Справа № 465/4/15 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/783/4880/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 29 травня 2015 року у справі за заявою ОСОБА_5 про скасування рішення постійно діючого третейського суду при Львівській асоціації учасників ринку нерухомості від 12 травня 2008 року у справі № 28Ю-21/03.08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності на житловий будинок з прибудовою, -

в с т а н о в и л а:

12 травня 2014 року ОСОБА_5 в особі свого представника ОСОБА_6 звернувся в суд із заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Львівській асоціації учасників ринку нерухомості від 12.05.2008 року у справі № 28Ю-21/03.08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності на житловий будинок з прибудовою, яким визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частках по ? за кожним право власності на житловий будинок з прибудовою під літ. «А'-2» за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 218,1 кв.м., з яких 99,6 кв.м. - житлова площа, 38,3 кв.м. - допоміжна площа, 80,2 кв.м. - площа приміщень загального користування. Свої вимоги обґрунтовував тим, що третейський суд вирішив питання про його права та обов'язки при тому, що він не брав участі у справі та був повідомлений про неї вже після прийняття рішення третейським судом, а саме - в березні 2014 року. Удаваний спір між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (дочкою та батьком) мав на меті обійти дозвільну процедуру, тим самим узаконити самовільне будівництво гаражу, надбудови над гаражем, тераси, без будь-яких дозволів та погоджень контролюючих органів, що третейським судом і було зроблено, чим створено перешкоди в користуванні земельною ділянкою сусіду - позивачу ОСОБА_8 Крім того, як зазначив представник заявника - ОСОБА_6 у суді першої інстанції, третейський суд ухвалив рішення у спорі, який не підвідомчий даному суду відповідно до Закону України «Про третейські суди».

Оскаржуваною ухвалою заяву ОСОБА_5 задоволено.

Рішення постійно діючого третейського суду при Львівській асоціації учасників ринку нерухомості від 12.05.2008 p., ухвалене третейським суддею Юхименко Р.І. по справі № 28Ю-21/03.08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності на житловий будинок з прибудовою під літ. «А'-2» за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 218,1 кв.м., з яких 99,6 кв.м. - житлова площа. 38,3 кв.м. - допоміжна площа, 80,2 кв.м. - площа приміщень загального користування - скасовано.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 липня 2015 року доповнено резолютивну частину ухвали Франківського районного суду м. Львова від 29.05.2015 року за заявою ОСОБА_5 про скасування рішення постійно діючого третейського суду при Львівській асоціації учасників ринку нерухомості від 12.05.2008 р. у справі № 28Ю-21/03.08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності на житловий будинок з прибудовою.

Стягнуто з ОСОБА_2 304 (триста чотири гривні) грн. 50 коп. на користь ОСОБА_5 сплаченого судового збору та стягнуто з ОСОБА_3 304 (триста чотири гривні) грн. 50 коп. на користь ОСОБА_5 сплаченого судового збору.

Ухвалу районного суду від 29.05.2015 року оскаржила представник ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4, вважає її незаконною, необгрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що не відповідає дійсності висновок суду про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнано лише за рішенням суду загальної юрисдикції. З аналізу тексту ч. 3 ст. 376 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про третейські суди», робить висновок, що визнання права власності може здійснюватись судами як загальної юрисдикції, так і третейськими судами в установленому законом порядку. Крім цього, третейським судом у рішенні не вирішено питання про права та обов'язки ОСОБА_5, а відтак в нього не було підстав звертатись до суду із заявою про скасування рішення третейського суду. ОСОБА_5 посилався на те, що їхня власність створює йому перешкоди у користуванні своєю земельною ділянкою, однак зазначена обставина може бути предметом окремих позовних вимог про усунення перешкод у користуванні. Просить скасувати ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 29 травня 2015 року та постановити нову, якою у задоволенні заяви відмовити.

ОСОБА_5 та постійно діючий третейський суд при Львівській асоціації учасників ринку нерухомостіповідомлені належним чином (а.с. 149, 150, 151), в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, причину своєї неявки суду не повідомили, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно із ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення третейського суду) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: 1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів; 2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб; 3) справ, пов'язаних з державною таємницею; 4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів); 5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом; 6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, державна установа чи організація, казенне підприємство; 7) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України; 8) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 389-1 ЦПК України сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 389-5 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею. Рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Задовольняючи заяву та скасовуючи рішення третейського суду, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалюючи 12.05.2008 року рішення по справі № 28Ю-21/03.08 Постійно діючий третейський суд Львівської асоціації учасників ринку нерухомості при розгляді цієї справи не встановив і не дослідив дійсних обставин справи, які мають значення для правильного і законного вирішення спору, ухвалив рішення по непідвідомчій третейському суду справі, яка підлягала розгляду судом загальної юрисдикції, вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі, а відтак таке рішення підлягає скасуванню.

При цьому суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 2 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

У відповідності до положень ст. 51 Закону України «Про третейські суди» та ст. 389-5 ЦПК України, рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею, а саме, у разі якщо: 1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди; 3) третейську угоду визнано судом недійсною; 4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Згідно з вимогами частин 3, 4 ст. 389-4 ЦПК України при розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність або відсутність підстав для скасування рішення третейського суду. Суд не обмежений доводами заяви про скасування рішення третейського суду, якщо під час розгляду справи буде встановлено підстави для скасування рішення третейського суду, визначені ст. 389-5 ЦПК України.

З рішення Постійно діючого третейського суду при Львівській асоціації учасників ринку нерухомості (третейський суддя Юхименко Р.І.) від 12.05.2008 року у справі № 28Ю-21/03.08 вбачається, що ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання права спільної часткової власності на житловий будинок з прибудовою під літ. «А'-2» за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 218,1 кв.м., з яких 99,6 кв.м. - житлова площа, 38,3 кв.м. - допоміжна площа, 80,2 кв.м. - площа приміщень загального користування.

Місце третейського розгляду: м. Львів, вул. Генерала Чупринки, 85 кімната 219 (другий поверх).

Оскаржуваним рішенням постійно діючого третейського суду Львівської асоціації учасників ринку нерухомості від 12.05.2008 року визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частках по ? за кожним право власності на житловий будинок з прибудовою під літ. «А'-2» за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 218,1 кв.м., з яких 99,6 кв.м. - житлова площа, 38,3 кв.м. - допоміжна площа, 80,2 кв.м. - площа приміщень загального користування.

Ухвалюючи оскаржуване заявником рішення, Постійно діючий третейський суд Львівській асоціації учасників ринку нерухомості (третейський судя - Юхименко Р.І.) виходив з того, що проведення прибудови до житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 здійснювалося фактично позивачкою за її власні кошти. Третейським судом не встановлено порушення позивачкою під час здійснення будівництва архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також не встановлено порушення позивачкою прав чи законних інтересів відповідача. З матеріалів справи вбачається також, що земельна ділянка, на якій позивачкою проведено прибудову до житлового будинку, використана за її цільовим призначенням. Однак, оскільки житловий будинок № 15А по вулиці Панчишина в місті Львові належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частки сторонам по справі, тому, третейський суд вважає, що за сторонами слід визнати право власності на житловий будинок з прибудовою порівну.

Разом з тим, зазначив суд першої інстанції, як вбачається з матеріалів даної цивільної справи, третейської справи № 28Ю- 21/03.08, з оскаржуваного рішення Постійно діючого третейського суду Львівської асоціації учасників ринку нерухомості від 12.05.2008 pоку, добудова (реконструкція) житлового будинку проводилася за відсутності дозвільних документів, які дають право виконувати підготовчі і будівельні роботи, за відсутності проекту, розробленого та погодженого відповідними державними органами у встановленому законом порядку, за відсутності будівельного паспорту та технічних умов, отриманих у встановленому законом порядку. В матеріалах справ відсутні висновки державних органів про те, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією. За таких обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що добудова до житлового будинку по АДРЕСА_1 в м. Львові проведена самочинно.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

За положеннями ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнано лише за рішенням суду загальної юрисдикції.

Відповідно до вимог п. 7 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», в редакції, чинній на моменту ухвалення оскаржуваного заявником рішення, третейський суд не вправі розглядати справи, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України. Таким чином, якщо згідно з положеннями чинного законодавства певне питання вирішується «судом», «у судовому порядку», «на підставі рішення суду» тощо, слід вважати, що йдеться про державні суди. Отже, відповідні справи не підлягають розгляду у третейських судах.

Враховуючи те, що оскаржуваним заявником рішенням третейський суд визнав право власності на самочинно збудоване та реконструйоване нерухоме майно, тобто вирішив справу непідвідомчу третейському суду, таке рішення в силу вимог ч. 4 ст. 389-4 ЦПК України підлягає обов'язковому скасуванню незалежно від доводів заявника, який його оскаржує, а тому доводи представника учасника третейського розгляду про відсутність підстав для скасування оскаржуваного заявником рішення третейського суду є безпідставними.

Скасовуючи оскаржуване рішення Постійно діючого третейського суду Львівській асоціації учасників ринку нерухомості від 12.05.2008 року у справі № 28Ю-21/03.08, суд першої інстанції врахував те, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько - побутові будівлі і споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку з цим положення ч. 5 ст. 376 ЦК України не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько - побутові будівлі й споруди, що були зведені ним після набуття ним права власності на будинок чи садибу.

Що стосується питання земельної ділянки по АДРЕСА_1, на якій здійснено добудову, з наведених суду письмових доказів підтверджується правомірність користування такою, однак, ухвалюючи оскаржуване заявником рішення третейського суду, третейський суддя не з'ясував, чи до проведення добудови, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, успадкувавши житловий будинок, зверталася до Львівської міської ради для отримання відповідних дозволів для здійснення добудови по АДРЕСА_1, на якій розташований житловий будинок, що суперечить вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Не з'ясовано третейським судом питання, чи добудова до житлового будинку проведена в межах площі земельної ділянки, яка надавалася у користування без належно оформлених правовстановлюючих документів.

Учасник третейського розгляду ОСОБА_2 будучи допитана в судовому засіданні районного суду в якості свідка 29.05.2015 року показала, що житловий будинок будувався на земельній ділянці, яка успадкована нею та її батьком після смерті матері. На зазначеній ділянці збудований житловий будинок та в подальшому добудова за її власний рахунок, жодних дозволів для проведення такої добудови вона не отримувала.

На думку районного суду безпідставними є посилання представника учасника третейського розгляду на порушення заявником строків звернення до суду із заявою про скасування рішення третейського суду, які встановлені ч. 2 ст. 389-1 ЦПК України, відповідно до якої заява про скасування рішення третейського суду подається до суду протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом. Оскільки ОСОБА_5 не брав участі у справі, початок перебігу трьохмісячного строку для оскарження рішення третейського суду обраховується з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про прийняття рішення третейським судом, а з наданих заявником документів встановлено, що ОСОБА_5 дізнався про оскаржуване рішення третейського суду лише в березні 2014 року в судовому засіданні Личаківського районного суду м. Львова при розгляді цивільної справи № 463/6357/13-ц про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та демонтаж самочинного будівництва, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, оскільки рішенням третейського суду про визнання права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з самочинною прибудовою, було вирішено питання про права заявника, який не брав участі у справі, та враховуючи, що оскаржуване рішення ухвалено без наявності зазначених вище дозвільних документів, а також актів введення в експлуатацію із зазначенням про реєстрацію права власності в Комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та Експертної оцінки», чим вирішено питання про права та обов'язки вказаного органу, а також Львівської міської ради, Інспекції ДАБК у Львівській області в порушення вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про основи містобудування» та Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України, для скасування рішення третейського суду, а також правильно вважав, що ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про скасування вказаного рішення третейського суду в строк, встановлений ч. 2 ст. 389-1 ЦПК України.

Посилання апелянта на те, що визнання права власності може здійснюватись судами як загальної юрисдикції, так і третейськими судами в установленому законом порядку, - судовою колегією не заперечуються, оскільки на час прийняття третейським судом оскаржуваного рішення редакція ст. 6 Закону України «Про третейські суди» не містила заборони розглядати справи щодо нерухомого майна, проте це, з урахуванням наведених вище доказів, не призвело до неправильного вирішення справи, що, у свою чергу, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення (ухвали).

Не заслуговують на увагу й посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, що третейським судом у рішенні не вирішено питання про права та обов'язки ОСОБА_5, який посилався на те, що їхня власність створює йому перешкоди у користуванні своєю земельною ділянкою, позаяк зазначена обставина може бути предметом окремих позовних вимог про усунення перешкод у користуванні, а відтак в нього не було підстав звертатись до суду із заявою про скасування рішення третейського суду, - оскільки в матеріалах даної цивільної справи міститься копія позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрована Франківським районним судом м. Львова 10 грудня 2013 року, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та зобов'язання вчинити дії - демонтувати влаштовані прибудови до будинку АДРЕСА_1 - гараж, надбудову над гаражем та терасу (а.с. 7-8), які узаконені 12 травня 2008 року вказаним вище рішенням Постійно діючого третейського суду Львівській асоціації учасників ринку нерухомості від 12.05.2008 року у справі № 28Ю-21/03.08.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильною по суті, відповідає вимогам ст. ст. 209-210 ЦПК України, підстави для її скасування та постановлення нової ухвали відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 2 п. 1, 312 ч. 1 п. 1, 313, 314 ч. 1 п. 4, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 29 травня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.