АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________
Справа № 645/7119/15-ц. Головуючий 1 інст.: - Бабкова Т.В. Провадження №22- ц/790/6922/15. Суддя-доповідач: - Кокоша В.В.
Категорія: окреме провадження.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 року. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді: - Кокоші В.В.,

суддів: - Бобровського В.В., Черкасова В.В.

при секретарі: - Лашаковій Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2015 року по справі за заявою ОСОБА_6, заінтересована особа: управління Пенсійного фонду України у Фрунзенському районі м. Харкова - про зарахування часу відбуття кримінального покарання у вигляді виправних робіт до загального трудового стажу,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2015 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 до управління Пенсійного фонду України у Фрунзенському районі м. Харкова про зарахування часу відбуття кримінального покарання у вигляді виправних робіт до загального трудового стажу з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 122 ЦПК України.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд виходи з того, що заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Такий висновок суду відповідає нормам процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що у серпні 2015 року ОСОБА_7 діючий на підставі доручення в інтересах ОСОБА_6, звернувся в суд з заявою до заінтересованої особи - управління Пенсійного фонду України у Фрунзенському районі м. Харкова, в якій просив зарахувати ОСОБА_6 до загального трудового стажу роботу гірноробочим забою 5 розряду підземним з повним робочим днем у шахті, час відбування кримінального покарання у вигляді виправних робіт згідно вироку народного суду м. Первомайська Ворошиловградської області від 15 грудня 1987 року у період з 15 січня 1988 року по 14 січня 1990 року.

В обґрунтування заяви посилався на те, що вироком народного суду м. Первомайська Ворошиловградської області від 15 грудня 1987 року ОСОБА_6 був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 215 КК УРСР і притягнутий до покарання у вигляді двох років виправних робіт за місцем роботи з утриманням з його заробітку 20 % у дохід держави.

Згідно наказу Первомайського промислового об'єднання «Первомайськвугілля» від 26 лютого 1990 року №87-к у трудовій книжці ОСОБА_6 вчинено запис за №15 про не зарахування до загального і нерозривного стажу робіт часу відбування ним покарання у вигляді виправних робіт у період з 15 січня 1988 року по 14 січня 1990 року.

Зазначений запис позбавляє ОСОБА_6 можливості своєчасно і в повному обсязі отримати пенсію за віком на пільгових умовах за списком №1.

Згідно ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявної чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 1 ст. 256 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'ю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Частиною 2 ст. 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до Порядку підтвердження трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Рішенням управління Пенсійного фонду України у Фрунзенському районі м. Харкова №241 від 18 травня 2015 року ОСОБА_6 відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1 у зв'язку з відсутністю необхідного пільгового і загального страхового стажу роботи (а. с.36,37).

Наведене свідчить, що між управління Пенсійного фонду України у Фрунзенському районі м. Харкова №241 від 18 травня 2015 року та ОСОБА_6 виник спір з приводу призначення останньому пенсії, який має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, відповідно до п. 2.21 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року №58 (в редакції із змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства праці України від 26 березня 1996 року №29) до трудових книжок осіб, які відбули виправні роботи без позбавлення волі, власник або уповноважений ним орган підприємства за місцем роботи вносить запис про те, що час роботи у цей період не зараховується до загального та безперервного стажу. У тому разі, коли судом в установленому законом порядку час відбування виправних робіт без позбавлення волі включено до загального трудового стажу, у трудових книжках робиться запис про те, що цей час зараховується до безперервного трудового стажу. Вказані записи вносяться до трудової книжки по закінченні фактичного строку відбування покарання, що установлюється за довідками органів МВС України. При звільненні засудженого з роботи у порядку, передбаченому чинним законодавством, і влаштуванні його на нове місце роботи відповідні записи вносяться до трудової книжки тим підприємством, на яке був прийнятий або направлений засуджений. Підставою для внесення до трудових книжок передбачених цим пунктом записів є наказ (розпорядження) керівника підприємства, виданий згідно з вироком (ухвалою) суду.

Відповідно до ст. 103 ВТК УРСР, який був чинним на час відбування покарання ОСОБА_6, час відбування виправних робіт без позбавлення волі до загального і безперервного трудового стажу засудженого не зараховується, про що робиться запис у його трудовій книжці.

При умові сумлінної роботи і зразкової поведінки в період відбування виправних робіт без позбавлення волі цей час може бути включений в загальний трудовий стаж особи, яка відбула покарання, на підставі рішення суду в порядку, встановленому КПК УРСР.

Згідно ст. 414-1 КПК УРСР, який був чинним на час закінченні фактичного строку відбуття покарання засудженим ОСОБА_6, питання про включення до загального трудового стажу часу роботи в колонії-поселенні і відбування виправних робіт без позбавлення волі у випадках, передбачених статтями 33 і 103 ВТК УРСР, вирішується суддею районного (міського) суду за місцем проживання особи, яка відбула покарання.

Зазначене питання розглядається суддею щодо особи, яка відбула покарання в колонії-поселенні, за спільним клопотанням органу, що відає виконанням покарання, і спостережної комісії при виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, а щодо особи, яка відбула виправні роботи без позбавлення волі, - за її клопотанням.

До клопотання повинні бути надані копія вироку, довідка про відбуття покарання і характеристика відповідно адміністрації колонії-поселення або адміністрації та громадської організації підприємства, установи чи організації про роботу і поведінку особи в період відбування нею покарання.

В судовому засіданні головуючий оголошує клопотання, вислухуються пояснення особи, яка порушила клопотання, досліджуються докази і заслуховується думка прокурора, якщо він бере участь у розгляді справи, після чого суддя виносить у нарадчій кімнаті мотивовану постанову.

Постанова судді може бути оскаржена або опротестована прокурором. Положення ст. 414-1 КПК УРСР втратили чинність на підставі Закону України від 20 січня 2005 року №2377-ІУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Крім того, у зв'язку з прийняттям та набранням чинності з 1 січня 2004 року Кримінально - виконавчого кодексу України, втратив чинність ВТК УРСР в редакції 1970 року.

24 липня 2015 року ОСОБА_7 діючий в інтересах ОСОБА_6, звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з клопотанням про включення до загального трудового стажу ОСОБА_6 часу відбування ним покарання у вигляді позбавлення волі у період з 15 січня 1988 року по 14 січня 1990 року у порядку ст. 414-1 ЦПК України в редакції від 28 грудня 1960 року (а. с. 38-39).

Зазначене клопотання по суті судом не розглянуто, постанова щодо відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_7 діючого в інтересах ОСОБА_6, судом не винесена.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що заява представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що дана заява не підлягає розгляду в суді у порядку цивільного судочинства, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки вони суперечать обставинам справи та діючому законодавству.

Інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, не є суттєвими та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись 303, 304, 307, 310, 312, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання н ею законної сили.

Головуючий:

Судді: