22-ц/775/991/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Костромітіна О.О.
Категорія 57 Доповідач Мальцева Є.Є.
У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

16 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Песоцької Л.І., Супрун М.Ю.,

при секретарі - Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, про визнання договору недійсним, стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а :

20 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, про визнання договору недійсним, стягнення коштів, а саме про визнання недійсним договору фінансового лізингу №011148 від 21.08.2014 року, укладеного між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», про стягнення з відповідача коштів у сумі 14 769 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 21.08.2014р. він уклав з відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» договір № 011148 фінансового лізингу з додатками. Згідно з п.1.3 укладеного договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль Ford Focus, зазначений у п.1.1 договору та специфікації, що є додатком №3 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п. 4.6 договору). Згідно п. 9 договору він має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків. Згідно з п.1.7 договору предмет лізингу передається лізингоодержувачу у строк не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору у розмірі (10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмета лізингу).

Позивач вважає, що укладений договір не відповідає законодавству про фінансовий лізинг, нормам ЦК України, до нього включено положення, які порушують його права як споживача, оскільки визначення предмету лізингу - марка Ford, модель Focus, у кількості 1, вартістю 147690 гривень не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (рік випуску, колір, об'єм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації, б/в або новий тощо), договір не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо, тобто у спірному договорі відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, прямо передбачена законодавством про фінансовий лізинг, що є порушенням ст.203 ЦК України.

Крім того, відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими так як не передбачені переліком, встановленим ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 806 ЦК України, та не пов'язані із користуванням предметом лізингу, а саме: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору («комісія за організацію») у розмірі 10% вартості предмета лізингу; авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, який визначений в додатку № 1 до договору чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу.

Фінансовий лізинг є фінансовою послугою, зміст якої визначено у законі та полягає у наданні у користування предмету лізингу за плату.

Водночас спірний договір за своєю суттю є договором приєднання за визначенням згідно з ч.1 ст.634 ЦК України, оскільки його умови встановлені відповідачем у формулярі (стандартній формі), і договір міг бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, дії щодо "організації та оформлення" такого договору не можуть вважатися послугою в розумінні ч. 1 ст. 901 ЦК України та п. 17 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити.

Також пунктом 10.11 договору передбачено, що у випадку його розірвання лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в сумі 30% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Згідно пункту 10.12 договору при його розірванні після сплати авансового платежу, сплачені кошти не повертаються взагалі.

Зазначені договірні умови та договір в цілому не відповідає вимогам законодавства про захист прав споживачів та і про фінансовий лізинг в частині права лізингоодержувача на розірвання договору та підстав відповідальності за таку дію та підпадає під поняття несправедливої умови, конкретно визначеної п. 4 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого до несправедливих умов договору відноситься надання можливості продавцю виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець і виконавець, виробник не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Положення розділу 10 договору усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на лізингоодержувача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності.

Позивач посилався на те, що відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 цього Кодексу - є підставою недійсності цього правочину.

На підставі викладеного просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №011148 від 21.08.2014 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» сплачені ним кошти у сумі 14 769 гривень.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 серпня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №011148 від 21.08.2014 року, укладеного між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», про стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» коштів у сумі 14 769 грн. відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, подав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його позовні вимоги. Зокрема зазначив, що рішення є незаконним, необґрунтованим, судом не були прийняті до уваги норми, яким позивач обґрунтовував свої позові вимоги. Вказує на те, що судом було розглянуто справу поверхнево та зазначені в тексті рішення обставини, на які він не посилався, зокрема ст.230 ЦК України, ст.ст.220 та 799 ЦК України.

У відповідності з положеннями ст.303-1, ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності представника відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», який належним чином факсограмою і рекомендованою поштою повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, який підтримав доводи своєї скарги та просив їх задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 21.08.2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1 був укладений договір фінансового лізингу за № 011148 (а.с.7-13), за умовами якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб автомобіль Ford Focus, який відповідач зобов'язався передати у користування позивачу в строк та на умовах, передбачених Договором.

За умовами п.1.7 договору строк, протягом якого автомобіль передається у користування лізингоодержувача, становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати комісії за передачу предмету лізингу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу на рахунок лізингодавця авансового платежу 50% віл вартості предмету лізингу, комісії за організацію та оформлення договору в розмірі 10 % від вартості лізингу та комісії за передачу.

Сторони договору домовились, що авансовий платіж може бути сплачено лізингоодержувачем впродовж 12 місяців з моменту підписання договору, але не більше, та не може бути сплачено повністю до сплати ним комісії за організацію (пункт 1.8 договору). Згідно з додатком №1 до спірного договору, комісія за організацію та оформлення договору складає 14769 грн., вартість предмету лізингу - 147690 грн., щомісячний платіж 6153,75 грн.. .

Судом також встановлено, що позивач виконав свій обов'язок щодо сплати 14769 грн. (а.с.17).

Але вже 27 серпня 2014 року він звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору та повернення сплачених грошей. (а.с. 102-103)

ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» листом від 08.09.2014 року підтвердило розірвання договору, однак в поверненні сплаченої суми 14769 грн відмовило, посилаючись на п.10.11. ст.10 договору. (а.с.104).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що умови оскаржуваного договору є несправедливими і такими, що створили істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін, що комісія за організацію договору лізингу не є лізинговим платежем і підлягає стягненню в рамках даного позову. Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що умови надання позивачу послуг на підставі договору та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в договорі та додатках до нього.

Колегія суддів погоджується із висновками суду щодо безпідставності позовних вимог, оскільки сторони є вільними в укладанні договору, умови пункту п.10.11. ст.10 договору передбачають відповідальність лізингоодержувача при його розірванні. Крім того, комісія за організацію договору є лізинговим платежем, що відповідає умовам договору і положенням ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( ч. 2 і ч.3 ст.215 ЦК України ).

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Положення Закону «Про захист прав споживачів» повинні застосовуватися у системному зв'язку із спірними правовідносинами, які регулюються нормами ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним.

Як на підставу для визнання договору несправедливим та таким, що порушує права споживача, позивач посилався на ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

У ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що договір фінансового лізингу від 21 серпня 2014 року між сторонами укладений із дотриманням передбачених чинним законодавством вимог. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Крім того, кожна сторінка договору та додатки до нього підписані особисто позивачем, що він не оспорював, тому, підписуючи їх , він мав реальну можливість ознайомитися з його умовами. Його посилання на те, що він не читав договір, коли його підписував, нічим об'єктивно не підтверджені, не можуть бути взяті до уваги.

Рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону. В межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги підстав для його зміни або скасування не встановлено.

Доводи апелянта про те, що він сплатив суму комісії 14769 грн 21 серпня 2014 року у відділенні банку в м.Маріуполі, у договір заключив у місті Києві на кілька днів пізніше, ніж вказано у договорі, не мають правового значення і не можуть вплинути на правильність рішення суду.

Також не є слушними доводи апеляційної скарги про те, що суд аналізував обґрунтованість позовних вимоги позивача в площині ч.1 ст.230 ЦК України, хоча позивач не посилався на таку норму, звертаючись до суду. Однак з пояснень позивача як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді вбачається, що він вказував на обман з боку відповідача при укладанні спірного договору, тому судом першої інстанції правильно дотримано вимоги ст. 214 ЦПК України при вирішенні спору. Щодо зайвого посилання суду в рішенні на ст.799 ЦК України, як на норму, на яку нібито посилався позивач, то це не впливає на правильність рішення суду, тому не може бути підставою для скасування судового рішення. Твердження апелянта про неправильне нібито застосування судом норм ст.220 ЦК України взагалі не знайшло свого підтвердження в змісті оскаржуваного рішення.

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.213,214 ЦПК України, то колегія суддів не знаходить підстав для його скасування і ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними для скасування чи зміни рішення суду, у справі не встановлено.

З огляду на наведене, переглядаючи справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог, в межах апеляційного оскарження та на підставі доказів наданих сторонами, які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду, тому рішення суду підлягає залишенню без зміни, у зв'язку з чим апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,,313,314 ЦПК України, колегія суддів,-

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді Мальцева Є.Є.

Песоцька Л.І.

Супрун М.Ю.