У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопада 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що 27 лютого 2012 року біля 18 год. ОСОБА_7, керуючи належним йому на праві приватної власності мікроавтобусом на тротуарі вул. М. Грушевського в м. Дрогобичі, навпроти будинку № 5, грубо порушуючи Правила дорожнього руху України, проявляючи злочинну необережність та неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не переконався у відсутності небезпеки для руху транспортним засобом заднім ходом, в умовах обмеженої оглядовості не звернувся за допомогою до сторонніх осіб та розпочав рух, створивши аварійну обстановку, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8, спричинивши їй тяжкі тілесні ушкодження, від яких вона ІНФОРМАЦІЯ_1 померла в реанімаційному відділенні Дрогобицької міської лікарні № 1.

11 серпня 2012 року ОСОБА_7 пред'явлено обвинувачення за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 березня 2013 року ОСОБА_7 визнано винним в інкримінованому йому злочині та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортним засобом. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю три роки. Вирок набрав законної сили.

ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні необережного злочину.

Позивач поніс витрати на поховання дружини, зокрема 7 000 грн вартість надмогильного пам'ятника, згідно релігійних обрядів на поминальні обіди 19 квітня 2012 року та 09 березня 2013 року, відповідно 1 199 грн 29 коп. та 1 288 грн 04 коп.

Посилаючись на те, що відповідач у добровільному порядку не бажає відшкодувати вказані витрати, просив суд позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 7 000 грн вартість стандартного одинарного надмогильного пам'ятника, 1 199 грн 29 коп. витрат на поминальний обряд після сорока днів з дня смерті ОСОБА_8, 1 288 грн 04 коп. витрат на поминальний обряд після року з часу смерті ОСОБА_8, а всього 9 487 грн 33 коп. Вирішено питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що вина ОСОБА_7 у смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в лікарні від отриманих внаслідок Дорожньо-транспортної пригоди травм, підтверджується вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 березня 2013 року, який на оскаржувався і набрав законної сили.

15 травня 2011 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - ПАТ «СК «АХА Страхування») та ОСОБА_7 укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, поліс серії АА № 4609934 (а. с. 4-10).

Вироком суду задоволено позов сина померлої ОСОБА_8 - ОСОБА_9 і стягнуто з ОСОБА_7 на його користь моральну шкоду у розмірі 60 000 грн, а з ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» - 5 000 грн. (а. с. 4-10).

09 березня 2012 року ОСОБА_7, згідно з розписками, передав позивачу кошти в сумі 11 500 грн на похорони дружини, а 21 березня 2012 року - 1 300 грн, як компенсацію понесених позивачем витрат на поминальний обід на дев'ятий день після смерті ОСОБА_8

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позовні вимоги обґрунтовані, відповідають нормам матеріального права і така шкода повна бути відшкодована саме відповідачем.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1201 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1201> особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодовувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Стаття 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу <nau://ukr/1102-15|st2>» визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству.

Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Тобто, виходячи із визначення поняття поховання, відповідно до закону, до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу.

Отже, суди не врахували, що витрати, понесені на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, які винний зобов'язаний відшкодовувати відповідно до ст. 1201 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1201>.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальника.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України <nau://ukr/435-15|st1194> особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі настання страхової випадку (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону <nau://ukr/1961-15|st22>при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 27.4 ст. 27 Закону страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред'явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги про стягнення витрат на спорудження надгробного пам'ятника з відповідача, виходили з того, що відповідач (страхувальник) не надав доказів на підтвердження належного виконання ним вимог, передбачених ст. 33 Закону, зокрема щодо строків повідомлення страхової компанії про дорожньо-транспортну пригоду та керуючись ст. 38 Закону вважали, що у разі не виконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику повідомлення про ДТП, шкода відшкодовується безпосередньо завдавачем шкоди шляхом задоволення позовних вимог особи, яка має право на отримання відшкодування.

Такий висновок є помилковим, суд як першої, так і апеляційної інстанцій, не врахували, що відповідно до п. 27.4 ст. 27 Закону, обов'язок здійснити відшкодування особі, яка здійснила витрати на спорудження надгробного пам'ятника, покладений на страховика і після виплати страхового відшкодування за заявою потерпілого чи іншої особи, яка має право на отримання відшкодування (ст. ст. 35.1, 37 Закону), страховик відповідно до ст. 38.1.1. п. «ґ» Закону має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть вважатися законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої судам належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 31 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова М.І. Наумчук