Справа № 214/4553/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 листопада 2015 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Прасолова В.М.

при секретарі - Горбуновій Л.С.

за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

за участю представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору недійсним, суд,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-банк», (далі за текстом «ПАТ»), в якому просять: визнати недійсним кредитний договір від 8 травня 2018 року, уладений між ОСОБА_1 та ПАТ, застосувати двосторонню реституцію, зобовязати позивача повернути відповідачу кредитні кошти - 38361,07 доларів США, а відповідача повернути позивачу сплачені відсотки за тіло кредиту 54550,92 долара США. В обгрунтування позову навели доводи про те, що відповідач змінив умови договору щодо процентної ставки. Також, як на підставу визнання договору недійсним, вказали, що при укладанні договору відповідач запевнював у стабільності курса гривні до долара США, однак курс значно змінився.

Остаточно уточнивши позов, просять: визнати недійсним кредитний договір, укладений 8 травня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ, внаслідок порушення норм Закону «Про захист прав споживачів» та інших актів цивільного законодавствата застосувати наслідки недійсності договору, а саме зобов'язати ПАТ повернути ОСОБА_1 сплачену за кредитним договором від 8 травня 2008 року суму у розмірі - 54550,92 доларів США, а ОСОБА_1 - повернути ПАТ кошти в розмірі - 182100 грн.; зобов'язати ПАТ вилучити позивача з чорного списку боржників з бази даних Бюро Кредитних історій.

В обгрунтування уточненного позову зазначають наступне. 8 травня 2008 року ОСОБА_1 уклав кредитний договір з ПАТ «Альфа-банк». Ретельно і уважно перечитавши та вивчивши цей договір, проаналізувавши законодавство України, що стосується правовідносин між сторонами, які склалися в процесі укладання та виконання умов договору, дійшли до висновку, що при укладанні договору відповідач порушив вимоги законодавства України, навмисно ввів ОСОБА_1 в оману на користь ПАТ. Так, відповідно до ст.ст. 2, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», ПАТ є фінансовою установою, яка має виключне право на підставі відповідної ліцензії надавати фінансові кредити. Вважають, що при наданні кредиту ПАТ діє як професійний учасник на ринку фінансових послуг, тому що саме ПАТ розробляв зміст кредитного договору і пропонував його, а саме тому на ПАТ лежить основний обовязок по забезпеченню дотримання законності при наданні клієнтові фінансових послуг. Тобто, ОСОБА_1, як споживач фінансової послуги, який не володіє достатніми знаннями в даній галузі, звернувся до ПАТ, як професійного учасника на ринку фінансових послуг, який повинен був надати повну та об'єктивну інформацію по умовам кредитного договору, натомість ПАТ скористався тим, що у ОСОБА_1, як споживача, бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих ПАТ, а також для оцінки договорів щодо придбання послуг ПАТ, які ПАТ надавав для ознайомлення та підписання у вигляді типових документів, що розробляли фахівці цього ж ПАТ односторонньо без права внесення будь-яких змін з боку споживача. Вважають, що обман став можливим не через незнання законів, а через відсутність спеціальних знань фахівця банківської справи, яким необхідно вчитися у профільному навчальному закладі. Відповідно до пункту 2.1. договору, сума та валюта кредиту 38361,07 доларів США. Згідно із частиною 3 статті 91 ЦК України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). В договорі не зазначено, що ПАТ є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій відповідно до статей 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ніякім ішим способом цю інформацію не надавав.

Відповідно до ч.3 ст.91 ЦК України та ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 N 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ПАТ є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій з надання коштів в іноземній валюті у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій та додатку до генеральної ліцензії в якому зазначено:

- валютні операції на валютному ринку України, які належать до фінансових послуг згідно зі статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та не зазначені в абзацах другому - сімнадцятому розділу II «Операції, що може здійснювати банк на підставі генеральної ліцензії» Положенням про порядок надання банкам і філіям іноземних банків генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.08.2011 № 281, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.09.2011 за № 1054/19792, а також Індивідуальної ліцензії Національного банку України на використання в якості засобу платежу іноземної валюти, а саме доларів США на території України. Вважають, що таким чином, право надавати фінансові кредити готівковою іноземною валютою у відділенні «Криворізьке №1» ПАТ було, якщо станом на 08.05.2008 року він мав генеральну ліцензію (з додатком), в якому містилась така інформація: «На здійснення валютних операцій, ст.1054 (кредитний договір ) та п.6 ч.1 ст.4, ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.» Але цієї інформації не міститься у додатку до генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій ПАТ від 05.10.2011 року №61. Вважають, що банк заключав валютні кредитні договори, не маючи на це законного права. Наполягають, що будь-яким законом чи іншим актом законодавства не передбачена можливість надання банком-резидентом кредитів у іноземній валюті іншому резиденту для розрахунків на території України. Надано право лише зазначити еквівалент зобовязання у іноземній валюті відповідно до ч.2 ст. 524 ЦК України. Вважають, що використання іноземної валюти у якості засобу платежу можливе лише за наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України. Цей факт є банківським інструментом, про який або фахівцям, або споживачу, може стати відомо лише після консультацій у профільних фахівців та після ознайомлення зі спеціальними навчальними посібниками для фахівців банківської справи. Такими фахівцями споживачі, як відображено в Рішенні Конституційного суду України N15-рп/2011 від 10.11.2011р., не є, і фахівці банку своїми діями та приховуванням важливої для прийняття рішень інформації (бездіяльністю), ввели споживача фінансової послуги в оману стосовно наслідків умов такого кредитного договору. Наполягають, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки містять істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача, як споживача кредитних послуг. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту у доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, банк, як субєкт підприємницької (господарської) діяльності, покладає виключно на позивача, як позичальника за кредитним договором, що є грубим порушенням ч.3 ст.13 ЦК України. Використання банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище споживача порівняно з банком в разі настання певних подій, що дає позивачу право відповідно до п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вимагати визнання в цілому такого кредитного договору недійсним. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банк зобовязаний був повідомити позивача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Форма та правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджено Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168. Цього ПАТ не зробило, в зазначеному кредитному договорі лише в пункті 8 йде мова, що ОСОБА_1 нібито письмово ознайомлений з цією інформацією, але письмового підтвердження встановленої законом форми за підписом ОСОБА_1 під такою інформацією не існує. Також банк зазначає, що кредитний договір складається з двох розділів: Розділу № 1 "Базові умови кредитування" та Розділу №2 кредитного договору №700006752 "Загальні умови кредитування фізичних осіб", вважають, що цей розділ не відповідає вимогам чинного законодавства. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), а Розділ №2 кредитного договору "Загальні умови кредитування фізичних осіб" (надалі "Умови") не підписаний сторонами, тому його не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Крім того, відсутні докази яки б підтверджували, що саме ці "Умови" розумів підписуючи Розділ №1 кредитного договору, а також те, що "Умови" містили 16 пункт, про можливість збільшення розміру кредитної ставки в момент підписання Розділу №1 кредитного договору та в подальшому такі "Умови" не змінювались. Оскільки банк змінив розмір відсоткової ставки за кредитом, то і зазначені "Умови" теж міг змінити. Також вказують, що банк, змінюючи в односторонньому порядку умови договору щодо розміру відсоткової ставки з 14.5 % до 16.5 % річних, без попередження позивача та поручителя, тим самим порушив пункти 6 та 8 кредитного договору, в яких була погоджена реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту та порушив вимоги п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правила надання банками інформації споживачу щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року та, враховуючи, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України, встановлений договором розмір процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Також, зазначають, що банком було порушено умови кредитного договору, а саме пункт 2.7. Порядок надання кредиту тому, що саме в національній валюті було здійснено розрахунок з продавцем транспортного засобу, що підтверджується видатковою накладною Продавцятранспортного засобу ТзОВ "ГрандПрі" у сумі - 182100 грн. Саме для придбання транспортного засобу «Мазда», реєстраційний № AE 4281 AI, було надано кредит, що слідує зі змісту кредитного договору. Однак ПАТ угоду про надання кредиту в іноземній валюті замаскував під інший правочин, тому вважають, що кредитний договір необхідно визнати недійсним та зобов'язати ПАТ визнати відносини за правилами тієї угоди, яка була фактично здійснена, а саме, за угодою про надання споживчого кредиту в сумі 182100 грн. Вважають, що даний кредитний договір - є удаваним правочином, оскільки його було вчинено з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме: було здійснено надання кредиту в національній валюті України - гривні. Кредит було видано шляхом зарахування грошових коштів на вказаний поточний продавця. Тобто кредит з початку було видано з рахунку, який було відкрито у національній валюті України - гривні. Оскільки правочин вчинено з метою приховати інший правочин, тому на підставі ст. 235 ЦК України необхідно визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, тобто фактично було укладено договір про надання позивачу кредиту в національній валюті України - гривні, в розмірі 182100 гривень, що на момент заключення кредитного договору було еквівалентно 37546.40 доларів США по комерційному курсу відповідача, який на 08.05.2008року складав 485 гривні за 100 доларів США, тобто навіть на меншу суму ніж зазначено у пункті 2.1. кредитного договору. Наполягають, що за умовами кредитного договору позивач отримав кошти у сумі 38361.07 доларів США, але не зазначеної, а не іншої суми від банка взагалі не отримував. Відповідно до п.4 Постанови НБУ №254 від 18.06.2003р. «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України» вказано, що операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані; підставою для відображення операцій за рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи; первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення в паперовій та в електронній формі; незалежно від виду операцій та типу контрагентів одним з первинних документів банку є меморіальні ордери (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньо банківських операцій); у первинних документах мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом та кредитом, сума операції у грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера, підпис уповноваженої особи. Первинні документи складаються на бланках форм, відповідно до законодавства України, на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов'язкові реквізити: назву документу (форми), дату та місце складання, назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис, та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. До обов'язкових реквізитів первинних документів, що використовуються для розрахунків, крім перелічених вище, також належать: назва одержувача коштів, сума операції, номери рахунків, назва банку (одержувача та платника коштів). Жодного зазначеного вище документа банком позивачу не було надано. Згідно ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. За ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. В силу ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Вважають, що укладаючи з позивачем кредитний договір у іноземній валюті розумів, що позивачем, як резидентом України, валюта не може бути використана за цільовим призначенням, а саме для придбання транспортного засобу, як вказано в п. 2.7. кредитного договору. Аналізуючи ст. 192 ЦК України, ст. 99 Конституції України та інші зазначені нормативні акти, приходять до висновку, що банк, укладаючи кредитний договір у іноземній валюті знав, що в нього не має відповідного дозволу (індивідуальної ліцензії) на видачу кредиту в іноземній валюті, та розумів, що іноземна валюта не може бути використана позивачем за цільовим призначенням, а саме для придбання транспортного засобу як вказано в 2.7. кредитного договору, маючи за мету одержання прибутку на якій не мав права за Законом. Згідно п 1.8. «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої Постановою Правління НБУ № 492 від 12.11.2003р., та зареєстрованої Міністерством юстиції 17.12.2003р. за № 1172/8493 банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Наполягають, що єдиним можливим і законним шляхом видачі фізичній особі-резиденту готівкового кредиту в іноземній валюті є: відкриття клієнту за його заявою поточного рахунку в банку, що надає кредит (рахунок 2620, «рахунки клієнта», згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України"); перерахування на поточний рахунок клієнта (рахунок 2620, згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України») суми кредиту у валюті кредиту (у даному випадку - доларах США) з рахунку банка; видача готівки в доларах США клієнту на руки способом, передбаченим «Інструкцією про касові операції в банках України», затвердженою Постановою Правління НБУ №337, тобто за заявою про видачу готівки з поточного рахунку клієнта. Видача готівки іноземної валюти повинна здійснюється за такими видатковими документами: за заявою на видачу готівки - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям з їх поточних рахунків на цілі, передбачені нормативно-правовими актами; фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо. Вважають, що ці прописані законами України норми банк проігнорував, тим самим ввів позивача в оману та уклав з ним недійсний кредитний договір. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, виділяється дві групи підстав визнання кредитного договору не чинним: нікчемність - недійсність, яка прямо передбачена законом; оспорюваність - виникає у випадках, коли недійсність договору прямо не передбачена законом, але одна з його сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. У такому випадку рішення про визнання правочину недійсним виноситься судом. Вважають, що в контексті договорів кредиту слід виділити такі підстави визнання їх недійсними: через нікчемність договору (при недодержанні передбаченої ч. 1 ст. 1055 ЦК України письмової форми договору; через оспорювання кредитного договору (при відсутності у кредитодавця статусу фінансової установи, порядок отримання якого передбачено ст. 7, 8 і 9 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також ліцензії на здійснення послуг з надання кредиту, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (для небанківських установ) або ліцензії на здійснення кредиту як одного з видів банківської діяльності, виданої комерційному банку Національним банком України відповідно до Законів України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», «Про банки та банківську діяльність» та «Про Національний банк України»). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вважають, що якщо застосовувати дану норму до кредитних правовідносин, то у такому випадку позичальник зобовязується повернути кредитодавцю лише тіло кредиту, не сплачуючи при цьому відсотків. В цей же час, кредитодавець має повернути боржникові усю суму сплачених ним сум за кредитом. Наполягають, що спірний кредитний договір, як такий, що суперечить переліченим актам законодавства та зокрема ЦК України, не відповідає вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, є недійсним. Узв'язку із вчиненням недійсного правочину просять застосувати подвійну реституцію, а саме зобов'язати банк повернути позивачу сплачену за кредитним договором суму у розмірі - 54550.92 доларів США відповідно до розрахунку сплати боргу за квитанціями, а позивача повернути банку перераховані на рахунок продавця транспортного засобу ТзОВ «ГранПрі» кошти в сумі - 182100 грн. відповідно до видаткової накладної. Вважають, що наслідком визнання кредитного договору недійсним є також недійсність договору поруки, так як відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсність основного зобовязання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Незаконно розмістивши позивача в чорному списку боржників в базі даних Бюро Кредитних історій, своїми діями ПАТ порушив норми встановлені Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій». Стаття 10 цього Закону передбачає порядок зберігання та вилучення інформації, що складає кредитну історію та випадки коли Бюро Кредитних історій вилучає з кредитної історії: інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, договору або визнання їх недійсними; всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб'єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього; інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії. Бюро має право за участю користувача здійснювати звірення інформації, яка була надана цим користувачем для формування кредитної історії, та вносити до неї зміни на умовах і в порядку, передбачених цим Законом та договором. Бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину. Позивач письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро Кредитних історій інформації, що міститься у укладеному кредитному договорі, не надавав.

Позивачка ОСОБА_2 також подала заяву, в якій просить визнати зобовязання, що виникло в неї з договору поруки від 8 травня 2018 року, припиненим. В обґрунтування вказаної заяви посилається на те, що відповідач змінив проценту ставку без її згоди.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю та в своїх поясненнях підтвердив зміст позову. Крім того, пояснив, що звернувся до суду з позовом тому, що сумлінно виконував свої обовязки, але згодом дізнався, що на думку відповідача борг є значно вищим за той, на який розраховував він, позивач, що відповідач підвищив процентну ставку.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала повністю та в своїх поясненнях підтвердила зміст позову.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав. При цьому пояснив, що укладення кредитного договору в іноземній валюті було привабливим для громадян внаслідок розміру процентної ставки. Банком процента ставка була збільшена, але це не впливає на дійсність договору. Позивач отримав за рахунок коштів банку автомобіль, таким чином умови договору банком були виконані. Вважає, що позивачі пропустили строк позовної давності, просить застосувати наслідки цього. Позивач за договором отримав долари США, передав їх банку для продажу, а банк перерахував гривні за автомобіль.

Крім того, в своїх письмових запереченнях вказав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду в 2014 році, тобто із пропуском строку позовної давності. Далі вказує, що діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України», офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Наполягає, що при укладенні кредитного договору в іноземній валюті та беручі на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором повинні усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Відповідно до п. 1 розділу 1 кредитного договору, цей договір складається з двох розділів, Розділу №1 "Базові умови кредитування" та Розділу №2 "Загальні умови кредитування фізичних осіб". Відповідно до п. 16 розділу 2 оспорюваного договору, сторони домовились, що розмір процентної ставки може бути змінений. Вказує, що позивач погодився з підняттям процентної ставки і сплачував щомісячні платежі згідно нового графіка погашення заборгованості. Вважає, що вимога про визнання договору недійсним не відповідає підставам недійсності правочину, визначеним в ст. 215 ЦК України. Позивач отримав кредитні кошти та тривалий час ними користувався, повертаючи їх частинами та сплачуючи відсотки за користування, таким чином, кредитний договір був укладений між сторонами та виконувався ними тривалий час. Наполягає, що твердження позивача щодо ненадання інформації, спростовуються наявністю його підпису на оригіналі договору. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Вважає, що кредитний договір був укладений сторонами з урахуванням волевиявлення позивача та відповідача, оскільки підписи на договорі є доказом того, що сторони погодилися з умовами укладених договорів. ПАТ в повній мірі виконані умови укладеного договору, ОСОБА_1 в повній мірі отримані кошти за укладеним договором.

У судовому засіданні також безпосередньо досліджені наступні письмові докази: кредитний договір (а.с.6-7, 254-255), договір поруки (а.с. 8-9, 256257), графік платежів (а.с.10-12, 258-260), розрахунок заборгованості (а.с.13-14, 15-18, 122-125), свідоцтво про реєстрацію (а.с.19), банківська ліцензія (а.с. 86), дозвіл (а.с.87), додаток до дозволу (а.с.88-89), додаток до генеральної ліцензії (а.с. 111-112, 157), видаткова накладна (а.с.113, 121), квитанції (а.с.127-156), умови кредитування (а.с.166-169), заява (а.с. 170, 201), анкета заява (а.с.171-172, 202-203), заява (а.с.204), меморіальні ордери (а.с.206, 215-218), свідоцтво про реєстрацію (а.с.219-220), статут (а.с.221-253).

Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні наступні письмові докази: кредитний договір (а.с.6-7, 254-255), договір поруки (а.с. 8-9, 256257), графік платежів (а.с.10-12, 258-260), розрахунок заборгованості (а.с.13-14, 15-18, 122-125), свідоцтво про реєстрацію (а.с.19), банківська ліцензія (а.с. 86), дозвіл (а.с.87), додаток до дозволу (а.с.88-89), додаток до генеральної ліцензії (а.с. 111-112, 157), видаткова накладна (а.с.113, 121), квитанції (а.с.127-156), умови кредитування (а.с.166-169), заява (а.с. 170, 201), анкета заява (а.с.171-172, 202-203), заява (а.с.204), меморіальні ордери (а.с.206, 215-218), свідоцтво про реєстрацію (а.с.219-220), статут (а.с.221-253) належними доказом, так як ці докази містить інформацію щодо предмета доказування, а саме про укладення між сторонами договору та його виконання.

Суд, відповідно до ст. 59 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо, досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні на підставі належних, допустимих, достовірних, взаємоповязаних між собою у сукупності доказів, встановлені наступні факти та обставини.

ПАТ «Альфа-Банк» з 19 серпня 2009 року є правонаступником ЗАТ «Альфа-Банк», має ліцензію та дозвіл на здійснення банківських операцій. 8 травня 2008 року позивач ОСОБА_1 подав заяву на відкриття поточного рахунку в доларах США та заяву на отримання кредиту в доларах СЩА, зазначивши, що умови договору йому зрозумілі. 8 травня 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ був укладений договір, в якому була зазначена сума та валюта кредиту - 38361.07 доларів США, був встановлений строк та умови погашення кредиту. 8 травня 2008 року між позивачкою ОСОБА_2 та ПАТ на забезпечення вказаного договору був укладений договір поруки.12 травня 2008 року на поточний рахунок ОСОБА_4 ПАТ були перераховані 38361, 07 долара США, які в той же день були перераховані ОСОБА_4 на рахунок ПАТ, була здійснена операція з продажу валюти, виручені кошти у сумі 182100 грн. 00 коп. перераховані ОСОБА_4 за автомобіль «Мазда». Таким чином, на власні потреби ОСОБА_1 використав саме 182100 грн. 00 коп. На виконання договору ОСОБА_1 сплатив ПАТ 54550,92 долара США. Також у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1, підписуючи Розділ №1 кредитного договору, не був ознайомлений з зазначеними в договорі «Умовами», які містили 16 пункт, про можливість збільшення розміру кредитної ставки. Відповідач після укладання договору зазначену у договорі відсоткову ставку як «14.5 %» змінив до 16.5 % річних, без попередження позивача та поручителя, ОСОБА_1 здійснював платежі з урахуванням підвищеної процентної ставки.

У судовому засіданні з досліджених доказів не вбачається, що позивач ОСОБА_1 включений до чорного списку боржників бази даних Бюро Кредитних історій.

Взаємини між сторонами регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно із частиною 3 статті 91 ЦК України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). У відповідності до норм ст.ст. 192, 533, 1054 ЦК України, ст. ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», ст. ст. 1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» в редакціях, що діяли на момент укладення сторонами Кредитного договору, банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті, а Законом України «Про Національний банк України» визначено, що дозволяється банком зазначена діяльність за наявності виданої Національним банком України ліцензії. Згідно виданих Національним банком України Банківської ліцензії Дозволу до неї та Додатку до цього Дозволу на моменту укладення між сторонами кредитного договору відповідач мав право здійснювати банківські операції з валютними цінностями. Таким чином, доводи позивачів про те, що відповідач не мав права здійснювати видачу кредиту в іноземній валюті, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки спростовуються викладеними вище правовими нормами.

У відповідності до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору. У судовому засіданні встановлено, що кредитний договір був підписаний обома сторонами, сторонами була погоджена валюта, в якій було видано кредит, сторони виконували свої обов'язки по кредитному договору банк видав суму кредиту в доларах США, а позивач повернув банку для продажу цю суму, а виручені від продажу іноземної валюти гроші перерахував для оплати автомобіля, певний час виконував графік погашення кредиту.

Не можуть бути підставою для скасування кредитного договору і доводи позивача щодо несправедливості його умов, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивач при укладанні договору висловлював свою волю на отримання кредиту в доларах США. Звернення позивача з позовом зумовлено зміною курсу гривні до долара США та об'єктивними утрудненнями щодо повернення наданого кредиту, однак стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена і, укладаючи кредитний договір в доларах США та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення кредиту саме в доларах США, позивач повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором.

Позивачі наполягають, що оспорюваний договір є удаваним правочином, оскільки його було вчинено з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме: було здійснено надання кредиту в національній валюті України - гривні. Згідно ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. За ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

На переконання суду, за змістом вказаної норми удаваним правочином є такий, який приховує інший правочин. Відповідно до доводів позивачів, вони вважають, що між ОСОБА_1 та відповідачем укладений саме кредитний договір, тобто вчинений той самий правочин, який ними оспорюється. Доводи позивачів щодо удаваності правочину стосуються валюти, в якій укладений договір, але не суті правовідносин, які між ними виникли, тому ці доводи не можуть бути прийняті судом як підстава визнання договору удаваним.

Твердження позивачів, що кредит фактично був наданий не в доларах США, а в національній валюті України, на думку суду не тягне за собою недійсності укладеного договору, а лише може впливати на визначення розміру платежів, які ОСОБА_1 повинен зробити на користь ПАТ.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, виділяється дві групи підстав визнання кредитного договору не чинним: нікчемність - недійсність, яка прямо передбачена законом; оспорюваність - виникає у випадках, коли недійсність договору прямо не передбачена законом, але одна з його сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. У такому випадку рішення про визнання правочину недійсним виноситься судом. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Судом встановлено, що в порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач при укладенні договору не ознайомив позивача ОСОБА_1 з «Умовами», в подальшому збільшив процентну ставку. Але ця обставина на думку суду не тягне за собою недійсності укладеного договору, а лише може впливати на визначення розміру платежів, які ОСОБА_1 повинен зробити на користь ПАТ.

Таким чином, суд приходить до переконання, що підстав для застосування до кредитного договору положень ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України, які передбачають умови визнання договору недійсним та наслідки цього, не мається.

Позивачка ОСОБА_2 подала заяву, в якій просить визнати зобовязання, що виникло в неї з договору поруки від 8 травня 2018 року припиненим, однак позовні вимоги в цій частині не уточнювала, тому суд вважає, що підстав для оцінки обґрунтованості зазначеної заяви, не мається.

Таким чином, вислухавши пояснення сторін та представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст. 10 ЦПК України згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вважає, що у задоволення позовних вимог належить відмовити повністю.

Вимоги представника ПАТ про застосування до виниклих правовідносин загальних строків позовної давності задоволенню не підлягають, оскільки недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 192, 533, 627 1054 ЦК України, ст. ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 11, 88, 208, 210, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя : В.М. Прасолов