Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/778/5290/15 Суддя-доповідач: Кухар С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, судді:Осоцького І.І.
суддів:Трофимової Д.А.
Кухаря С.В.
при секретаріБуримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування морального шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що він з 05 листопада 1979 року працював в ПАТ "Запоріжтрансформатор" на різних посадах: начальника бюро у відділі головного технолога, в технологічному відділі, провідним інженером - керівником групи, начальником бюро та провідним інженером-технологом у відділі інноваційних технологій трансформаторного виробництва, а з 3 квітня 2014 року на посаді провідного інженера-технолога з апаратного виробництва.

1 серпня 2014 року йому було вручено повідомлення про скорочення посади провідного інженера-технолога з апаратного виробництва та звільнення з роботи на підставі наказу № 976 від 31 липня 2014 року і розпорядження 840 від 31 липня 2014 року.

В зазначеному повідомленні було також зазначено, що на момент його попередження про наступне звільнення вакантні посади, які відповідають його професії та спеціальності та які можуть бути запропоновані йому для працевлаштування, на підприємстві відсутні.

В період строку попередження про наступне звільнення та при звільненні йому ніяка інша робота для працевлаштування відповідачем, в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України, не пропонувалася, хоча прийом на роботу та звільнення з роботи на підприємстві проводилися.

15 жовтня 2014 року він був присутнім на засідання цехового комітету профспілки ВІТТВ, де розглядалося подання на його звільнення та було дано згоду на його звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП Украйни. Без врахування переважного права на залишення на роботі.

24 жовтня 2014 року наказом № 344 його було звільнено з роботи за ч.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату.

Вважає, що його звільнення з роботи відбулося безпідставно, оскільки відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України він має переважне право на залишення на роботі, так як тривалий час - понад 35 років пропрацював на зазначеному підприємстві на різних посадах, є автором понад 10 раціоналізаторських пропозицій. Тривалий час на нього покладалися обов'язки головного технолога підприємства та заступника головного технолога.

Другу посаду провідного інженера-технолога з апаратного виробництва у відділі інноваційних технологій трансформаторного виробництва займає ОСОБА_6, який був прийнятий на роботу тільки в 2013 році.

Крім того, у ВІТТВ маються старші інженери-технологи, порівняно з якими він має більшу кваліфікацію та продуктивність праці, оскільки є провідним інженером-технологом.

Просив визнати незаконним наказ № 344 від 24 жовтня 2014 року ПАТ «Запоріжтрансформатор» про звільнення його з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України та поновити його на роботі провідним інженером-технологом з апаратного виробництва у відділ інноваційних технологій трансформаторного виробництва ПАТ «Запоріжтрансформатор», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року по 20 липня 2015 року, з відрахуванням виплаченої вихідної допомоги при звільненні та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2015 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Запоріжтрансформатор» № 344 від 24 жовтня 2014 року про звільнення з роботи ОСОБА_5 за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_5 на роботу у відділ інноваційних технологій трансформаторного виробництва ПАТ «Запоріжтрансформатор» провідним інженером-технологом з апаратного виробництва. Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року за 9 місяців в загальній сумі 49703 грн. 35 коп., які повинні бути виплачені підприємством з відрахуванням податків та інших обов'язкових платежів. Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 2000 грн. Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішення суду, ПАТ «Запоріжтрансформатор» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 з 05 листопада 1979 року працював в ПАТ "Запоріжтрансформатор" на різних посадах: начальника бюро у відділі головного технолога, в технологічному відділі, провідним інженером - керівником групи, начальником бюро та провідним інженером-технологом у відділі інноваційних технологій трансформаторного виробництва, а з 3 квітня 2014 року на посаді провідного інженера-технолога з апаратного виробництва.

4 серпня 2014 року йому було вручено повідомлення про скорочення посади провідного інженера-технолога з апаратного виробництва та звільнення з роботи на підставі наказу № 976 від 31 липня 2014 року і розпорядження 840 від 31 липня 2014 року. В зазначеному повідомленні було також зазначено, що на момент його попередження про наступне звільнення вакантні посади, які відповідають його професії та спеціальності та які можуть бути запропоновані йому для працевлаштування, на підприємстві відсутні (а.с. 23,25).

В період строку попередження про наступне звільнення та при звільненні ОСОБА_5 ніяка інша робота для працевлаштування відповідачем у відповідності до ст. 49-2 КЗпП України не пропонувалася.

24 жовтня 2014 року наказом № 344 ОСОБА_5 було звільнено з роботи за ч. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату (а.с. 24).

Задовольняючи позов суд прийшов до висновку в тому числі про порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, посилаючись на те, що відповідач не надав відповідних доказів про відсутність вакантних посад і не виконана ухвалу суду про витребування доказів.

Апелянт у скарзі послався на те, що відсутні у справі належні докази про порушення роботодавцем вимог ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України.

Перевіряючи ці обставини, колегія суддів вважає, що висновок суду є вірним, а скарга в цій частині є безпідставною, виходячи з наданих суду апеляційної інстанції відповідних доказів, про витребування яких заявлялось в суді першої інстанції, однак які не були ним отримані.

Так, відповідно до інформації наданої колегії суддів Правобережним районним центром зайнятості м. Запоріжжя лист від 30 вересня 2015 року №01-19/3241 підприємством ПАТ «Запоріжтрансформатор» до центру зайнятості була надана інформація про попит на робочу силу (вакансії) за формою №3-ПН за період з 31 липня 2014 року по 24 жовтня 2014 року за такими вакансіями: «фахівець з технічного навчання», запит від 28 серпня 2014 року, «котельник» запит від 23 вересня 2014 року, «електрозварювальник на автоматичних та напівавтоматичних машинах» запит від 23 вересня 2014 року, «прибиральник територій» запит від 24 вересня 2014 року, «робітник з благоустрою» запит від 24 вересня 2014 року, «прибиральник службових приміщень» запит від 24 вересня 2014 року, «помічник машиніста тепловозу» запит від 2 жовтня 2014 року.

Вказана інформація підтверджена і ПАТ «Запоріжтрансформатор».

До вказаного листа були додані відповідні запити відповідача на вказані вакансії.

Відповідно до запиту на вказану вакансію «фахівець з технічного навчання» відповідач вказав вимоги для кандидата: спеціальність - електричні машини та апарати, стаж роботи - не менше 5 років, досвід роботи в галузі трансформаторобудування. Кваліфікаційні вимоги не перешкоджали позивачеві зайняти цю вакантну посаду.

Також з початку роботи у відповідача позивач працював майстром зварювального цеху (запис в трудовій книжці (а.с. 5), що вказує на можливість зайняти вакантну посаду електрозварювальника, на що вказав і сам позивач колегії суддів.

Окрім цього, відповідно до наказів про прийом на роботу у спірний період на ПАТ «Запоріжтрансформатор» були прийняті:

4 серпня 2014 року було прийнято працівника на посаду кухонного робітника;

11 серпня 2014 року - працівника на посаду майстра автотранспортного цеху;

28 серпня 2014 року робітника на посаду фахівця із технічного навчання;

3 вересня 2014 року - працівника на посаду бібліотекаря;

3 жовтня 2014 року прийнято працівника на посаду помічника машиніста тепловозу;

7 жовтня 2014 року - прийнятий працівник на посаду електрозварювальника на автоматичних та напівавтоматичних машинах;

14 жовтня 2014 року працівника на посаду робітника з благоустрою пансіонату;

20 жовтня 2014 року працівника на посаду на посаду електрозварювальника на автоматичних та напівавтоматичних машинах;

Позивач вказав колегії суддів на те, що окрім електрозварювальника він за кваліфікацією міг зайняти посаду майстра.

Жодна з цих вакантних на час попередження про звільнення позивача відповідачем позивачеві не пропонувалась, цей факт підтверджений як матеріалами справи, поясненнями позивача і підтверджений представником ПАТ «Запоріжтрансформатор».

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Колегією суддів встановлено, що на час попередження про звільнення позивача у роботодавця були наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивача, вони не були запропоновані позивачеві, що є обов'язком роботодавця відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України, а тому вказане привело до порушення законодавства роботодавцем при звільненні і є підставою для задоволення позову.

Вказана позиція відповідає правовій позиції викладеній в постановах Верховного Суду України від 1 квітня та від 1 липня 2015 року (справи №6-40цс15 та №6-491цс15).

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності з боку роботодавця порушень ст. 42 КЗпП України є обґрунтованими.

Так суд послався на те, що відповідач не врахував, що позивач має переважне право на залишення на роботі відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України, порівняно з іншими провідними інженерами - технологами відділу та старшими інженерами - технологами які залишились працювати на підприємстві.

Однак такий висновок суду не відповідає вимогам трудового законодавства.

Так, у абз. 4 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року N 9 зазначено, що судам при розгляді справ слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Однак враховуючи те, що відповідно до ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, колегія суддів зазначає, що не дивлячись на вказані порушення висновок суду про задоволення позову з підстав порушення роботодавцем вимог статті 49-2 КЗпП України є вірним.

Також не впливають на вірний висновок суду про задоволення позову і посилання в апеляційній скарзі на порушення норм процесуального законодавства судом першої інстанції, при витребуванні доказів, враховуючи також те. що таких порушень не встановлено.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, та підстав для його скасування колегія судів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 3015, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: