У х в а л а

іменем україни

18 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Мостової Г.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» про стягнення пені, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 8 червня 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - ПАТ «СК «АХА Страхування») про стягнення пені.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що 17 лютого

2015 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги, на підставі якого вона отримала на платній основі право вимоги стягнення пені, передбачене ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок порушення прав ОСОБА_3, як споживача послуг, що полягає у простроченні виплати страхового відшкодування за договором страхування наземного транспорту від 20 травня 2010 року № 3031577, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «СК «АХА Страхування», у зв'язку із настанням страхового випадку - викрадення належного ОСОБА_3 автомобіля

«Lexus RХ 350»,д.н. НОМЕР_1.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 8 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ПАТ «СК «АХА Страхування» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 891,25 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, просить рішення Подільського районного

суду м. Києва від 8 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від

22 липня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 20 травня 2010 року між ОСОБА_3 та ПАТ «СК«АХА Страхування» було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту - автомобіля «Lexus RX 350».

Пунктом 23.1 вказаного договору визначено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені в розмірі 0,01% від суми несвоєчасно виплаченого страхового відшкодування за кожний робочий день прострочення здійснення страхового відшкодування.

Пунктом 23.3. такого договору передбачено, що в разі вирішення питання про стягнення грошових коштів з винної сторони за даним договором в судовому порядку нарахування пені за час розгляду судової справи не здійснюється.

18 червня 2010 року автомобіль було викрадено та за даним фактом було порушено кримінальну справу.

Листом від 6 серпня 2010 року у виплаті страхового відшкодування ОСОБА_3 ПАТ «СК «АХА Страхування» відмовила.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 березня 2012 року, яке набрало законної сили, подію щодо викрадення належного ОСОБА_3 автомобіля «Lexus RX 350» визнано страховим випадком.

Страхове відшкодування у розмірі 287 504 грн 11 коп. стягнуто із ПАТ «СК «АХА Страхування» на користь ОСОБА_3 рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2014 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 березня 2014 року (ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 лютого 2014 року виконання рішення Деснянського районного суду

м. Києва від 13 вересня 2013 року було зупинено до закінчення касаційного провадження у справі).

6 травня 2014 року у порядку виконання рішення суду страхова компанія перерахувала кошти на рахунок, визначений державним виконавцем.

17 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 набула право вимоги на суми пені, яка нараховувалась ПАТ «СК «АХА Страхування» ОСОБА_3 за час прострочення виконання зобов'язання зі сплати страхового відшкодування.

Звертаючись до суду з позовом до ПАТ «СК «АХА Страхування»,

ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь пеню за весь час прострочення виплати страхового відшкодування ОСОБА_3 на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 5 028 444 грн 96 коп.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи страхове відшкодування за період з 19 березня 2019 року (час набрання чинності рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2013 року) до 6 травня

2015 року (момент перерахування страховою компанією коштів на рахунок виконавчої служби), тобто за 31 робочий день, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із умов договору страхування від 20 травня 2010 року, зокрема з положень п. 23.1 та п. 23.3.

При цьому суди попередніх інстанцій керувались положеннями Закону України «Про страхування» та гл. 67 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо стягнення пені відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний виходив із наступного.

Частиною 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що в разі, якщо виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Одночасно законодавством, що регулює правовідносини у сфері страхування, визначено, що в разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (ст. 992 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 16 Закону України «Про страхування» однією з істотних ознак договору страхування є визначення в ньому відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Отже, положення щодо відповідальності страховика, закріплені в Законі України «Про страхування» та главі 67 ЦК України, є спеціальними нормами права, а в Законі України «Про захист прав споживачів» - загальними.

Розмір неустойки як відповідальність страховика за договором страхування має бути визначено у такому договорі. Якщо ж такий розмір не було визначено сторонами в договорі страхування, то до спірних правовідносин застосовується ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи.

Тобто на підставі наведених правових приписів, принципу заборони притягати особу двічі за одне й те саме правопорушення, а також правил застосування конкуренції правових норм, за умови, що укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи, страховик несе відповідальність у вигляді розміру неустойки, визначеного в договорі страхування (у разі відсутності визначення розміру в договорі - у розмірі, визначеному в Законі України «Про захист прав споживачів»).

Такі висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Під час вирішення спору судами правильно визначено характер спірних правовідносин, правильно визначено норму права, яка регулює спірні правовідносини, та надано належну оцінку усім доказам, зібраним у справі.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-126цс14, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 8 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук