Справа № 127/3348/15-ц Провадження № 22-ц/772/2878/2015Головуючий в суді першої інстанції Овсюк Є. М.
Категорія 53 Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сало Т.Б., суддів: Денишенко Т.О., Зайцева А.Ю., секретар - Торбасюк О.І., за участі: позивача та його представника, представника відповідача та третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Вінницький експертно-технічний центр Держпраці» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Вінницький експертно-технічний центр Держпраці», третя особа - ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановила:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ДП «Вінницький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України», третьої особи - ОСОБА_3, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що ОСОБА_2 працював на посадах інспектора по кадрах (на 0,5 ставки) та інженера з охорони праці (на 0,5 ставки) з 19 березня 2012 р., що підтверджується відповідним наказом по підприємству №22-к від 19.03.2012 р. та відповідними записами в його трудовій книжці. Наказами по підприємству, підписаними його начальником ОСОБА_4 №5-к і №6-к від 02.02.2015 р. він був звільнений з займаних посад на підставі п.1 ст.40 КЗпП у зв'язку з скороченням штату. Дані накази, якими він звільнений з займаних посад вважає незаконними, оскільки його звільнення проведено без попередньої згоди первинної профспілкової організації ДП «Вінницький ЕТЦ», чим порушені вимоги ст.43 КЗпП.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаді інспектора відділу кадрів (на 0,5 ставки) та інженера з охорони праці (На 0,5 ставки) ДП «Вінницький експертно-технічний центр Держпраці».

Стягнуто з ДП «Вінницький ЕТЦ Держпраці» на користь ОСОБА_2 11343,81 грн. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, 1000 грн. моральної шкоди, а також 364 грн. понесених витрат по оплаті судового збору.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2015 року стягнуто ДП «Вінницький ЕТЦ Держпраці» на користь держави 1218 грн. судового збору.

Не погодившись із ухваленим рішенням та додатковим рішенням ДП «Вінницький ЕТЦ Держпраці» подало апеляційні скарги, в яких просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02.09.2015 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Просить у разі скасування основного рішення, скасувати додаткове рішення Також просить допустити поворот виконання рішення та стягнути з ОСОБА_2 на користь ДП «Вінницький ЕТЦ Держпраці» виплачену заробітну плату за один місяць в розмірі 3 806,15 грн.

Вимоги апеляційної скарги на рішення суду мотивовано тим, що рішення від 02.09.2015 року ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з'ясовані всі обставини справи, що маюсь істотне значення для правильного вирішення справи.

Зокрема, апелянт вважає, що підприємством при звільненні позивача чітко дотримано процедури звільнення, однак суд першої інстанції зробив неправильні висновки при ухваленні рішення.

Щодо додаткового рішення, то воно втрачає силу в разі скасування рішення у справі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши докази у справі, дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом №113-К від 13.11.2007 року ОСОБА_2 прийнято на посаду інженера І категорії у відділ експертизи (а.с.4).

На підставі заяви ОСОБА_2, наказом №22-К від 19.03.2012 року його переведено на посаду 0,5 штатної одиниці інженера з охорони праці та на посаду 0,5 штатної одиниці інспектора з кадрів (а.с.5).

01 грудня 2014 року було видано наказ №289 про скорочення чисельності та штату працівників (а.с.47), з яким позивач був ознайомлений.

Наказами № 93-К, №94-К від 01.12.2014 року ОСОБА_2 було попереджено про звільнення у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників (а.с.48-49). В даних наказах також міститься пропозиція ОСОБА_2 щодо іншої роботи на підприємстві, від якої він відмовився.

Відповідач вніс подання про надання згоди первинною профспілковою організацією, членом якої є позивач, на розірвання трудового договору та звільнення.

Рішення первинної профспілки про надання згоди не було прийняте.

Не зважаючи на це, посилаючись на абзац 5 ст. 43 КЗпП України, 02 лютого 2015 року було видано накази №5-К та №6-К, якими ОСОБА_2 було звільнено з посад інспектора кадрів та інженера охорони праці, відповідно, та виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку за кожну із посад (а.с.6-7).

Задовольняючи вимоги позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що первинна профспілкова організація не надала згоди на звільнення ОСОБА_2, і це є підставою для поновлення останнього на роботі.

Однак, колегія суддів не погоджується з даним висновком суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частинами першою та третьою статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як встановлено судом, 01 грудня 2014 року позивача було ознайомлено з наказом № 289 про скорочення чисельності та штату працівників, та наказами № 93-к, 94-к від 01.12.2014 року позивача було попереджено про звільнення у зв'язку з скороченням чисельності штату працівників.

З вказаними наказами ОСОБА_2 ознайомлений в цей же день, про що свідчить підпис під текстом наказів (а.с. 48-49).

ОСОБА_2 був звільнений 02.02.2015 року.

Отже, підприємство повідомило позивача про звільнення заздалегідь, в строки передбачені трудовим законодавством.

Вказаними наказами позивачу пропонували іншу роботу на цьому підприємстві, а саме 0,5 штатної одиниці посади методиста відділу навчальної роботи, експертно-технічного діагностування, оцінки відповідності продукції, однак останній відмовився від запропонованої роботи, і підтвердив це, надаючи пояснення в суді.

Відмова ОСОБА_5 від запропонованої роботи також підтверджується протоколами зборів первинної профспілкової організації ДП «Вінницький ЕТЦ» № 5 та № 4 від від 27.01.2015 року.

В наказі № 93-к та 94-к вказано, що інших вакантних посад за професією та спеціальністю ОСОБА_2 на підприємстві немає.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Отже, підприємство виконало свій обов'язок щодо працевлаштування ОСОБА_2, передбачений ст. 492 КЗпП України. В свою чергу, ОСОБА_2, відмовившись від запропонованої роботи та за відсутності вакантних місць, які б відповідали спеціалізації та професії ОСОБА_2, втратив переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників передбачене ст.42 КЗпП України.

Стаття 492 КЗпП України вказує, що при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Позивач стверджує, що профспілковий комітет не надав згоди на звільнення, отже звільнення є незаконним. То такого ж висновку прийшов суд першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що дане твердження є необґрунтованим виходячи з іншого.

Розірвання трудового договору з підстави, передбаченої п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 40КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (ст. 43 КЗпП України).

В повідомленні профспілкового комітету ДП «Вінницький ЕТЦ» № 1 від 12.11.2015 року про розгляд подання адміністрації підприємства вказується, що документами, що підтверджують членство ОСОБА_2 у первісний профспілковій організації є заява ОСОБА_2 від 13.11.2007 року про прийняття в члени профспілки ЕТЦ та протокол № 91 від 14.11.2007 року засідання членів профспілки, на якому прийняте рішення про прийняття до членів профспілки ОСОБА_2 і відрахування профспілкових внесків через бухгалтерію підприємства.

Керівництво підприємства внесло подання про надання згоди первинною профспілковою організацією, членом якої є позивач, на розірвання трудового договору та звільнення.

Профспілковий комітет підприємства, на засіданні якого 27.01.2015 року приймали участь 4 члени з 5 обраних, розглянув подання начальника Центру ОСОБА_4, який особисто виступав з поданням. Рішення прийняте не було, оскільки з чотирьох присутніх членів два проголосувало «за», а два - утрималось. Про це зазначено у протоколах засідання №4, №5 (а.с.8-11).

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) (ст. 43 КЗпП України).

Судами встановлено, що первинною профспілковою організацією рішення прийняте не було, отже, первинна профспілкова організація і не дала згоду на звільнення, і не відмовила у наданні такої згоди.

Колегія суддів, приймаючи до уваги вимоги ст. 43 КЗпП України, в часині обов'язковості мотивації рішення профспілки і наслідки не мотивації рішення, прийшла до висновку, що підприємство мало право звільнити ОСОБА_2 без згоди первинної профспілкової організації.

Крім того, суд першої інстанції, керуючись ч.9 ст. 43 КЗпП України, ухвалою від 03 червня 2015 року зупинив провадження у справі та звернувся до первинної профспілкової організації підприємства з запитом про надання первинною профспілковою організацією згоди на звільнення ОСОБА_2 або про відповідну відмову.

На виконання вимог вказаної ухвали 10.06.2015 року відбулось засідання первинної профспілкової організації підприємства (протокол № 17 від 10.06.2015 року) на якому постановили надати згоду на звільнення (розірвання трудового договору) інженера з охорони праці (на 0,5 ставки) ОСОБА_2 у зв'язку з скороченням чисельності працівників.

На засіданні профспілкової організації було встановлено, що процедура звільнення ОСОБА_2 порушена не була, вакантних місць на підприємстві не має, а ОСОБА_2 не надав документів, які б зобов'язували б роботодавця обов'язково його працевлаштувати або залишити на роботі з підстав переважного права. Слід відмітити, що ОСОБА_2, який належним чином був повідомлений про засідання первинної профспілкової організації, двічі не з'являвся, внаслідок чого засідання було проведено у його відсутність.

Колегія суддів відмічає, що первинна профспілкова організація не прийняла рішення про надання згоди чи відмови на звільнення ОСОБА_2 з іншої посади - інспектора з кадрів (0,5 ставки). Отже, згідно вимог ост. 43 КЗпП України, підприємство отримало право звільнити ОСОБА_2 з посади інспектора відділу кадрів без згоди первинної профспілкової організації.

Твердження представника відповідача про неповідомлення профспілковою організацією адміністрації підприємства про прийняте рішення колегія суддів не бере до уваги, оскільки на засіданні профспілкової організації був присутній начальник ДП «Вінницький ЕТЦ» ОСОБА_3, який знав про результати засідання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що адміністрація підприємства дотрималась процедури звільнення, яка передбачена статтями КзпП України, а від так, звільнення вважається законним і підстав для поновлення на роботі ОСОБА_2 немає.

Всі інші вимоги ОСОБА_2 (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди) теж не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимоги про встановлення незаконності звільнення та поновлення на роботі.

Вимога представника відповідача про вирішення питання про поворот виконання, на момент розгляду апеляційної скарги неможливий, оскільки представником відповідача не надано суду доказів сплати ОСОБА_2 заробітної плати за один місяць в розмірі 3806,15 грн. відповідно до рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на викладене, керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Вінницький експертно-технічний центр Держпраці» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 вересня 2015 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2015 року, скасувати.

Ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В задоволенні решти вимог апеляційної скарги відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Сало Т.Б.

Судді : Денишенко Т.О.

Зайцев А.Ю.