Справа № 156/338/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Дильний Г.М.
Провадження № 22-ц/773/1297/15 Категорія: 48 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

21 вересня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.,

суддів - Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Іваничівського районного суду від 13 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 02 листопада 2003 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 Від цього шлюбу в них народилось троє дітей: син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1., дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2., та син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3., які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні.

В період шлюбу з 2007 по 2010 роки на частині земельної ділянки площею 0,05 га, яка належить ОСОБА_4, самовільно побудували житловий будинок. Будівництво проводилось за кошти подружжя, частина коштів отриманих від продажу автомобіля, а також були залучені кредитні кошти.

Уточнивши в ході розгляду справи позовні вимоги, просила визнати незакінчений будинок, який розташований в АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на 2/3 частини будівельних матеріалів, обладнання та іншого майна у вигляді незавершеного будівництвом вказано будинку.

Рішенням Іваничівського районного суду від 13 липня 2015 року в позові відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить його скасувати як незаконне, прийняте судом без повного з'ясування всіх обставин справи з порушенням норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що будинок по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, яке не породжує права власності на це майно. При вирішенні вимог про визнання права власності на 2/3 частини будівельних матеріалів суд дійшов висновку про недоведеність таких вимог.

Такі висновки суду є правильними.

Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 02.11.2003 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Нововолинського міського управління юстиції Волинської області , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а. с. 9). Сімейні відносини між сторонами не склались та на даний час припинені.

За період з 2007 по 2010 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було побудовано житловий будинок на земельній ділянці за адресою по АДРЕСА_1., яка належить ОСОБА_4

Земельна ділянка по АДРЕСА_1., площею 0.2135 га згідно Державного акта НОМЕР_1 від 16.01.2008 року виданого Іваничівською філією ДЗК належить громадянці ОСОБА_4 належить на праві приватної власності (а. с. 14). Рішенням сільської ради від 06.01.2012 р. № 12/17 ОСОБА_4 надано дозвіл на розроблення технічної документації щодо поділу вказаної земельної ділянки на дві окремі ділянки - 0,1635 га і 0,05 га за адресами відповідно: АДРЕСА_2. та АДРЕСА_1.

Дозвіл на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1. позивачу чи відповідачу не надавався, будівництво проводиться самовільно (а. с. 14).

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК об'єкт нерухомості належить до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов:

- земельна ділянка не відведена для цієї мети;

- відсутній належний дозвіл на будівництво;

- відсутній належним чином затверджений проект;

- при будівництві допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Виходячи з наведеної норми права та вставлених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що будівництво є самочинним і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову на підставі ч. 2 ст. 376 ЦК, згідно з якою особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Висновок суду про недоведеність позивачем вимог про визнання права власності на будівельні матеріали ґрунтується на положеннях ст. ч. 3 ст. 10, ч. І ст. 60 ЦПК України, оскільки доказів про перелік і вартість будівельних матеріалів, використаних на будівництво будинку по АДРЕСА_1 позивачем не подано.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено про наявність спору між позивачем та відповідачем, а також батьками відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_9, щодо участі в придбанні будівельних матеріалів. Зокрема, в матеріалах справи наявні квитанції, накладні, виписані на ім"я батька відповідача - ОСОБА_9, (т.ІІ а.с.1-6) однак, указані особи до участі в справі як відповідачі залучені не були, тому ця обставина є самостійною підставою для відмови у позові.

Доводи апелянта про надання власником земельної ділянки ОСОБА_4 згоди на будівництво будинку не мають правового значення з наведених вище підстав.

Рішення суду про відмову у визнанні майна об'єктом права спільної сумісної власності ніяким чином не суперечить правовій позиції, викладеній Верховним судом при розгляді цивільної справи № 6-56цс/12 від 20.06.2012 року оскільки у справі, що розглядалась Верховним Судом України предметом спору була вимога, яка стосувалась новоствореного об'єкта нерухомого майна, побудованого з додержанням вимог закону, а у даній справі спір виник щодо самочинно збудованого нерухомого майна, яке не може бути об'єктом права власності.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не містять обставин, які можуть слугувати підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції і не спростовують висновків суду, викладених в рішенні, яке постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іваничівського районного суду від 13 липня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: