Ухвала іменем україни
16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Львівського комунального підприємства «Віра» до ОСОБА_1, треті особи: Виконавчий комітет Львівської міської ради, Львівське міське підприємство «Львівтеплоенерго», про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року Львівське комунальне підприємство «Віра» (далі - ЛКП «Віра») звернулося з позовом до суду із указаним позовом, в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_1 є власником та проживає у квартирі АДРЕСА_1, в силу вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та інших підзаконних нормативно-правових актів як споживач житлово-комунальних послуг зобов'язана нести витрати по оплаті послуг з централізованого теплопостачання. Оскільки будинок включно по січень 2013 року перебував на балансі ЛКП «Віра», яке у свою чергу надавало відповідачці зазначені послуги відповідно до укладеного договору з виробником послуг ЛМКП «Львівтеплоенерго», тому у відповідача виникло зобов'язання зі сплати вказаних послуг саме перед позивачем. Однак за період з 01 січня 2010 року по 31 січня 2013 року включно відповідачем надані послуги з теплопостачання оплачувалися нерегулярно, на даний час виникла заборгованість у розмірі 4 820 грн 54 коп., а тому з урахуванням того, що судовий наказ від 07 квітня 2014 року скасовано за заявою відповідача, просить позов задовольнити, стягнути вказану заборгованість.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЛКП «Віра» заборгованість за надані послуги з теплопостачання квартири АДРЕСА_1 за період з 01 січня 2007 року по 01 лютого 2013 року в розмірі 4 820 грн 54 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що відповідач, отримавши послуги з теплопостачання, не сплатила їх у належному розмірі згідно з встановленими тарифами, у зв'язку з чим за період з 01 січня 2007 року по 01 лютого 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 4 820 грн 54 коп., яка підлягає стягненню з відповідача.

Проте погодитися із такими висновками судів попередніх інстанцій повністю не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником, зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 5).

Вказаний будинок перебуває на балансі Львівського комунального підприємства «Віра», яке надає послуги з центрального опалення його мешканцям, в тому числі і відповідачеві.

Згідно з розрахунками заборгованості, що містяться в матеріалах справи та на які посилалися суди у своїх рішеннях, заборгованість ОСОБА_1 за послуги з центрального опалення за період з січня 2010 року по лютий 2013 року складає 4 820 грн 54 коп. (а. с. 6-7), заборгованість ОСОБА_1 за центральне опалення за період з червня 2007 року по січень 2010 року складає 3 299 грн 46 коп. (а. с. 35).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ЛКП «Віра» не вказало, за який період просить стягнути заборгованість у розмірі 4 820 грн 54 коп. із ОСОБА_1 за надані послуги з центрального опалення. Позивач надав два розрахунки (а. с. 6-7, а. с. 35), однак суд, стягуючи з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 4 820 грн 54 коп. за період з січня 2007 року по лютий 2013 року, належним чином своє рішення не мотивував, оскільки згідно з наданими позивачем розрахунками заборгованість у розмірі 4 820 грн 54 коп., стягнута за рішенням суду, утворилась за період з січня 2010 року по лютий 2013 року, а не з січня 2007 року по лютий 2013 року, як вказано в рішенні суду.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_209/ed_2012_10_16/pravo1/T041875.html?pravo=1> виробник має право вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих послуг від виконавців.

Згідно із ч. 1 ст. 32 вищезазначеного Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України обставини у справі належним чином не встановив, не визначився, за який період та у якому розмірі виникла заборгованість у відповідача, доводів ОСОБА_1 про те, що вона сплачувала за надані послуги з теплопостачання, належним чином не перевірив, не перевірив і розрахунків, які були надані позивачем на підтвердження позову.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, ухвалене судом першої інстанції рішення та ухвала апеляційного суду не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович