У х в а л а

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Кузнєцова В.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 січня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2010 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з указаним позовом. Зазначало, що 26 грудня 2005 року між акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 90 000 доларів США зі сплатою 15 % річних строком до 26 грудня 2012 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є будинковолодіння та земельна ділянка по АДРЕСА_1 На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком і ОСОБА_3 укладено договір поруки. Посилаючись на те, що позичальник не належним чином виконує зобов'язання за кредитним договором, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило задовольнити позов.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 січня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2005 року № 014/0075/82/43473 у розмірі 120 153,73 доларів США, що станом на 31 березня 2011 року еквівалентно 956 423 грн 69 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено, викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції: стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2005 року № 014/0075/82/43473 у розмірі 120 154,2 доларів США, що станом на 31 березня 2011 року еквівалентно 956 427 грн 43 коп., яка складається із заборгованості: за кредитом - 52 122, 28 доларів США, що еквівалентно 414 893 грн 35 коп., процентами - 19 293,73 доларів США, що еквівалентно 153 578 грн 09 коп., пені за прострочення тіла кредиту - 32 246,40 доларів США, що еквівалентно 256 681 грн 35 коп., пені за прострочення процентів по кредиту - 16 491,79 доларів США, що еквівалентно 131 274 грн 65 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що внаслідок невиконання зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з позичальника і поручителя.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що валютний меморіальний ордер від 28 грудня 2005 року не може бути належним і допустимим доказом надання їй кредитних коштів, підлягають відхиленню.

Із матеріалів справи вбачається, що з 22 грудня 2005 року по 15 грудня 2008 року позичальник здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором (а. с. 9-10 т. 1)

27 січня 2009 року ОСОБА_2 надала банку пояснення, в яких просила відстрочити виконання зобов'язання до 30 січня 2009 року у зв'язку з тяжким майновим становищем (а. с. 29-10 т. 1).

Зазначені обставини свідчать про те, що на той час позичальник не заперечувала проти факту отримання кредитних коштів.

Крім того, відповідно до п. 3.2 кредитного договору від 26 грудня 2005 року № 014/0075/82/43473, укладеного між банком і позичальником, надання кредиту, в залежності від обраної програми кредитування, може здійснюватись на розсуд кредитора, зокрема, на поточний рахунок позичальника, готівкою через касу кредитора.

Та обставина, що рахунок, з якого позичальнику були видані кредитні кошти готівкою, за її заявою не відкривався, не свідчить про неукладення кредитного договору.

Відсутність у позивача ліцензії на здійснення банківської діяльності, про що вказує ОСОБА_2 у касаційній скарзі, може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору, проте такі вимоги останньою не заявлялись.

Доводи касаційної скарги щодо закінчення строку дії поруки необґрунтовані.

Згідно із п. 4.1 договору поруки від 26 грудня 2005 року порука припиняється, якщо кредитор у межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Як установлено судами та вбачається із матеріалів справи, вимога про дострокове погашення заборгованості банком була надіслана ОСОБА_2 24 липня 2008 року та повторно 5 жовтня 2009 року, а з позовом позивач звернувся 16 червня 2010 року (а. с. 18, 27 т. 1).

Отже, банк звернувся до суду в межах визначеного сторонами трирічного строку з часу зміни строку виконання зобов'язань за кредитним договором, тому відсутні підстави вважати, що порука припинилась виходячи із зазначених у касаційній скарзі обставин.

Не можна погодитись із доводами касаційної скарги про неправомірність нарахування та обчислення банком пені.

Відповідно до п. 10.1 кредитного договору за порушення строків повернення кредитної заборгованості та процентів за користування кредитом, передбачених положеннями договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Таким чином, кредитним договором визначено розмір пені без прив'язки до облікової ставки Національного банку України.

Посилання заявника в касаційній скарзі про неповідомлення її апеляційним судом про місце та час розгляду справи не можуть тягти за собою скасування ухваленого апеляційним судом рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що справа знаходилася в провадженні апеляційного суду із жовтня 2014 року. Розгляд справи неодноразово відкладався апеляційним судом, - на 17 листопада 2014 року, 16 грудня 2014 року, 13 січня 2015 року, 2 лютого 2015 року, 2 березня 2015 року, 23 березня 2015 року, на які ОСОБА_2 не з'являлась (а. с. 6, 9, 18, 20, 41 т. 2).

Крім того, 19 березня 2015 року ОСОБА_2 було подано клопотання про зупинення провадження у справі, в якому вона зазначала, що не заперечує проти його розгляду за її відсутності (а. с. 43-44 т. 2).

За таких обставин рішення апеляційного суду про задоволення позову є обґрунтованим, відповідає нормам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваному рішенні апеляційного суду висновків, які ґрунтуються на встановлених відповідно до поданих сторонами доказів обставинах.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Наумчук
Судді:В.О. Кузнєцов Г.І. Мостова