У х в а л а

іменем україни

15 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Остапчука Д. О., Гончара В. П., Карпенко С. О.,

провівши попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Світлана Миколаївна, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання договору іпотеки та договору про внесення змін до договору іпотеки недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_4 в особі його законного представника ОСОБА_5, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк») про визнання недійсним договору іпотеки від 12 грудня 2003 року № 185/ІП-1, укладеного між ЗАТ «ТАС-ІнвестБанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М. за № 7651 та договору від 13 квітня 2006 року № 1 про внесення змін до зазначеного іпотечного договору, зареєстрованого за № 1446.

Посилався на те, що предметом іпотеки вказаного договору є квартира АДРЕСА_1, у якій на момент укладання оспорюваного договору іпотеки проживав малолітній ОСОБА_5 Оскільки договір іпотеки був посвідчений без дозволу органу опіки і піклування, то такий правочин є недійсним.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_4 в особі його законного представника ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу ОСОБА_7 необхідно відхилити з огляду на наступне.

Статтею 335 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами встановлено, що 12 грудня 2003 року між ЗАТ «ТАС-ІнвестБанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_8, укладено договір іпотеки № 185ІП-1 з відповідними змінами згідно з договором від 13 квітня 2006 року № 1 про внесення змін, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С. М., відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою форми № 3, виданої ЖЕК фірми «Квартет ЛТД» від 05 серпня 2012 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, починаючи з 10 травня 2005 року (а. с. 13).

Згідно із ч. 6 ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2012_05_17/pravo1/T030435.html?pravo=1> правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_110/ed_2011_06_16/pravo1/T012402.html?pravo=1> батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін і відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, правильно виходив із того, що позивач у суді не довів обставин, на які посилався на обґрунтування своїх вимог, зокрема не довів факту проживання малолітнього ОСОБА_5 в іпотечній квартирі на момент укладання іпотечного договору. Факт реєстрації неповнолітньої дитини в квартирі після укладення договору іпотеки не є підставою для визнання такого договору недійсним через невиконання вимог закону про дотримання згоди органу опіки та піклування.

Доводи касаційної скарги про те, що неповнолітній ОСОБА_5 мав право користування спірною квартирою як член сім'ї ОСОБА_8, яка була зареєстрована у квартирі з 22 серпня 2002 року, - безпідставні, оскільки таке право неповнолітнього пов'язано не лише із родинними зв'язками дитини з матір'ю, а з обставинами, які свідчать про наявність права на іпотечне майно у порядку, визначеному законом. При цьому, таке право визначається в першу чергу наявністю реєстрації за місцем розташування цього майна.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_4 в особі його законного представника ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Д. О. Остапчук

В. П. Гончар

С. О. Карпенко