РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/14132/15-ц

пр. № 2/759/6010/15

17 листопада 2015 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретаря судового засідання Борисенко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 02.09.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є наймачем трикімнатної квартири АДРЕСА_1. Згадану квартиру позивач отримав у користування 17.06.1970 року, відповідно до ордеру на житлове приміщення №137428, виданого на підставі рішення №430 виконавчого комітету Подільської районної ради від 15.06.1970 року.

Зазначена квартира належить до державного житлового фонду і складається із трьох кімнат. Загальна площа складає 60,1 + 2,00 кв.м., а житлова площа 42,4 кв.м.

У квартирі зареєстровані:

ОСОБА_1 - власник особового рахунку;

ОСОБА_5 - син;

ОСОБА_6 - дружина сина;

ОСОБА_7 - онук;

ОСОБА_2 - онука;

ОСОБА_3 - правнучка;

ОСОБА_4 - правнук.

Позивач зазначив, що відповідачі в квартирі АДРЕСА_1 не проживають, а проживають в іншому місці у зв'язку з чим порушуються його права передбачені ст. 391 ЦК України, як власника майна вільно користуватися своєю власністю.

З огляду на зазначені обставини, посилаючись на норми ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, ст. 391 ЦК України позивач просив позов задовольнити.

У судовому засіданні 17.11.2015 року позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач та її представник ОСОБА_8 у судовому засіданні 17.11.2015 року заперечувала проти позову, зазначивши, що відповідач проживає у спірній квартирі, однак із позивачем у неї існують напружені відносини, зазначивши про це у своїх письмових запереченнях (а.с. 25-26).

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе слухати справу у його відсутності.

Суд, розглядаючи справу в межах заявлених вимог, на підставі представлених доказів, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 71 ЖК Української РСР встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї - є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Під "збереженням жилого приміщення" слід розуміти охорону законом права на житлову площу в житловому приміщенні за тимчасово відсутніми наймачами та членами їх сімей.

Причини відсутності не мають значення, якщо така відсутність продовжувалась до 6 місяців. У разі перебільшення цього строку суд повинен з'ясувати причини. Ст. 71 ЖК закріплює вичерпний перелік причин відсутності громадянина понад 6 місяців, що є підставою для збереження житла за відсутнім наймачем або членами його сім'ї.

Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснює застосування ст. 71 ЖК у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, позивач є наймачем трикімнатної квартири АДРЕСА_1. Згадану квартиру позивач отримав у користування 17.06.1970 року, відповідно до ордеру на житлове приміщення №137428, виданого на підставі рішення №430 виконавчого комітету Подільської районної ради від 15.06.1970 року (а.с. 10 - копія ордеру).

З довідки форми №3 з місця проживання сторін, виданої КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» №10449 від 28.08.2015 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані:

ОСОБА_1 - власник особового рахунку;

ОСОБА_5 - син;

ОСОБА_6 - дружина сина;

ОСОБА_7 - онук;

ОСОБА_2 - онука;

ОСОБА_3 - правнучка;

ОСОБА_4 - правнук (а.с. 9).

Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В підтвердження відсутності відповідачів у спірному житловому приміщенні позивачем не надано суду жодного доказу щодо відсутності відповідачів в квартирі АДРЕСА_1 понад шість місяців.

Посилання позивача, на те, що відповідачі проживають в іншому місці у зв'язку з чим порушуються його права передбачені ст. 391 ЦК України, як власника майна вільно користуватися своєю власністю є безпідставними та необґрунтованими в силу того, що квартира АДРЕСА_1 належить до державного житлового фонду, а не є власністю позивача, відтак, права позивача не є порушеними.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, не доведеністю їх належними і допустимими доказами, у зв'язку з чим вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 71,72, ЖК Української РСР, ст.ст. 3, 4, 10-11, 57-60, 179, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. Ключник