Провадження номер 2/243/5392/2015
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

18 листопада 2015 року м. Словянськ

Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Геєнко М.Г.,

при секретарі - Горічевій С.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Словянську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу дійсним, визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В :

21 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 06 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_5 було укладено попередній договір у простій письмовій формі щодо купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки по провулку Ставропольському в місті Словянську. Вартість будинку було визначено у розмірі 20 000 грн. Згідно умов договору, ОСОБА_3 передає ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 10 000 грн. та, в подальшому, залишкові грошові кошти передаються в наступному порядку: 5 000 грн. до 31 грудня 2011 року; 5 000 грн. до 01 вересня 2012 року. Після отримання коштів, ОСОБА_5 зобовязався звернутися до нотаріусу не пізніше одного місяця після отримання грошових коштів. Кошти були отримані ОСОБА_5 в повному обсязі у серпні місяці 2012 року. 11 серпня 2012 року ОСОБА_5 помер, не встигнувши нотаріально оформити угоду. У звязку з тим, що покійний мав похилий вік, в попередньому договорі купівлі продажу вони зробили зауваження, що його єдиний спадкоємець ОСОБА_4 виконає зобовязання за договором купівлі продажу та укладе з ним нотаріальну угоду. Однак, після смерті ОСОБА_5, він неодноразово звертався до відповідача з вимогою укладення нотаріальної угоди, на що останній відповідав, що має прийняти спадщину. Спадщину відповідач прийняв 14 серпня 2015 року, однак, до нотаріальної контори так і не звернувся.

З огляду на те, що протягом усього часу позивач користувався житловим будинком та земельною ділянкою, виконав всі зобовязання за попереднім договором, просить суд визнати договір купівлі продажу дійсним та визнати за ним право власності на житловий будинок та земельну ділянку.

До судового засідання позивач ОСОБА_3 не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності за участю його представника ОСОБА_1 (а.с.15).

Представник позивача ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності та договору про надання юридичних послуг (а.с.12,16), в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на те, що попередній договір було укладено, ОСОБА_3 виконав всі умови договору, ним було отримано ключі від будинку та він фактично користувався будинком та земельною ділянкою на протязі всього часу з моменту укладення договору. Та, оскільки відповідач через свого довірителя не заперечує проти задоволення позовних вимог, просить суд визнати договір купівлі продажу дійсним та визнати право власності на житловий будинок та земельну ділянку за ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_4 до судового засідання не зявився. Подав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував (а.с.26).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2, позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що його уповноважувач визнав позовні вимоги.

Суд, вислухавши думку представників сторін, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства і підставами виникнення цивільних прав та обовязків у тому числі, є дії осіб з укладання договорів та інших правочинів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 06 вересня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу житлового будинку № 9 та земельної ділянки по провулку Ставропольському в місті Словянську.

Вказаний будинок належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 24 грудня 1991 року державним нотаріусом Першої Словянської державної нотаріальної контори, за реєстровим № 2-4909, зареєстрованого в Словянському бюро технічної інвентаризації 13.01.1992 року за номером 4131 в книзі 18 (а.с.7-8).

Земельна ділянка належала ОСОБА_5 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДН № 003947 (а.с.11).

Згідно умов договору, у звязку з тим, що покійний мав похилий вік, сторони зробили зауваження, що його єдиний спадкоємець ОСОБА_4 виконає зобовязання за договором купівлі продажу та укладе з ним нотаріальну угоду (а.с.4).

11 серпня 2012 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-НО № 648005 (а.с.6).

14 серпня 2015 року ОСОБА_4 прийняв спадщину, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом (а.с.23-24).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: Донецька обл., м. Словянськ, пров. Ставропольський, буд. 9, належать на праві приватної власності ОСОБА_4

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним позивач посилався на ст. 220 ЦК України, а саме, що між сторонами було досягнуто згоди, щодо усіх істотних умов договору, договір частково виконаний, але одна зі сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення.

Проте, суд не може застосувати до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 220 ЦК України з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Відповідно до ст. 657 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення правочину), договір купівлі продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України в абз. 2 п. 13 постанови віл 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», випливає, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Наведена позиція також викладена в Постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року в справі № 6-49ц13.

Отже, попередній договір купівлі-продажу нежитлового будинку в силу ст. 657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

Крім того, суд звертає увагу на те, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину.

Відповідач ОСОБА_4 у своїй заяві підтвердив, що його покійний батько продав будинок та земельну ділянку громадянину ОСОБА_3 та не заперечує проти визнання за ОСОБА_3 право власності на будинок і землю через суд.

Проте, у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи (частина четверта статті 174 Цивільного процесуального кодексу України.

Визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку є винятковим способом захисту цивільного права.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За змістом ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Як встановлено судом, відповідач не заперечує ту обставину, що між позивачем та його батьком було укладено договір купівлі-продажу, та не заперечує проти набуття позивачем права власності на нерухоме майно, що було предметом договору.

Отже, суд не вбачає перешкод для виконання сторонами умов, викладених у попередньому договорі, та подальшого оформлення даного договору, як того вимагає закон, та набуття позивачем права власності на спірне майно у позасудовому порядку.

Разом з тим, суд не має право підміняти органи державної влади та установи, які наділені правами нотаріального посвідчення договорів та державної реєстрації, що в свою чергу є підставою для набуття права власності.

Враховуючи вищенаведене, суд позбавлений можливості відповідно до вимог чинного законодавства вирішити питання про набуття позивачем права власності на нерухоме майно лише за фактичним визнанням його відповідачем, без наявності для того законних підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 203, 204, 209, 210, 215, 216, 220, 334, 635, 657, 1219 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі продажу дійсним, визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку відмовити повністю за відсутністю підстав.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Донецької області через Словянський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 20 листопада 2015 року.

Суддя М.Г. Геєнко