АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9689/15 Справа № 202/6859/15-ц Провадження № 2/0202/4359/2015 Головуючий у 1 й інстанції - Бєсєда Г. В. Доповідач - Болтунова Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П, Тамакулової В.О.

при секретарі - Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила надати дозвіл на виїзд за кордон, за межі України, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу (згоди) батька ОСОБА_4 на термін з 01 вересня 2015 року по 01 вересня 2016 року до Автономної Республіки Крим.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду від 16 квітня 2015 року було розірвано. В період шлюбу у них народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач не бере участі у вихованні та догляді за дитиною, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає, крім того, відмовляється надати їй, у передбаченому законом порядку, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, що суперечить інтересам їх сина, а тому вона змушена звернутись до суду.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2015 року в задоволенні позову було відмовено.

З таким рішенням не погодилась позивачка, звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 14 липня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходились у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2015 року, яке набрало законної сили. (а.с.7, 8)

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведенності та необгрунтованості.

Зазначений висновок суду колегія суддів вважає правильним.

Частиною 1 статті 3 Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція), яка була 27 лютого 1991 року ратифікована Верховною Радою України, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції).

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Звертаючись з позовною заявою, позивачка посилалась на те, що дитина страждає частими застудними захворюваннями, крім того, лікарі їй встановили діагноз - судомний синдром, що потребує санаторно-курортного лікування на південному узбережжі Криму.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що таке лікування та оздоровння в разі необхідності він може забезпечити дитині і на території України, а, враховуючи обставини, які склалися у Автономній Республіці Крим внаслідок її окупації, виїзд може бути небезпечним для його сина.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Однак, як в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду, ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що дитині дійсно необхідно оздоровлення за межами України, зокрема, на тимчасово окупованій, Російською Федерацією, території України - Автономній Республіці Крим. Крім того, позивачкою не зазначено у позові у якому саме закладі буде проводитись санаторно-курортне лікування дитини, доказів придбання відповідних путівок позивачкою також ненадано.

Колегія суддів вважає, що відмова у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон не є порушенням її прав, передбачених вищезазначеної Конвенцією про права дитини, Законом України «Про охорону дитинства», оскільки оздоровлення дитини, розширення її світогляду, духовного та інтелектуального розвитку не передбачає необхідності виїзду з цією метою за кордон.

Крім того, надання дозволу на виїзд за межі України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу (згоди) батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, оскільки фактично батько дитини позбавяється можливості брати участь у вихованні сина та можливості спілкування з ним на цілий рік. Зокрема, відповідачкою не обгрунтована необхідність такого тривалого терміну перебуваня дитини у Автономній Республіці Крим - з 01 вересня 2015 року по 01 вересня 2016 року.

За таких обставин посилання апелянта у скарзі на неповне з'ясування судом обставин справи судова колегія вважає безпідставними.

Доводи апеляційної скарги стосовно порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Аналізуючи зміст рішення суду першої інстнції, колегія суддів вважає, що воно відповідає вимогам закону, підстави для його скасування відсутні, а відтак апеляційна скарга не задовольняється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: