Ухвала

іменем україни

04 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 01 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 25 червня 2008 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір дарування належної позивачці на праві власності квартири АДРЕСА_1. Зазначала, що після смерті чоловіка у 2004 році вона залишилася одна, тяжко хворіла та потребувала сторонньої допомоги. У зв'язку з цим звернулася за допомогою до відповідачки, яка погодилася доглядати її в обмін на те, що вона подарує їй квартиру. Після укладання договору дарування відповідачка перестала надавати допомогу, мала намір продати спірну квартиру, у зв'язку з чим позивачка залишилася б без місця проживання. Посилаючись на те, що спірний договір укладено під впливом тяжких обставин, на вкрай невигідних умовах, просила суд визнати його недійсним.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 01 липня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із безпідставності та необґрунтованості позовних вимог та пропуском позивачем строку позовної давності.

Проте погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 25 червня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, посилаючись на ст. 728 ЦК України, зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Так, статтею 256 ЦК України <nau://ukr/435-15|st256> визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а відповідно до вимог ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для вимог про визнання правочину недійсним встановлено саме таку позовну давність. Спеціальна позовна давність в один рік (п. 5 ч. 2 ст. 258 ЦК України <nau://ukr/435-15|st258>) застосовується лише до вимог, заявлених дарувальником - про розірвання договору дарування - в силу положень статті 728 ЦК України <nau://ukr/435-15|st728>.

Як вбачається з позовних вимог, позивачка просила визнати договір дарування недійсним та питання про його розірвання не ставила, а отже застосування до спірних правовідносин ст. 728 ЦК України є неправильним.

Частиною 3 статті 267 ЦК України <nau://ukr/435-15|st267> передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а частиною 4 цієї статті визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначена правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-25цс15, яку в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

В матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування строків позовної давності. Зазначення відповідачкою у прохальній частині заперечень на позовну заяву та апеляційну скаргу про відмову у задоволенні заяви про поновленні строку для звернення до суду не може вважатися заявою у розумінні ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Крім того, як роз'яснено в абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року» встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позову з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відмовляючи у задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що договір дарування належить до безоплатних правочинів і за його умовами обдарований не має перед дарувальником будь-яких зобов'язань майнового або немайнового характеру, а тому не можна вважати, що договір укладений на вкрай невигідних умовах.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України <nau://ukr/435-15|st203> волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України <nau://ukr/435-15|st233> правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України <nau://ukr/435-15|st717> за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає його внутрішній волі.

Статтею 233 ЦК України <nau://ukr/435-15|st233> не передбачено обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин чи, зокрема, договору дарування.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року № 6-232цс14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, перевіряючи доводи позивача про те, що оспорюваний договір було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, судам необхідно було з'ясувати, чи відповідало під час укладення договору дарування волевиявлення позивача його внутрішній волі та чи було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення ст. 212-215 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно, не дав належної оцінки наявним у справі доказам, не встановив чи звертався відповідач із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності; не врахував в достатній мірі, що позивач є одинокою людиною похилого віку (85 років), не з'ясував належним чином її матеріальний стан та стан здоров'я, чи страждає вона хронічними захворюваннями, чи в змозі самостійно забезпечити собі належні умови проживання, чи вплинули ці обставини на її волевиявлення під час укладення оспорюваного договору дарування та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 316 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> на допущені судом першої інстанції порушення закону уваги не звернув; належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 01 липня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Д.О. Остапчук І.К. Парінова В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін