У х в а л а

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення вартості проданого товару, за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3.) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення вартості проданого товару, посилаючись на те, що на підставі договорів № 7 від 25 липня 2011 року та № 3 від 5 січня 2012 року поставила відповідачу товар, за який він лише частково розрахувався, унаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 80 158 грн 58 коп., яку ФОП ОСОБА_3 й просила стягнути з відповідача на її користь.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 травня 2015 року, ФОП ОСОБА_3 відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_3 просить ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 травня

2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права, і передати справу до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2116/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спір між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з огляду на таке.

У ст. 124 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_825234/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_177/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Як роз'яснено у п. 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

У п. 3 зазначеної постанови пленуму роз'яснено, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. ст. 15 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1772/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 16 ЦПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1773/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_02_07/pravo1/T052747.html?pravo=1> (ст. 17; далі - КАС <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_02_07/pravo1/T052747.html?pravo=1> України), Господарським процесуальним кодексом України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T179800.html?pravo=1> (ст. ст. 1, 12; далі - ГПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T179800.html?pravo=1> України), Кримінальним процесуальним кодексом України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_03_02/pravo1/T124651.html?pravo=1> (далі - КПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_03_02/pravo1/T124651.html?pravo=1> України) або Кодексом України про адміністративні правопорушення <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_03_08/pravo1/KD0005.html?pravo=1> (далі - КУпАП <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_03_08/pravo1/KD0005.html?pravo=1>) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження у справах про адміністративні правопорушення.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

За змістом ч. 1 ст. 15 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1772/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Пунктом 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24 жовтня 2011 року № 10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_07_10/pravo1/SDD00027.html?pravo=1> роз'яснено, що на вимоги ст. ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_9/ed_2014_10_30/pravo1/T179800.html?pravo=1>, 4-1 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_46/ed_2014_10_30/pravo1/T179800.html?pravo=1>, 12 ГПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_132/ed_2014_10_30/pravo1/T179800.html?pravo=1> господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам ст. 1 ГПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_9/ed_2014_10_30/pravo1/T179800.html?pravo=1>, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Відповідно до ст. 1 ГПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_9/ed_2014_10_30/pravo1/T179800.html?pravo=1> згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, до господарського суду мають право звертатися підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

Згідно зі ст. 21 ГПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_297/ed_2014_10_30/pravo1/T179800.html?pravo=1> сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у ст. 1 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_9/ed_2014_10_30/pravo1/T179800.html?pravo=1>.

В абзаці 4 підп. 4.7. п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України (далі - ВГСУ) від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції» громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі у такому процесі.

У позовній заяві ФОП ОСОБА_3 зазначала, що дійсно договори на поставку товару були укладені між нею та ФОП ОСОБА_4, проте на час звернення до суду вже була проведена державна реєстрація припинення підприємницької діяльності відповідача ОСОБА_4, як ФОП, що підтверджується долученим до позовної заяви витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 32, зворот).

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції на вищенаведені норми законодавства уваги не звернув, не врахував суб'єктний склад спору, а також того, що ОСОБА_4 не є ФОП та не відноситься до жодної із зазначених у ГПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T179800.html?pravo=1> України (ст. 1) категорій, та дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Перевіряючи в апеляційному порядку законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд у порушення вимог

ст. 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 315 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив і передчасно залишив ухвалу суду першої інстанції без змін.

Таким чином, відмова суду першої інстанції у відкритті провадження у справі є порушенням закріпленого ст. ст. 55, 124 Конституції України,

ст. 11 ЦПК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> України, ст. 16 ЦК України права особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2134/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, розглянувши касаційну скаргу на ухвалу суду, суд касаційної інстанції скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції, якщо було порушено порядок, встановлений для його вирішення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що постановлені у справі ухвали судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 342 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2134/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 травня 2015 року скасувати, справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення вартості проданого товару передати до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук