Справа № 347/910/15
Провадження № 22-ц/779/2234/2015
Головуючий у 1 інстанції Бельмега М.В. М. В.
Суддя-доповідач Васильковський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Девляшевського В.А., Меленко О.Є.,

секретар Яковин М.Я.,

з участю представників ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третьої особи на стороні позивача ОСОБА_5 про захист прав споживача, визнання правочину недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_8 на рішення Косівського районного суду від 04 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

у травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з даним позовом, посилаючись на порушення ПАТ КБ «ПриватБанк» при укладенні 12.04.2007 кредитного договору № IFWWGA00000015 на споживчі цілі в сумі 20 000 доларів США, Закону України "Про захист прав споживачів" щодо не роз'яснення інформації про умови кредитування, наявності дискримінаційних умов про можливість на власний розсуд змінювати відсоткову ставку та дострокового повернення всієї суми кредиту, що є введенням в оману відносно обставин, які мають істотне значення для правочину, просив визнати вказаний кредитний договір недійсним.

Рішенням Косівського районного суду від 04 вересня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третьої особи на стороні позивача ОСОБА_5, про захист прав споживача, визнання правочину недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_8 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що в провадженні Косівського районного суду перебувала справа банку до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення. Судом було прийнято рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, тому відповідач своїми діями продовжив термін позовної давності. Суд не врахував, що відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів" кредитору забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі, які не є послугою в розумінні цього закону, на що вказується і в ухвалі ВССУ від 18.09.2013. При виконанні ухвали суду про витребування доказів, банк не надав лист про підняття відсоткової ставки. Суд не врахував, що боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку. При укладенні оскаржуваного кредитного договору банк не надав позивачу інформацію щодо умов кредитування, оскільки істотними умовами договору споживчого кредиту є предмет договору, строк його укладення та відсоткова ставка. Банком приховано від позивача під час укладення оскаржуваного кредитного договору реальну відсоткову ставку за договором з метою отримання прихованого прибутку, що і є введенням позивача в оману. Закон України "Про захист прав споживачів" забороняє включати у договори із споживачами несправедливі умови. Тому просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_4 ОСОБА_8 доводи апеляційної скарги підтримав, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» доводи апеляційної скарги заперечила.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № IFWWGA00000015, відповідно до якого банк надав позивачу кредит на споживчі цілі в сумі 20 000 доларів США, виходячи із 0,92 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, для придбання нерухомого майна, строком до 25 квітня 2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що волевиявлення сторін на укладення кредитного договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 зобов'язань банк неодноразово звертався до суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Косівського районного суду від 29 серпня 2012 року визнано дійсним договір іпотеки від 12.04.2007, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № IFWWGA00000015 в розмірі 17 885,68 доларів США, що станом на 26.11.2011 складає 142 575,70 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки житловий будинок в с. Смодна Косівського району. Позивачем не наведено підстав для визнання кредитного договору недійсним, а укладений сторонами кредитний договір відповідає вимогам, встановленим для чинності правочину.

При цьому суд першої інстанції правильно керувався нормами ст. ст. 203, 204 ЦК України щодо чинності правочину та підстав визнання його недійсним; ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України відносно свободи договору, його змісту та обов'язковості для виконання сторонами.

Суд першої інстанції вірно вважав, що зміст укладеного кредитного договору не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Матеріалами справи підтверджується, що сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення позивача, як учасника оспорюваного правочину було вільним і відповідало його внутрішній волі. Договір вчинено у формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, сторони досягли між собою згоди про всі умови надання кредиту, що підтверджується підписом позивача та печаткою банку на кожній сторінці договору. ОСОБА_4 отримав кредитні кошти, про що свідчить меморіальний ордер № 1 від 12.04.2007 (а. с. 72) та не заперечується сторонами.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 лютого 2014 року відмовлено в позові ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання правочину неукладеним, заявленого з підстав відсутності факту переходу права власності валюти від банку до позичальника за кредитним договором № IFWWGA00000015 від 12 квітня 2007 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що мали місце порушення законодавства в частині формування та погодження ціни кредитного договору, а також позивачу не надавалась інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору, що суперечить Закону України "Про захист прав споживачів", колегія суддів відхиляє.

Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Усіх перелічених ознак обману при укладенні оспорюваного кредитного договору позивач не довів.

Вирішуючи спір, суд з'ясував виконання банком положень статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Посилання апелянта на судові рішення, в яких визнано несправедливими умови кредитних договорів щодо встановлення в них завищених розмірів відсотків та пені, колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначених справах та у справі, що переглядається, наявні різні фактичні обставини та різне правове регулювання спірних правовідносин.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції при вирішенні спору постанови Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-57цс12), колегія суддів враховує наступне.

Згідно п. 2.3.1 кредитного договору № IFWWGA00000015 від 12.04.2007 банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме зміні курсу долара США до гривні більше, ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання даного договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті. При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в силу зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком можливе в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційному збільшенню курсу долара США.

Вказаним пунктом кредитного договору передбачено право банку на встановлення нового розміру відсоткової ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбачених цим пунктом. Сторони договору на добровільних засадах визначили всі його умови на момент вчинення правочину, які є чіткими та зрозумілими. Ознак дискримінаційних/несправедливих умов, як і підстав недійсності правочину, цей пункт договору не містить.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до даного Кодексі, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, та інших осіб, які беруть участь у справі.

З вимогами щодо неправомірного встановлення нового розміру відсоткової ставки за користування кредитом ОСОБА_4 до суду не звертався, в постанові Верховного Суду України від 12.09.2012 у справі № 6-57цс12 вказано про порушення банком порядку повідомлення боржника про збільшення відсоткової ставки, тому суд обґрунтовано вирішив спір в межах заявлених позовних вимог про визнання правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення є незаконним та необгрунтованим, ухвалене судом з порушенням норм матеріального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, а викладені в рішенні висновки не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм вірну правову оцінку.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Косівського районного суду від 04 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський В.А.

Меленко О.Є.