У Х В А Л А

4 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, треті особи: служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Дніпровський районний відділ Державної міграційної служби у м. Києві, про усунення перешкод у користуванні майном,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року позов задоволено частково, позбавлено ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5 права користування квартирою, зобов'язано відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві зняти ОСОБА_8 і ОСОБА_5 з реєстраційного обліку; в решті позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_7, подану її представником ОСОБА_9, задоволено частково, рішення Апеляційного суду м. Києва від 29 січня 2015 року скасовано, залишено без змін рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року.

У серпні 2015 року до Верховного Суду України звернулась

ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, від імені яких діє представник ОСОБА_6, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 391, 405 ЦК України, статей 71, 107, 116, 156, 168, 170 ЖК України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства».

У підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права заявниця надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня, 26 вересня 2012 року, 16 січня 2013 року, 9 квітня 2014 року та 1 квітня 2015 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції, скасувавши рішення суду апеляційної інстанції і залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком, що оскільки права позивачки як власниці квартири на користування і розпорядження своїм майном відповідачами обмежуються, то в силу статей 319, 321 ЦК України вона має право вимагати усунення відповідних перешкод. Порушені права власності позивачки підлягають захисту шляхом позбавлення відповідачів права користування спірною квартирою та зобов'язання ВГІРФО Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві зняти відповідачів з реєстраційного обліку на підставі статей 71, 72, 116, 156 ЖК України і статті 405 ЦК України.

Постановляючи ухвалу від 9 квітня 2014 року про скасування судового рішення суду апеляційної інстанції і направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив з того, що судом не з'ясовано наявність правових підстав для припинення договору найму, оскільки судами встановлено, що позивач є наймачем спірного будинку.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2014 року, наданій заявником для порівняння, та у судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, встановлено різні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 року постановлена у справі про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності, скасування реєстрації та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення.

Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року постановлена у справі про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виселення і скасування реєстрації.

Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року і 16 січня 2013 року постановлені у справах з іншим предметом спору, підставами позову та змістом позовних вимог, а також з іншим матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин, ніж у справі, яку просить переглянути заявниця.

На підставі ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня 2012 року і 1 квітня 2015 року, наданих заявницею для порівняння, суд касаційної інстанції скасував ухвалені у справі рішення і направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених частиною другою статті 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням судами норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити та перевірити фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Зміст доданих до заяви судових рішень судів касаційної інстанції та їх порівняння із судовим рішенням, яке заявниця просить переглянути, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, треті особи: служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Дніпровський районний відділ Державної міграційної служби у м. Києві, про усунення перешкод у користуванні майном за заявою ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 травня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко