У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики дійсним та стягнення суми боргу, касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 5 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 8 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 9 вересня 2009 року він уклав з відповідачем договір позики, за умовами якого він передав грошові кошти у розмірі 30 тис. доларів США відповідачу, який зобов'язався повернути їх на першу вимогу. 5 жовтня 2012 року він направив відповідачу письмову претензію з вимогою повернути йому указану суму боргу до 22 жовтня 2012 року. У січні 2013 року ОСОБА_4 повернув йому частину грошових коштів у розмірі 50 доларів США, решту заборгованості повернути відмовився.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати договір позики дійсним, стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 355 045 грн 66 коп., що еквівалентно 29 950 доларів США та 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 17 793 грн 77 коп.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 5 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 8 квітня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що між ним та відповідачем укладено договір позики грошових коштів.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач як на обґрунтування позовних вимог послався на те, що 9 вересня 2009 року він уклав з ОСОБА_4 договір позики у формі розписки, згідно з яким передав останньому грошові кошти у розмірі 30 тис. доларів США, при цьому відповідач зобов'язався повернути грошові кошти на першу вимогу.

На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_3 надав як письмовий доказ копію розписки ОСОБА_4 від 9 вересня 2009 року.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, на підтвердження укладення договору позики та його умов позивач зобов'язаний був надати суду договір позики або оригінал боргової розписки позичальника, який свідчить про передачу ним 9 вересня 2009 року у власність ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 30 тис. доларів США та умови їх повернення.

Крім того, суди вважали, що оскільки позивач не надав оригінал розписки від 9 вересня 2009 року, так як її місцезнаходження йому не відомо, підстав вважати доведеним факт укладення договору позики між сторонами відсутні.

При цьому суди не врахували наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилався на те, що факт укладення договору позики підтверджені письмовими доказами, а саме письмовою розпискою ОСОБА_4, яка в копії долучена до матеріалів справи, постановою Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 22 березня 2013 року про закриття кримінального провадження, якою під час досудового розслідування встановлено, що між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладався договір позики за адресою: АДРЕСА_1 у формі розписки і грошові кошти передавались в указаній сумі у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які допитувались слідством та до матеріалів досудового розслідування була долучена розписка від 9 вересня 2009 року. Також ОСОБА_3 посилався на повернення ОСОБА_4 частини боргу у розмірі 50 доларів США.

Крім того, в обґрунтування апеляційної скарги та у касаційній скарзі ОСОБА_3 зазначав, що у суді першої інстанції досліджувався оригінал розписки; що ОСОБА_4 визнав повернення ним частини боргу у розмірі 50 доларів США та написання ним власноручно розписки про отримання коштів.

Згідно з ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проте суди у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України зазначене не врахували, у порядку, передбаченому ЦПК України, не дослідили всі письмові докази, зокрема матеріали кримінального провадження та письмові докази які містяться у них, зокрема, чи визнавав ОСОБА_4 борг, не дали оцінку указаним доводам та наданим позивачем письмовим доказам на підтвердження позовних вимог та дійшли до передчасного висновку про недоведеність позовних вимог.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 5 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 8 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик