Справа № 305/1378/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

23 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Дашковської С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 12 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, -

в с т а н о в и л а :

22 липня 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд із наведеним позовом та просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі по 500 грн. щомісяця на утримання кожної дитини, а саме, доньки ОСОБА_3-ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., доньки ОСОБА_4-ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н. і доньки ОСОБА_5-ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н..

Рішенням Рахівського районного суду від 12 серпня 2015 року, позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3-ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., доньки ОСОБА_4-ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н. і доньки ОСОБА_5-ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н. у твердій грошовій сумі в розмірі по 500 гривень, щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття.

ОСОБА_1 подав на дане рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу в якій ставить, питання про скасування такого та ухвалення нового рішення про відхилення позовних вимог. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, що призвело до порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У ході судового засідання - 26.10.2015 року, ОСОБА_1 підтримав, доводи апеляційної скарги, оскільки, діти перебувають на його утриманні, та з ним проживають.

Позивачка ОСОБА_2 в судові засідання не з'являлась, хоча суд належним чином повідомляв її про час та місце судового засідання, але, судова повістка поверталась суду за закінченням терміну зберігання такої, тобто, позивачка не бажала отримати таку в поштовому відділенні. Апелянт ОСОБА_1 в дане судове засідання не з'явився, будучи повідомленим під розпис у ході попереднього судового розгляду, та й заяви про відкладення розгляду справи, суду не надав. Виходячи із зазначеного та споглядаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Згідно вимог ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60, ч. 2 ст. 59 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені, певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Протягом судового розгляду, судом першої інстанції встановлено, що, приймаючи до уваги відсутність між сторонами взаємної домовленості стосовно участі в матеріальних витратах на утримання неповнолітніх дітей, та з огляду на те, що відповідач не має постійного заробітку, справедливим буде щомісячне стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

А ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства" також передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Виходячи із правил ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зазначена норма передбачає, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Та являється при цьому особистим, індивідуальним обов'язком, і не залежить, ні від віку батьків, чи їх фізичного стану, а ні від матеріального становища.

За змістом ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд ураховує в тому числі : стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення по справі.

Звертаючись у суд із позовом, ОСОБА_2 зазначала, що припинила спільно проживати з ОСОБА_1, а тому, їй важко одній утримувати та матеріально забезпечувати трьох дітей. Останній має реальну можливість надавати дітям матеріальну допомогу, так-як являється працездатною особою й інвалідності не має.

У той же час державою Україна в 2015 році встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 1 січня у розмірі 1286 гривень, а з 1 вересня вже у розмірі 1455 гривень на дитину віком від 6 до 18 років.

А звідси, батьки мають обов'язок утримувати свою дитину матеріально на рівні не нижчому за розмір прожитковий мінімум на одну особу відповідного віку.

Як убачається з матеріалів справи й виходячи з пояснень апелянта, колегія суддів з'ясувала, що ОСОБА_1 заперечує сам факт вимоги ОСОБА_2 стосовно стягнення аліментів на утримання дітей. Зазначене мотивує тим, що в ОСОБА_2 відсутні правові підстави для звернення у суд із таким позовом. З тих підстав, що їх діти проживають із ним і перебувають на його повному матеріальному забезпеченні.

З метою встановлення фактичних обставин справи, колегія суддів на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України з урахуванням ст. 137 ЦПК України постановила 26.10.2015 року ухвалу про витребування з органу опіки та піклування при Рахівській РДА доказів стосовно матеріально-фізичного стану дітей, та хто з батьків і в якій мірі дбає про дітей та забезпечує їх духовний розвиток.

Відповідно до листа Служби у справах дітей Рахівської РДА від 04.11.2015 року № 03-13/2015, сім'я ОСОБА_1 із травня місяця 2015 року перебуває під наглядом працівників служби. На цей час батьки проживають окремо, а саме, ОСОБА_1 в спільному житловому будинку, а ОСОБА_2 у найманій квартирі. На час обстеження, встановлено, що двоє малолітніх дітей, ОСОБА_4-ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н. і ОСОБА_5-ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н. проживали у батька, а неповнолітня ОСОБА_3-ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. з матір'ю. Однак, діти не проживають постійно в одного з батьків. Стосовно матеріально-фізичного стану дітей встановлено, що більшу частину коштів на придбання харчування та одягу, витрачає матір, яка була на заробітках, а потім працює продавцем. Батько на даний час є безробітним, та інколи підробляє. Малолітні діти бажають проживати з батьком заради того, щоб до них повернулась, мати і все було як, і раніше до розтавання.

До даного листа додано Акт обстеження умов проживання від 04.11.2015 року в житловому будинку в якому перебували малолітні діти ОСОБА_4-ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н. і ОСОБА_5-ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н., які виказали намір апроживати з батьком; Акт обстеження умов проживання від 04.11.2015 року в квартирі у якій проживає неповнолітня ОСОБА_3-ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., яка знаходиться в школі. А малолітні діти проживають у батька в зв'язку із придбанням останнім їм зимових речей.

У поясненні від 04.11.2015 року ОСОБА_2 начальнику ССД Рахівської РДА значиться, що діти проживають у батька тільки тоді, коли в змозі купити їм одяг або іграшку. У травні місяці 2015 року діти отримали психологічну травму, коли ОСОБА_1 опівночі вигнав їх із будинку. Покинувши примусово житловий будинок, діти проживають із нею, але з її згоди, та згоди дітей, ОСОБА_1 забирав їх до себе проживати. Внаслідок придбання чогось дітям, ОСОБА_1 маніпулює ними, таким чином, з метою повернення додому й цим самим спричиняє їм психологічні травми.

Також в заяві від 28.09.2015 року на ім'я начальнику ССД Рахівської РДА, неповнолітня ОСОБА_3-ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., виказала своє бажання проживати з матір'ю і не бажає повертатись проживати до батька.

Як убачається з одного із принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року - малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

Із цього слідує, що перевага належить матері, яка природно є більш близькою до своєї дитини у взаємозв'язку із принципом 4 цієї Декларації при забезпеченні дитині права на здоровий зріст і розвиток.

Апелянт зазначає, що малолітні діти ОСОБА_4-ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н. і ОСОБА_5-ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н., проживають у нього і на підтвердження цьому надає світлини зі своїми малолітніми дітьми, а також незначну (періодичну) кількість квитанцій, чеків на мінімальні суми. Проте, апелянт не зазначає на якій правовій підставі, малолітні діти періодично проживають по місцю його проживання, а не матері дітей, оскільки, інше місце проживання малолітніх доньок не визначалось ні угодою сторін, ні органом опіки та піклування, а, ні рішенням суду. Та крім цього, таке різне, хоч і не постійне місце проживання сестер призводить до втрати між ними зв'язку особистої єдності, що є неприпустимим.

Виходячи із цього, та обставина, що малолітні ОСОБА_4-ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н. і ОСОБА_5-ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н. тимчасово змінили своє місце проживання, разом із батьком не являється достатньою правовою підставою для відмови позивачці в стягненні з відповідача аліментів на утримання дочок.

Обставини справи вказують на те, що ОСОБА_1 має нерегулярний, мінливий дохід, та/або частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, то суд першої інстанції обґрунтовано на підставі заяви ОСОБА_2 у відповідності до вимог ч. 1 ст. 184 СК України й визначив розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів на кожну дитину визначений судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного законодавства, який дозволяє суду стягнути аліменти не нижче прожиткового мінімуму, оскільки такий мінімум і є тим мінімальним розміром, який дає змогу дитині забезпечити певен рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального, і соціального розвитку.

Та й матеріали справи не містять доказів того, що апелянт можливо за станом здоров'я не в змозі сплачувати аліменти в достатньому розмірі, чи являється непрацездатним через інвалідність. Отже, ОСОБА_1 не має протипоказань відносно належного та своєчасного матеріального забезпечення власних малолітніх дітей.

За цих обставин, усунення апелянта від належного надання своїм дітям достатньої матеріальної допомоги не може являтись перепоною для останнього по невиконанню ним свого обов'язку з належного утримання дітей до досягнення ними повноліття. Оскільки, таке матеріальне утримання дітей із боку батьків, забезпечує їм фізіологічний розвиток, і вони повністю залежить від наявності такого утримання.

Під час встановлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, та застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Та позаяк доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Рахівського районного суду від 12 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ____________________

Судді : ____________________

____________________