СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
пр. № 2/759/5051/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Зайця Т.О. при секретарі Ковтун М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

В С Т А Н О В И В:

17.07.2015 року ОСОБА_1 звернулась з позовом про надання дозволу на виготовлення малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проїзного документа дитини та надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання до Грузії без згоди та супроводу батька. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що в період перебування у шлюбі з відповідачем, а саме з 12.03.2005 по 06.03.2008 року, у сторін народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. З 2007 року відповідач не виконує батьківські обов'язки по утриманню та вихованню дитини, не спілкується з сином. Дитина проживає з матір'ю, повністю знаходиться на її утриманні. 05.07.2015 року позивач вийшла заміж за громадянина Грузії, подала документи на отримання посвідки на проживання в Грузії, чоловік позивачки висловив згоду для надання своєї житлової площі, оплати всіх витрат, пов'язаних з проживанням, харчуванням, медичним обслуговуванням позивача та її сина. Відповідач в добровільному порядку не надає дозволу на виїзд за кордон дитини. На думку позивача, зазначена позиція відповідача шкодить інтересам дитини.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову.

Представник Служби у справах дітей Святошинської РДА у м. Києві до суду не з'явився, подав заяву про розгляд справи за їх відсутності.

В судовому засіданні було вислухано думку дитини з приводу даного спору. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, пояснив, що хоче поїхати до Грузії на постійне проживання, стверджував, що тата майже не бачить, буває, що боїться його (батька), але не може пояснити чому. ОСОБА_5 знає і ставиться до нього добре. Пояснив, що хотів би бачитися з бабусями.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3, про що в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за №2420. В графі «батько» записаний ОСОБА_2, в графі «мати» - ОСОБА_1. Наведена обставина підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 (а. с. 10).

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.11.2007 року розірвано шлюб, зареєстрований 12.06.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва про що є актовий запис №465 (а. с. 11 - копія рішення суду). Розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем підтверджується також свідоцтвом про розірвання шлюбу від 15.04.2010, серії НОМЕР_2, виданим ВРАЦС Святошинського РУЮ у м. Києві (а. с. 12).

Відповідно до характеристики ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, виданої Спецілізованою школою №196 (а. с. 13), дитина навчається у школі з першого класу. Зарекомендував себе як працелюбний учень, який має добрі знання. Належну увагу вихованню сина та проявом інтересу до успіхів сина цікавиться його мати. Батько не відвідував шкільних зборів та не спілкувався з учителем від першого дня навчання дитини в школі, жодного разу не забирав дитину зі школи після уроків.

05.07.2015 року ОСОБА_1 та громадянин Грузії ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Палацом одруження служби розвитку державних сервісів, номер запису акта: 2 (а. с. 15 - копія свідоцтва).

29.06.2015 року ОСОБА_5 склав нотаріально завірену заяву, в якій останній виразив згоду щодо надання житлової площі ОСОБА_1 Підтвердив, що володіє житловою квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, житлова площа 90,00 кв.м. (а. с. 17). Також ОСОБА_5 погодився та зобов'язався оплатити всі витрати, пов'язані з проживанням в Грузії, з харчуванням, медичним обслуговуванням, з поїздкою і т.д. ОСОБА_1 (а. с. 23). Аналогічні за змістом заяви від 20.07.2015 року ОСОБА_5 склав щодо ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с.44, 47).

Вільна школа імені Ньютона в м. Тбілісі готова прийняти до школи ОСОБА_3 з вересня 2015 року, що підтверджується довідкою №3/2033 від 03.07.2015 року (а. с. 25).

29.05.2015 року позивач і ТОВ «AGFilm» уклали трудовий контракт (а. с. 27 - 29), строком на 1 рік. На даний час позивач працює за вказаним договором в Україні.

Позивач звернулась до відповідача з заявою про надання дозволу на виїзд за кордон дитини ОСОБА_3 для відпочинку та оздоровлення до Грузії, Тбілісі з 01.07.2015 по 31.08.2015 року (а. с. 30). 11.06.2015 року відповідач письмово відмовив в наданні дозволу через відсутність підтверджуючих документів про дійсну мету виїзду сина за кордон (а. с. 31).

Спір виник через відмову відповідача в добровільному порядку надати позивачу дозвіл на виїзд дитини за кордон до Грузії на постійне проживання.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Частиною 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (зі змінами) (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Вказана норма Закону регулює виїзд дитини за кордон, а не визначення постійного місця проживання. У разі посилання на цей Закон слід указувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення.

У витязі з узагальнення судової практики розгляду цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання (постанова пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 8).

Надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України дитини з позивачем на постійне місце проживання до Грузії без згоди та супроводу батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст. ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Задоволення позову фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з дитиною. Позивач не визначила часовий проміжок перебування дитини в іноземній державі, що суперечить наведеним положенням законодавства.

Суд звертає увагу також на те, що в силу ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

На час розгляду справи місцем (країною) проживання сторін (батьків дитини) є Україна, позивач на час звернення до суду і розгляду справи не набула права постійного проживання в Грузії, а тому, враховуючи наведені положення ЦК України, відсутні правові підстави для проживання дитини за кордоном.

Враховуючи наведене, суд відмовляє у задоволенні вимоги про надання дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання.

Відповідно до підпункту 5 пункту 23 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою КМ України від 07.05.2014 року N 152 у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, що не досягла шістнадцятирічного віку та проживає з одним із батьків, заявник разом з документами, зазначеними у пункті 22 цього Порядку, також подає оригінал або засвідчену в установленому порядку копію одного з таких документів: 5) довідки про реєстрацію місця проживання дитини разом з одним із батьків, який подає заяву-анкету, або у разі оформлення паспорта у закордонній дипломатичній установі України - іншого документа, що підтверджує таку реєстрацію.

В силу зазначеної норми позивачу не потрібна згода батька для оформлення дитині паспорта для виїзду за кордон, тобто її права не порушуються позивачем, а тому суд відмовляє у задоволенні даної вимоги.

Керуючись ст. ст. 29, 313 ЦК України, ст. 141, 157 СК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», постановою КМ України від 07.05.2014 року N 152, ст. ст. 3, 15, 57-60, 157, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 05.10.2015 року.

СУДДЯ: Т.О. ЗАЄЦЬ