Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа №712/5611/15-ц
Провадження № 2/711/2198/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого - судді Скляренко В.М.

при секретарі Слабко Ю.М., Кисельову А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

В обґрунтування позову вказує, що вона з 01.07.2012 року по 13.09.2014 року проживала разом з відповідачем ОСОБА_2 однією сімєю, хоча офіційно стосунки не реєстрували. Від спільного проживання в них 08.01.2014 року народився син ОСОБА_3, батьком якого є відповідач.

З часу припинення спільного проживання їх малолітній син ОСОБА_3 проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Батько дитини жодної участі у вихованні сина не бере, з дитиною не спілкується, допомогу на утримання дитини надає лише на її прохання.

Вказує, що вона на даний час вона, як мати, забезпечуючи повноцінний інтелектуальний та культурно-духовний розвиток дитини, зіштовхнулася з необхідністю спільного виїзду разом з дитиною за кордон для відпочинку та оздоровлення, однак в звязку з відсутністю звязку з відповідачем вона не може отримати від нього відповідної нотаріально посвідченої згоди, що призводить до порушення прав дитини, обмежує її в повноцінному розвитку та звужує її можливість для інтелектуального та культурного становлення.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право залишити територію України.

А тому, просить надати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон в будь-які держави світу за межі України з поверненням в Україну в супроводі її ОСОБА_1, без згоди батька ОСОБА_2.

Ухвалою суду, занесеною до журналу судових засідань, до участі в справі в якості третьої особи притягнуто Службу у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала та просила надати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон в будь-які держави світу (Францію, Італію, Іспанію, Англію, Балі, Гуа, Турцію та в країни Шенгенської зони), за межі України з поверненням в Україну в супроводі матері ОСОБА_1, без згоди батька ОСОБА_2.

В судовому зсіданні представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 заперечував проти задоволення позову та просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених в письмових запереченнях.

В судове засідання представник третьої особи - Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації не зявився, в поданій 12.10.2015 року до суду заяві керівник вказаної служби просив розглянути справу у відсутність представника та винести рішення відповідно до діючого законодавства з максимальним урахуванням інтересів дитини.

Заслухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_6, представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК).

В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК).

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судовому засіданні встановлено, що сторони (ОСОБА_1 та ОСОБА_2) від спільного проживання мають малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. З копії свідоцтва про народження дитини (а.с. 4) вбачається, що в графі «батько дитини» вказаний відповідач по справі ОСОБА_2.

В даний час сторони не проживають разом. Малолітній ОСОБА_3 проживає разом з матірю.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному громадянину, в тому числі і дитині, свободу пересування, вільне право залишати територію України, якщо це відповідає інтересам дитини.

Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків.

Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України та вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року. У п. 2 ст. 4 цього Закону, зазначено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, в редакції постанови КМУ від 25.08.2010 р. № 724, передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (п. 3 Правил).

Відповідно до п.п. 2 пункту 4 вищезгаданих Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Документом на право перетинання дитиною державного кордону є проїзний документ дитини. Постановою КМУ від 07.05.2014 року № 152 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, відповідно до п.п. 2 пункту 20 якого оформлення, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється: особі яка не досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачів, опікунів, піклувальників або інших представників. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного батьків.

Згідно зі ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789- XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-ІІІ від 26.04.2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Позивачкою та її представником не надано належних та допустимих доказів по справі в підтвердження звернення до відповідача з проханням щодо оформлення дозволу на тимчасовий виїзд за кордон, натомість в судовому засіданні представник позивачки пояснила, що позивака не може надати такі докази, оскільки письмових звернень до відповідача не було, а вони були лише в усному порядку.

Крім того, звертаючись з даним позовом до суду позивачка просить надати малолітньому ОСОБА_3 дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди в будь-яку країну світу без дозволу батька в супроводі матері без обмеження таких виїздів певним часовим проміжком перебування у відповідній державі, тоді як чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Згідно із положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до вимог до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Таким чином, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права.

Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Адже допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні.

А тому, виходячи з рівності прав і обов'язків батьків, суд вважає, що рішення матері про вивезення дитини повинно узгоджуватись з батьком дитини. При цьому обов'язковому узгодженню підлягають питання країни в яку виїздить дитина, терміни виїзду і повернення, строк перебування та інші питання які потребують спільного вирішення в інтересах дитини.

В судовому засіданні встановлено, що батько дитини ОСОБА_7 не заперечує проти виїзду дитини за кордон та згоден надати відповідну нотаріально посвідчену згоду безпосередню при визнанні позивачкою конкретної країни в яку виїзджатиме дитина, терміну її виїзду та повернення, а також строку перебування дитини за кордоном, чого позивачкою не зроблено.

Враховуючи, що сторони під час розгляду справи не знайшли рішення, яке б задовольнило обох батьків, стосовно питань, які становлять предмет позову, а зокрема щодо країни в яку виїздить дитина, терміну виїзду та повернення, строку перебування за дитини за кордоном, суд, з урахуванням наявних у справі доказів, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 33, 51 Конституції України, ст. ст. 8, 19, 154 СК України, ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16, ч. З ст. 313 ЦК України, 3, 10, 11, 12, 58, 59, 60, 61, 79, 86, 88, 146, 154, 209, 212, 213, 215, 223 ЦПК України, п. 2 ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 в редакції постанови КМУ від 25.08.2010 р. № 724, п. 3 глави 2 Правил повітряних перевезень пасажирів і багажу затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 30.11.2012 р. № 735, Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим Постановою КМУ від 07.05.2014 року № 152, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення судового рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: В.М. Скляренко