АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4514/15 Головуючий 1-ї ін-т. -Богдан М.В..
Справа № 41/9690/14-ц . Доповідач - Пилипчук Н.П.
Категорія - захист прав споживачів
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Гуцал Л.В., Піддубного Р.М.

при секретарі - Шабас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 29 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 17.08.2014 р. вона познайомилась з чоловіком, який запропонував послуги з установки пластикових вікон. Вказана послуга їй була не потрібна, але вона бажала отримати консультацію з приводу того, що вставлені раніше пластикові вікна у неї потемніли, тому вона погодилась на зустріч. В цей же день, біля 18-00 до неї додому прийшов молодий чоловік на ім*я ОСОБА_5, та став робити заміри, після чого, запропонував їй внести передплату. Вона особисто дала йому свою кредитну картку «ПриватБанка», яку він вставив в прилад, який приніс із собою, та особисто ввела свій пін-код.

Позивач зазначає, що не мала наміру заказувати металеві пластикові вікна, але вказаний чоловік вплинув на неї таким чином, що вона віддала йому свою кредитну картку, ввела пін- код, підписала договір, який не прочитала. Коли вона прийшла до тями, то зрозуміла, що підписала договір і повинна щомісяця протягом 24 місяців погашати заборгованість в розмірі 11690 грн. на підставі укладеного договору.

18.08.2014р. вона приїхала за адресою ЧП ОСОБА_3, де написала заяву з проханням розірвати договір, таку ж заяву направила на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позивач вважає, що її ввели в оману з використанням нечесної підприємницької практики та з посиланням на ст.ст.15, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч. 3. 203, 215, 230 ЦК України просила визнати недійсним з моменту укладення договір індивідуального номеру заказу FJ 425 L від 17.08.2014р., укладений між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3; визнати недійсним з моменту укладення договір №3273 від 17.08.2014 р., укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк»; стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на її користь матеріальні збитки у подвійному розмірі в сумі 1418,40 грн., а також: моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 29 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм права. Посилається на ті самі доводи, якими обґрунтовувала заявлені позовні вимоги. Наполягає, що ніякого товару вона не купувала, що до неї додому приходив ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_4, а дехто, хто назвався Андрієм; що наступного ж дня вона звернулася до ОСОБА_3 та до ПАТ КБ «ПриватБанк» з приводу розірвання договору, проте її вимога залишена поза увагою. Звертає увагу, що суд не дав оцінки укладеним нею правочинам та доказам, що містяться в матеріалах справи.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.08.2014р. між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір № FJ 425 L, предметом якого є виготовлення та передача у власність ОСОБА_2 ПВХ конструкцій. ОСОБА_2 не заперечує, що вказаний договір був підписаний нею особисто.

Матеріалами справи підтверджено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 на цей час діє договір від 14.02.2014 року, який укладено шляхом підписання останньою анкети-заяви про приєднання (частина перша статті 634 ЦК України), де вказано, що вона ознайомлена із умовами та правилами надання банківських послуг, зобов*язується їх виконувати та знайомитись із змінами та що заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови), а також тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. На підставі зазначеного договору ОСОБА_2 користується платіжною картою. Зазначений договір ОСОБА_2 наразі не оспорює.

ПАТ КБ «ПриватБанк» в мережі Інтернет публічно пропонує необмеженому колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого опублікувало Умови та правила надання банківських послуг, які є договором.

Відповідно до п. 1.1.1.121 Умов та правил надання банківських послуг сервіс «Миттєва розстрочка» це послуга банку, яка надається держателям платіжних карт «Універсальна» та «Універсальна голд» на умовах строковості, платності та зворотного повернення. Повернення кредиту з використанням сервісу «Миттєва розстрочка» здійснюється шляхом встановлення клієнту регулярного платежу з карти клієнта в розмірі щомісячного платежу по кредиту та проводиться банком на підставі договірного списання.

Згідно п. 2.7.6.2 Умов та правил надання банківських послуг, держатель кредитної картки має право користуватись сервісом «Миттєва розстрочка» при оплаті товару/послуг в ТСП, якщо підприємство уклало з Банком договір про можливість отримання плати за товари/послуги з виконанням даного сервісу.

Відповідно до п.2.7.6.3 Умов та правил надання банківських послуг при здійсненні клієнтом оплати за товар кредитною карткою через сервіс «Миттєва розстрочка» в ТСП з яким банк уклав договір, клієнт поручає банку щомісячно перераховувати платежі на погашення заборгованості по карті в кількості та розмірі, зазначеному у квитанції термінала, яка є невід *ємною частиною Умов та правил надання банківських послуг.

Згідно до п. 2.7.6.4 зазначених умов рахунок, спеціального платіжного засобу якого є картка, відкривається індивідуально для кожного клієнта в момент авторизації операції по сервісу «Миттєва розстрочка» в терміналі Банку в ТСП. Транзакція через вказаний сервіс в терміналі банку здійсненна клієнтом і підтверджена введенням пін-кодом, прирівнюється сторонами до заяви на відкриття карткового рахунку для оплати операції по сервісу «Миттєва розстрочка».

Відповідно до п.2.7.6.9 Умов за використання сервісу «Миттєва розстрочка» стягується щомісячна комісія у розмірі 1,9% від суми покупки.

В рамках вказаних умов, ОСОБА_2 добровільно надавши свою кредитну картку «Універсальна» для оплати товару/послуг та ввівши свій пін-код на спеціальному платіжному засобі уклала договір № 3273 від 17.08.2014р. з ПАТ КБ «ПриватБанк» та приєдналась до сервісу «Миттєва розстрочка», тим самим доручила ПАТ КБ «ПриватБанк» встановити регулярний платіж з платіжної карти, отриманої нею за умовами договору від 14.02.2011 року.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У ч. 1 ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини.

Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 цього Кодексу робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням.

Між тим, у відповідності із принципом диспозитивності, визначеним ст. 11 ЦПК України, підстави та предмет позову визначає виключно позивач.

Так, ОСОБА_2 посилаючись на ст. ст. 15, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч. 3 ст. 203, ст. 215, ст. 230 ЦК України наполягає, що під час укладення оспорюваних договорів її було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, під час укладання даного правочину ОСОБА_3 застосував нечесну підприємницьку діяльність.

Відповідно до положень, закріплених у п. 2 ч. 1, ч. ч. 2, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.

В силу ст. 230 ЦК України, правочин вчинений в результаті обману може бути визнаний недійсним, якщо обман стосуються обставин, які мають істотне значення, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність.

При цьому, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У даній справі відсутні будь-які докази тому, що при укладені оспорюваних правочинів сторони цих правочинів, а саме ФОП ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» умисно ввели в оману позивача, шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчували обставини, які мають істотне значення для угод, які укладаються, що ФОП ОСОБА_3, при укладенні договору з ОСОБА_2 здійснював нечесну підприємницьку практику ввів в оману позивача щодо істотних умов договору.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підпис позивача на договорі FJ 425 L свідчить про те, що вона ознайомилась із змістом договору, та погодилась із умовами викладеними у договорі.

ОСОБА_2 наполягає, що в супереч ст. 15, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», в договорі № FJ 425 L від 17.08.2014 р. відсутні відомості про конкретний товар, його ціну, виробника, місцезнаходження виконавця.

Між тим, істотні умови були визначені у договорі № FJ 425 L від 17.08.2014 р., а із змісту п. 1.7. договору вбачається, що ним передбачені технічні креслення вигляду конструкцій.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 наполягає, що до договору № 3273 від 17.08.2014р. з ПАТ КБ «ПриватБанк» застосовуються норми ЦК, які регулюють кредитні правовідносини, тому відсутність її особистого підпису на цьому договорі вказує на його нікчемність.

Проте, зазначений договір сам по собі є не кредитним договором, а договором, за яким ОСОБА_2 доручає ПАТ КБ «ПриватБанк» встановити регулярний платіж зі своєї платіжної карти, отриманої нею за іншим договором, отже такі платежі можуть бути здійснені не тільки за кредитні, а й за інші кошти, що обліковуються на платіжній картці позивача. Крім того, із змісту пояснень та вимог ОСОБА_2 вбачається, що вона вважає договір укладеним, однак укладеним внаслідок обману.

Особливості оплати товару з розстроченням платежу визначає ст. 695 ЦК України, згідно якої істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів.

Договір про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу укладається між продавцем та покупцем товару.

Із змісту договору № FJ 425 L від 17.08.2014 р. укладеного між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не вбачається, що він укладений в кредит із розстроченням платежу.

Крім того, матеріалами справи не підтверджено, що ФОП ОСОБА_3 є користувачем POS-терміналу з якого 17.08.2014 р. ОСОБА_2 був активований сервіс «миттєва розстрочка», та що ФОП ОСОБА_3 отримав будь-які кошти за оспорюваним правочином, в той час, як позовні вимоги про стягнення грошових коштів ОСОБА_2 пред*являє саме до ФОП ОСОБА_3

За відомостями ПАТ КБ «ПриватБанк» держателем POS-терміналу з якого 17.08.2014 р. ОСОБА_2 був активований сервіс «миттєва розстрочка» є ОСОБА_4, залучений до участі у справі в якості третьої особи.

ОСОБА_2 не позбавлена можливості звернутися з позовом до особи, на рахунок якої надійшли спрямовані нею кошти, якщо вважає, що такі кошти отримані цією особою безпідставно. Проте, на цей час, договір про придбання товару в кредит із розстроченням платежу, укладений ОСОБА_2 з активацією сервісу «миттєва розстрочка» у ПАТ КБ «ПриватБанк» недійсним не визнаний.

З позовними вимогами про розірвання оспорюваних нею договорів ОСОБА_2 не звертається.

Представник позивача посилається на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15, проте у вказаній справі правовий висновок стосується вирішення питання застосування позовної давності та обставин, коли діючі Умови надання споживчого кредиту містили розбіжності із умовами, викладеними у заяві позичальника, проте на подібні обставини ОСОБА_2 не посилається.

Правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15, також не підлягає застосуванню, оскільки вона стосується обставин, коли платіжні операції виконувалися не особисто користувачем платіжної карти або без фізичного її пред*явлення, в той час, як ОСОБА_2 не заперечує, що особисто пред*явила платіжну карту та ввела ПИНкод.

ОСОБА_2 вказує, що звернулася до органів МВС України з приводу злочину, що вчинений щодо неї. Проте з матеріалів справи вбачається, що винні особи, як і сам факт злочину на цей час у визначеному законом порядку не встановлені.

Таким чином, судова колегія вважає, що на цей час відсутні підстави для визнання недійсними оспорюваних правочинів з підстав, передбачених ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», ч.3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 230 ЦК України. Позов про визнання правочинів недійсними з інших підстав ОСОБА_2 не заявляла.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані ними докази, дав їм належну оцінку та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими та висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 29 квітня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -