Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.11.2015 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Хитрука В.М.

при секретарі Малюговій А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю чоловіка, визнання права власності на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

Свої вимоги до суду позивач мотивував тим, що він перебував у шлюбі з відповідачем, який розірвано 09.09.2009 року. Під час шлюбу подружжя вирішило придбати квартиру для спільного проживання. Оскілки кошти для купівлі квартири у сторін були відсутні, тому вони вирішили отримати у банку іпотечний кредит. 11.02.2008 року було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі продажу квартири. 12.02.2008 року було отримано у ЗАТ КБ «ПриватБанк» два кредити, перший на суму 12625 грн., другий на суму 113625 грн. Кошти продавцю квартири були виплачені після отримання кредиту у банку. Договір купівлі-продажу квартири та кредитні договори були укладені на ім'я відповідача ОСОБА_3. З вересня 2008 року сторони фактично припинили спільне подружнє життя. З часу припинення подружнього життя позивач особисто сплачував кредит до повного його погашення. Кошти для сплати кредиту надавала його мати ОСОБА_4. Тому позивач просив суд визнати квартиру № 4, що знаходиться у будинку № 3по вулиці Машинобудівників у м. Бар Вінницької області, його особистою власністю на підставі ч. 6 ст. 57 СК України та визнати за ним право приватної власності на вказану квартиру.

У судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала повністю та наполягали на їх задоволенні.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 позов не визнали, заперечували проти його задоволення, посилаючись на те, що спірна квартира є спільним майном подружжя і не може бути особистою власністю позивача.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що її син ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 під час подружнього життя вирішили купити квартиру для спільного проживання. В агентстві нерухомості їм знайшли потрібну квартиру. У квартирі були наявні меблі, котел, штори, нові двері та зроблений ремонт. Для придбання квартири отримали в ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредит, який оформили на відповідача ОСОБА_3 Під час оформлення договору купівлі-продажу квартири та під час оформлення кредитного договору свідок присутня не була. Після цього сторони фактично припинили спільне подружнє життя та розірвали шлюб. З того часу кредит сплачували батьки позивача, оскільки його батько отримував зарплату 5000 грн. Інколи складалися грошима всі сімєю щоб заплатити черговий платіж. В банк ходила та платила гроші мати позивача ОСОБА_4. Платила на ім'я позичальника ОСОБА_3. Тому у позивача наявні усі оригінали квитанцій. Питання про пере кредитування не ставили.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є керівником Агентства нерухомості та займалася пошуком квартири. Була знайдена квартира з меблями та ремонтом. Памятає, що для придбання квартири подружжю не вистачало коштів тому вони мали намір брати кредит. Під час оформлення договору купівлі-продажу квартири та під час оформлення кредитного договору свідок присутня не була. Пізніше, при зустрічі, ОСОБА_2 повідомила свідка про те, що вона розірвала шлюб з чоловіком, залишила йому квартиру для проживання.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона працює на посаді керуючої Барського відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк». До банку звернулося подружжя ОСОБА_3. Вони мали намір придбати однокімнатну квартиру, однак їм не вистачало коштів. На той час банк практикував видачу кредиту після купівлі квартири. Тому подружжя ОСОБА_3 спочатку уклали договір купівлі-продажу квартири, а потім банк надав їм кредитні кошти. Пізніше до банку завітали позивач та його мати ОСОБА_4, які повідомили, що шлюб між сторонами розірвано і кредит буде погашати мати позивача. Заборгованості по кредиту не виникало. ОСОБА_3 приходила до банку цікавилася станом кредиту. Кредит було погашено достроково та повністю.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що її мати ОСОБА_10 продала квартиру подружжю ОСОБА_3. У квартирі були наявні нові меблі, котел, опалення, штори, нові двері та зроблений ремонт. Покупцям не вистачало коштів, тому вони отримали кредит. Кошти за продаж квартири свідок з ОСОБА_10 отримали в приміщенні ЗАТ КБ «ПриватБанк» після підписання покупцем кредитного договору. Договір купівлі-продажу був укладений в нотаріуса напередодні.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача та свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає. До такого висновку суд дійшов з наступного.

Так, сторони по справі зареєстрували шлюб 14.11.1999 року за актовим записом №9.

За час спільного сумісного проживання під час шлюбу подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 11.02.2008 року придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_11, зареєстрованим в реєстрі № 588 та витягом з Державного реєстру правочинів від 11.02.2008 року.

При цьому, підписання договору засвідчило те, що сторони діяли добровільно, перебували при ясній памяті та здоровому розумі, розуміли значення своїх дій, були ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, умови договору повністю відповідали волевиявленню продавця та покупця.

Згідно п. 2.1 даного договору, за домовленістю сторін продаж вчинено за 151 500 грн. Продавцем отримано повний розрахунок за продану квартиру, і що будь-яких претензій, в тому числі матеріальних, сторони одна до одної не мають.

Згідно п.1.2 Договору предмет договору набувається у спільну сумісну власність.

Відповідно до ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З вересня 2008 року сторони фактично припинили спільне подружнє життя. Рішенням Барського районного суду від 09.09.2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Після реєстрації другого шлюбу відповідач змінила прізвище на ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

12.02.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №VICWG4, згідно якого позичальнику надано кредитні кошти в розмірі 12625 грн. на споживчі цілі.

12.02.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір №VICWG4, згідно якого іпотекодавець передала а іпотекодержатель прийняв в іпотеку нерухоме майно житлового призначення, а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_2. Позичальнику в забезпечення іпотеки надано кредитні кошти в розмірі 113625 грн.

На момент укладення даних кредитних договорів спірна квартира вже була власністю подружжя, що спростовує твердження позивача про отримання кредиту відповідачем саме для придбання квартири.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишила квартиру та не заперечувала проти проживання у ній позивача.

У судовому засіданні було встановлено та доведено, зокрема з показань свідків ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_8, що зобовязання по кредитних договорах ОСОБА_2 особисто не виконувала. Кредити добровільно за власним розсудом погашала мати позивача ОСОБА_4, сплачуючи грошові кошти на ім'я ОСОБА_3 та отримувала оригінали квитанцій.

Суд вважає, що за встановлених у судовому засіданні обставин, посилання позивача на норму закону ч. 6 ст. 57 СК України, як на підставу задоволення позову про визнання спірної квартири його особистою власністю, є помилковим, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Часом фактичного припинення шлюбних відносин та спільного подружнього життя між сторонами є вересень 2008 року. Часом набуття спірної квартири є 11.02.2008 року. За період окремого проживання позивача з вересня 2008 року по день розгляду справи у суді ОСОБА_1 майно набуто не було.

Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 293 ЦПК України; ст.ст. 57, 60, 68 СК України, суд -

В И Р I Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою власністю чоловіка, визнання права власності на нерухоме майно, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення, а неприсутніми особами в той же строк з дня отримання копії рішення, шляхом подачі апеляційної скарги в Апеляційний суд Вінницької області через Барський районний суд Вінницької області.

Суддя: