АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Соколової В.В., Рейнарт І.М.

при секретарях Хоменку О.С., П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Головне управління Міністерства юстиції України в м. Києві, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування майна із чужого незаконного володіння, виселення вселення та усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 2/759/2300/15
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11074/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Миколаєць І.Ю.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У лютому 2015 року представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 ОСОБА_4, третя особа: Головне управління Міністерства юстиції України в м. Києві в якому просив визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 19.03.2009 року, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу БойкоО.В. і зареєстрований в реєстрі за номером 822 недійсним, витребувати від ОСОБА_4 вищезазначену квартиру, виселити її з неї та вселити в неї ОСОБА_1, зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою шляхом надання комплекту ключів від вхідної двері

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 є людиною похилого віку, хворобливого стану, мешкала одна в спірній квартирі. З 01.03.2009 року кімнату в її квартирі стали орендувати дві громадянки Республіки Білорусь - ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які розповіли позивачу, що бажають відкрити в Україні свій бізнес та запропонували останній відкрити для них рахунок в банку, придбати у неї земельну ділянку під Києвом. ОСОБА_1 погодилась з пропозицією і їздила з ними по різним інстанціям. Потім вони привезли її до нотаріуса де вона підписала декілька документів у присутності ОСОБА_9 та ще двох раніше незнайомих жінок. Подробиць укладення договору купівлі-продажу спірної квартири вона не пам'ятає, оскільки знаходилась у той час у такому стані, коли дуже погано себе контролювала, але знає що точно не мала наміру продавати спірну квартиру. У період укладання договору позивач страждала на різноманітні захворювання, в тому числі психічного характеру. Хоча в день укладення договору остання була дієздатною, проте внаслідок наявності захворювань, які мають стійкий характер в день укладення договору вона не усвідомлювала значення своїх дій. Також пояснив, що згідно акту судово-психіатричної експертизи від 06.07.2012 року у ОСОБА_1 на момент укладення договору купівлі- продажу квартири 19.03.2009 року були наявні ознаки психічного розладу: органічне ураження головного мозку сочетанного генезу з психоорганічним синдромом, що суттєво впливало на її здібність усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними, обмежуючи цю спроможність.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність, недоведеність обставин, які суд вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, не правильне застосування і порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилався на те, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що помилка позивача полягала тільки у тому, що вона мала намір продати земельну ділянку, а не квартиру, оскільки окрім цього вона мала намір укладання договору купівлі продажу з ОСОБА_9, а сталося, що уклала з ОСОБА_3

Також суд помилково прийшов до висновку, що всі допитані свідки не підтвердили обставин того, що позивач мала дієві наміри продавати земельну ділянку та готувалася до цього, оскільки свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 пояснювали суду те, що вони знали про наміри ОСОБА_1 продавати земельну ділянку та остання пропонувала декому із них придбати земельну ділянку. Крім цього, свідки розповідали, що ОСОБА_1 розповідала їм, що хотіла продати земельну ділянку, а, не зрозуміло для неї як, продала квартиру.

Крім того, на думку апелянта, судом безпідставно не взято до уваги висновок експертизи, оскільки саме ознаки психічного розладу, які малися у ОСОБА_1, суттєво впливали на її здібності і саме ця обставина пояснює помилку продажу спірної квартири ОСОБА_3 замість земельної ділянки ОСОБА_9

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_16 та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_17 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 за посвідченим приватним нотаріусом Баришівського районного нотаріального округу ОСОБА_18 договором дарування від 09.08.2005 р. є власником земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_3. Розмір земельної ділянки 0,15-га - для будівництва і обслуговування будинку. Право власності зареєстроване в Баришівському Порайонному відділі земельних ресурсів за № 467 від 10.08.2005 р. (а.с.11)

19.03.2009р. ОСОБА_1 за нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. договором купівлі-продажу квартири (зареєстровано в реєстрі за № 822) продала ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2. (а.с.14)

25.03.2009 р. право власності на квартиру зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна. (а.с.15).

Вважаючи, що в момент укладання вказаного договору припустилася помилки, оскільки думала, що продає земельну ділянку, позивач звернулася до суду з вказаним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність її помилки щодо обставин, які мають істотне значення, що є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 229 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» п. 19 встановлено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано як в суді першої інстанції так під час апеляційного перегляду справи належних та переконливих доказів того, що вона дійсно не мала намір продавати квартиру.

Суд першої інстанції правильно послався на те, що позивач не змогла надати суду відповідні пояснення та обґрунтування того, що вона збирала особисто та надавала нотаріусу документи для оформлення правочину купівлі-продажу квартири. Даних про те, що позивач надавала будь кому довіреність на збір документів для укладання договору купівлі-продажу квартири суду не надано. Документи які були зібрані суттєво відрізняються від тих, які потрібно надавати нотаріусу для відчуження земельної ділянки.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що допитані в судовому засіданні свідки повідомляли суду, що позивач дійсно мала намір відчужити земельну ділянку, оскільки даний намір не перешкоджає особі відчужувати інше належне їй на праві власності майно.

Колегія суддів також не бере до уваги доводи апеляційної скарги та вважає правильним висновок суду першої інстанції, який не взяв до уваги наявний в матеріалах справи висновок судово-психіатричної експертизи №711 від 06.07.2012 року, оскільки даний доказ був предметом розгляду та йому надавалася оцінка в іншій цивільній справі ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Головне управління Міністерства юстиції України в м. Києві, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, на підставі ч.1 ст.225 ЦК України, за підсумками розгляду якої рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.12.2013р., яке вступило в силу, у задоволенні позовних вимог було відмовлене.

Враховуючи викладене, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 липня 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 липня 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді