60,61, 64, 88, 218, 294, 349, 360-7 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:
В задоволенні позову - відмовити в повному об`ємі.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м.Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці І. А. Скуляк