Справа № 481/810/15-ц
Провадж.№ 2/481/349/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

20.07.2015 року

Новобузький районний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Уманської О.В., при секретарі Кузьміній Н.П., з участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новий Буг Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального вищого навчального закладу «Новобузький педагогічний коледж» про зобовязання укласти трудовий договір та оплату вимушеного прогулу , -

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 08.06.2015 року звернувся до суду із позовом до Комунального вищого навчального закладу «Новобузький педагогічний коледж» (далі Коледж), за яким, просив визнати недійсним конкурс на заміщення вакантної посади юрисконсульта КВНЗ «Новобузький педагогічний коледж», який відбувся 02.03.2015 року, зобовязати Коледж укласти із ним трудовий договір про роботу юрисконсультом з 02.02.2015 року. Крім того, стягнути з Коледжа на його користь середній заробіток юрисконсульта за час вимушеного прогулу з 02.02.2015 року по дату набрання рішенням законної сили.

Позов мотивований тим, що з оголошення, опублікованого в Новобузькій районній газеті «Вперед» 31.01.2015 р., позивачу стало відомо про те, що в Комунальному вищому навчальному закладі «Новобузький педагогічний коледж» з'явилась вакантна посада юрисконсульта. 02.02.2015 р. позивач подав відповідачу заяву про призначення його на дану посаду. 03.03.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із запитом в якому, серед іншого, просив надати інформацію про результати розгляду його заяви від 02.02.2015 р.

В листі від 10.03.2015 р. № 55 відповідач повідомив ОСОБА_1, що посаду юрисконсульта КВНЗ «Новобузький педколедж» запропоновано іншій особі - ОСОБА_3 з підстав того, що він одержав перемогу в конкурсі, що мав місце 02.03.2015 р. Позивач вважає, що відмова відповідача прийняти його на роботу на посаду юрисконсульта КВНЗ «Новобузький педколедж» є необгрунтованою та такою, що порушує його права.

Оскільки порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад юрисконсультів закладів та установ освіти, у тому числі і проведення іспиту, жодним нормативно-правовим актом цивільного законодавства України не визначено, позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідач при проведенні конкурсу на заміщення вакантної посади юрисконсульта мав керуватись приписами ст. ст. 7, 8 Цивільного кодексу України, які вказують на те, що в даному випадку слід дотримуватись правил звичаю та тих правових норм інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогією закону).В нормі п. 1.8 Загального порядку проведення іспиту кандидатів на заміщення вакантних посад державних службовців, затвердженого наказом Головного управління державної служби України від 08.07.2011 р. № 164, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.07.2011 р. за № 930/19668, закладено принцип відкритості переліків питань для іспитів кандидатів на заміщення вакантних посад, зокрема передбачено їх публікацію у друкованих засобах масової інформації, розміщення їх на сайті державного органу, в якому оголошено конкурс, та надання їх для ознайомлення всім учасникам конкурсу при подання документів для участі в конкурсі.

Проте, відповідачем не було створено жодних умов для ознайомлення позивача з переліками питань для перевірки знань з Конституції України, Закону України «Про вищу освіту» та вимог посадової інструкції юрисконсульта до початку проведення іспиту в рамках конкурсу, що мав місце 02.03.2015 р.

Такі дії відповідача, а саме запровадження конкурсу на заміщення вакантної посади юрисконсульта у вигляді іспиту, та бездіяльність, а саме ухилення від створення умов для відкритості переліків питань для цього іспиту стали наслідком необгрунтованої відмови позивачу в прийнятті на роботу, що забороняється відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу законів про працю України.

Крім цього, до роботи комісії була залучена ОСОБА_4, інженер з охорони праці відповідача, що викликає значний сумнів легітимності цього конкурсу за одними лише формальними ознаками так як п. 1 наказу КВНЗ «Новобузький педколедж» від 24.02.2015 р. № 40-т/д не передбачено входження даної особи до складу конкурсної комісії.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що є підстави для визнання даного конкурсу недійсним, зобов'язання відповідача укласти із ним трудовий договір та оплати йому вимушеного прогулу.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні на вимогах позову наполягав, надав пояснення, що по суті зводяться до викладеного в позовній заяві. Додав, що за станом свого здоровя він не міг добре чути всіх присутніх під час проведення конкурсу, оскільки там було досить гамірно, а позивач має вади слуху, а саме хронічну двосторонню сенсоплевральну туговухість.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечив проти позову, і пояснив, що конкурс на заміщення вакантних посад Коледжу було проведено в повній відповідності до чинного законодавства, а тому просив в задоволенні вимог позову відмовити, за необґрунтованістю.

Окрім того директором Коледжу на адресу суду, через представника відповідача були надані письмові заперечення на позовну заяву ОСОБА_1, в якій зазначено наступне. В звязку з наявною вакансією в КВНЗ «Новобузький педколедж» посади юрисконсульта, директором коледжу, в межах своїх повноважень призначати на посаду та звільняти з посади працівників закладу, з метою якісного відбору майбутнього працівника та забезпечення відкритості, обєктивності, неупередженості та рівності при прийомі на роботу, вирішено оголосити конкурс, що прямо передбачено п. 5 ч. 2 Типових правил внутрішнього розпорядку для працівників навчально-виховних закладів Міністерства освіти України, затверджених наказом Міністерства і науки України № 455 від 20.12.1993 р. Під час прийняття у позивача ОСОБА_1 документів для участі у конкурсі на заміщення вакантної посади йому було оголошено про дату, час, умови та порядок проведення іспиту, а конкретно що конкурс буде проведено по білетам зі знання виключно Конституції України, Закону України «Провищу освіту» та примірної посадової інструкції юрисконсульта, яка йому була вручена. Після відповідей учасників конкурсу, у тому числі і позивача у їх присутності відбулося публічне оцінювання відповідей і оголошення результатів іспиту. Позивачу офіційно було відмовлено в прийнятті на роботу на посаду юрисконсульта в КВНЗ «Новобузький педколедж», тобто оголошено результат розгляду його заяви про працевлаштування від 02.02.2015 р.

Після оголошення рішення засідання конкурсної комісії позивач став предявляти претензії, щодо умов проведення конкурсу, хоч до цього часу його все влаштовувало - як запровадження самого іспиту, так і порядку його проведення. Позивач пояснив, що не знав Закон України «Про освіту», оскільки його ніколи не застосовував в своїй практиці. Всі претензії позивача відхилені головою конкурсної комісії, як безпідставні, оскільки іспит був проведений по нормативним актам, які позивачу були повідомлені під час подання ним документів для участі у конкурсі 02.02.2015 року, тобто умови проведення іспиту позивачу достовірно були саме знання виключно Конституції України, Закону України «Про вищу освіту» та Посадової інструкції юрисконсульта, які повязані між собою.

Щодо прийняття участі в роботі конкурсної комісії ОСОБА_5, інженера з охорони праці та сумнівів щодо легітимності конкурсу відповідач зазначив, що безпосередньо перед проведенням іспиту 02.03.2015 року виявилася технічна помилка, яка була допущена під час оформлення наказу про створення конкурсної комісії - відсутність в складі комісії інженера з охорони праці коледжу - ОСОБА_5 Так як питання охорони праці є актуальними, вони передбачені в кожному розділі посадової інструкції будь-якого працівника, а участь в роботі комісії спеціаліста в цій галузі є досить важливою, тому з метою не зривати процес проведення конкурсу, директором перед проведенням іспиту, виключно в межах своєї компетенції, на розгляд зазначеного в наказі складу комісії, було винесено питання про допущення в її роботі інженера з охорони праці ОСОБА_6, і яке було схвалене всіма членами комісії. Таке рішення ніяким чином не вплинуло на легітимність конкурсу та принципи його проведення, яких неухильно було дотримано.

Враховуючи викладене, КВНЗ «Новобузький педколедж» заперечує всі позовні вимоги, які викладені в позовній заяві позивача, оскільки вони є незаконними, необгрунтованими та безпідставними.

Окрім того директор Коледжу ОСОБА_7 заявив, що позивачем по справі було пропущено тримісячний строк для звернення до суду для захисту своїх порушених трудових прав, та просив застосувати строк позовної давності.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Комунальний вищий навчальний закладу «Новобузький педагогічний коледж» є вищим учбовим закладом, що сторонами не оспорюється, а тому не підлягає доказуванню.

Відповідно до п.7.5 Статуту Коледжу Директор КВНЗ «Новобузький педагогічний коледж» приймає на роботу працівників даного коледжу ( а.с.21).

Відповідно до п.1 розділу 3 Колективного договору зі змінами та додатками на 2015 рік КВНЗ «Новобузький педагогічний коледж» працівники можуть бути прийняті у коледж як на основі трудового договору, так і контракту. При потребі запроваджувати конкурсну основу ( а.с.22).

Відповідно до п.1 розділу 2 Правил внутрішнього розпорядку працівників КВНЗ «Новобузький педагогічний коледж» працівники педагогічного коледжу приймаються на роботу за трудовими договорами, контрактами або на конкурсній основі ( а.с.23).

Відповідачем було прийнято рішення про необхідність оголошення конкурсу на заміщення вакантної посади юрисконсульта про що, 31.01.2015 року в Новобузькій районній газеті було опубліковано оголошення ( а.с.5).

При цьому суд зважає на те, що дійсно жодного нормативного документа, який би регламентував проведення конкурсу на заміщення такої посади не затверджено. Але суд, також не може погодитись із позицією позивача по справі про необхідність застосування в даному випадку тих нормативних документів, які регламентують проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців. Оскільки відповідач по справі є комунальним вищим навчальним закладом, то суд вважає за необхідне застосувати в даному спорі норми спеціального законодавства, а саме :

Закон України «Про вищу освіту» який визначає, що коледж це, галузевий вищий навчальний заклад або структурний підрозділ університету, академії чи інституту, що провадить освітню діяльність, повязану із здобуттям ступенів молодшого бакалавра та/або бакалавра, проводить прикладні наукові дослідження. ( п.3 ч.1 ст.28 )

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України « Про освіту» навчальні заклади, що засновані на комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

Частиною 3 ст.54 Закону України «Про освіту» встановлено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору можуть встановлюватися угодою сторін.

Наказом Міністерства освіти і науки України № 744 від 24.12.2002 затверджено Положення про обрання та прийняття на роботу науково- педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, яке визначає порядок обрання за конкурсом осіб на вакантні посади науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів ( далі Положення). Пунктом 2 даного наказу передбачено введення даного Положення в дію у всіх державних вищих навчальних закладах України незалежно від відомчого підпорядкування.

Таким чином, встановлено, що спірні правовідносини регулюються КЗпП України, ЗУ «Про освіту», ЗУ «Про вищу освіту», Положенням «Про обрання та прийняття на роботу науково - педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 №744, а ніяк не законами та іншими актами, які регулюють прийняття на державну службу.

Позивач ОСОБА_1 після ознайомлення із оголошенням в газеті «Вперед» про початок прийому документів на участь у оскаржуваному конкурсі вирішив скористатися своїм правом, та подати документи відповідачу. Але, позивачем було подано відповідачу заяву, не про участь у конкурсі, а про призначення його на посаду юрисконсульта. Як було встановлено в судовому засіданні, заяву про допуск до участі у конкурсі а ні позивач, а ні інший кандидат на посаду не писали.

Позивач ОСОБА_1 пояснив суду, що при подачі заяви відповідачу, йому ніхто не повідомив про умови та порядок проведення конкурсу, які питання будуть винесені для перевірки знань учасників, на знання яких саме нормативно-правових документів будуть перевіряти конкурсантів.

До даних пояснень, суд відноситься критично, оскільки позивач власноручно оформив заяву про прийняття його на посаду, хоча достовірно знав, що в газеті було опубліковано саме оголошення про проведення конкурсу на посаду, тобто фактично був зацікавлений в його результатах, не був позбавлений можливості ознайомитись з наказами директора про оголошення конкурсу. Участь в конкурсі брали також інші кандидати, а тому про засідання конкурсної комісії міг дізнатись і від них. Крім того, другий учасник конкурсу, ОСОБА_3, який був допитаний в судовому засіданні в якості свідка, суду пояснив, що в день, коли він написав заяву про прийняття його на посаду юрисконсульта, йому повідомили за якими нормативними документами на конкурсі будуть задавати питання та дали для ознайомлення типову посадову інструкцію юрисконсульта. Пізніше, а саме під час проведення конкурсу, він бачив таку ж посадову інструкцію і у позивача по справі. ОСОБА_3, як видно із копії його заяви на імя відповідача, із заявою про прийняття його на посаду звернувся раніше, аніж позивач, а саме 30.01.2015 року. (а.с.38)

Судом встановлено, що наказ про створення конкурсної комісії директором Коледжу було видано 24.02.2015 року під № 40-т/д, тобто після того, як в газеті «Вперед» було опубліковано оголошення про сам конкурс ( а.с.9).

Однак суд, зважає на те, що позивач ОСОБА_1 запрошення на участь у конкурсі отримав уже після такого наказу, а саме 24.02.2015 року. Тобто, коли всі організаційні питання відповідачем уже були вирішенні. До того ж , в самому оголошенні про оголошення конкурсу, не зазначено коли саме буде такий проведений, а лише встановлено строк, протягом якого бажаючі взяти в ньому участь, можуть звернутися із документами до відповідача.

Також, встановлено, що до складу комісії, відповідно до протоколу № 1 засідання конкурсної комісії КВНЗ «Новобузький педагогічний коледж» ввійшла ОСОБА_5 Як пояснив представник відповідача по справі, таке рішення було прийнято безпосередньо перед проведенням конкурсу простим голосуванням, оскільки вважали, що думка інженера з охорони праці, має бути також врахована при оцінюванні відповідей конкурсантів.

Суд, ознайомившись із чорновим варіантом протоколу № 1 ( а.с. 31) впевнився, що при оцінюванні відповідей конкурсантів, всі члени комісії мали майже однакові думки та ставили майже однакові бали, в тому числі і ОСОБА_5, а тому суд не вважає, що її оцінювання було вирішальним, чи могло якимось іншим чином суттєво вплинути на результати конкурсу.

Тому, суд не вважає, що такі порушення проведення конкурсу, на що вказав ОСОБА_1, якимось чином могли порушити права позивача по справі, оскільки даний наказ від 24.02.2015 року «Про створення конкурсної комісії» є організаційним, та впорядковував роботу самої конкурсної комісії відповідача по справі, а голосування ОСОБА_4 не було вирішальним, чи таким яке суттєво відрізнялось від думки інших членів комісії.

Крім того, суд також не бере до уваги твердження позивача про те, що він не міг в повній мірі, чітко та повно чути запитання членів комісії, оскільки має вади слуху з наступних підстав. Сам позивач, про цю обставину повідомив суд, лише у другому судовому засіданні, хоча а ні в самій позовній заяві, а ні в першому судовому засіданні жодним чином цього не зазначав, позовну заяву не доповнював. При проведенні самого конкурсу позивач ОСОБА_1 не ставив про це до відома членів конкурсної комісії, що підтверджується протоколом засідання конкурсної комісії та поясненнями свідка ОСОБА_3 Також, про обставини із своїм здоровям, позивач не зазначав і в своїй скарзі, яку він подавав до Миколаївської обласної державної адміністрації, в якій також оскаржував процедуру проведення конкурсу на заміщення посади юрисконсульта в Коледжі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог статті 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог частини 1 статті 11 ЦПК України, якою закріплений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі.

Пункт 6 ст. 3 ЦК України, вказує, що загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Будь-яких належних доказів своїм твердженням, які б заслуговували на увагу, позивач ОСОБА_1 суду не надав.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що конкурс на заміщення вакантної посади Коледжом був проведений з дотримання вимог Закону України «Про вищу освіту», «Положення про обрання та прийняття на роботу науково- педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України № 744 від 24.12.2002 року та внутрішніх документів Коледжу, розроблених на їх виконання.

Нормативними документами, приведеними вище, не передбачено обовязку адміністрації вищого навчального закладу персонально проводити ознайомлення кандидата на зайняття вакантної посади з умовами конкурсу та обсягом необхідних для цього документів та їх оформленням.

Питання прийняття участі у конкурсі належить саме кандидату, як і цікавитися його проведенням та результатами.

Інші доводи позивача не спростовують наведені вище висновки суду.

Що стосується вимог позову про стягнення середнього заробітку, то такі вимоги не можуть бути пов'язані з результатами конкурсу на заміщення вакантної посади, як на тому наполягає позивач, оскільки відповідно до ст.54 Закону України «Про освіту», п.9 Положення, рішення Вченої ради вищого навчального закладу (за результатами конкурсу) є лише підставою для укладення трудового договору з обраною особою і видання наказу директора про прийняття її на роботу, в той час як такі вимоги КЗпП України пов'язуються з обставинами незаконного звільнення з роботи, несвоєчасного розрахунку при звільненні, затримки у видачі трудової книжки, тощо.

Таким чином, суд знаходить позов в частині визнання конкурсу на заміщення вакантної посади юрисконсульта Коледжу, та зобовязання останнього укласти трудовий договір із позивачем, та стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу - необґрунтованим, а тому в задоволенні його вимог вважає за необхідне відмовити повністю.

Як встановлено в судовому засіданні, про порушення своїх прав позивач дізнався саме 02.03.2015 року, оскільки, як видно із протоколу № 1 засідання конкурсної комісії КВНЗ «Новобузький педагогічний коледж» результати конкурсу були оголошенні відразу після його проведення, у присутності всіх членів комісії та конкурсантів. Саме 02.03.2015 року було оголошено переможця конкурсу ОСОБА_3 якому і запропоновано посаду юрисконсульта. Як пояснив в судовому засіданні свідок ОСОБА_3, під час проведення конкурсу всі учасники були в рівних умовах. Після того, як учасники конкурсу вибрали білети, їм було на вибір запропоновано форму відповіді і саме позивач по справі забажав письмово готуватися до відповідей, із чим погодились всі члени комісії. Сам позивач також забажав відповідати на запитання перший. Після відповідей всіх учасників конкурсу було проведено відкрите оцінювання, та відразу оголошено остаточний результат за підсумками якого, ОСОБА_3 було запропоновано посаду юрисконсульта Коледжу. При цьому був присутній і позивач ОСОБА_8, який був також ознайомлений із результатом проведення конкурсу.

Тому суд приходить до висновку, що саме з 02.03.2015 року у позивача по справі почався тримісячний строк, протягом якого він міг оскаржити результати та процедуру проведення конкурсу на заміщення вакантної посади юрисконсульта Коледжу. Однак, із позовною заявою до суду позивач ОСОБА_1 звернувся лише 08.06.2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Разом з тим, не зважаючи на заяву представників відповідача про застосування строку позовної давності, судом з'ясовувались всі обставини справи, права і обов'язки сторін, оскільки відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.4Постанови від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог.

За такого рішення, виходячи з того, що позивач звільнений від судових витрат, суд вважає за можливе такі витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. 10, 11, 60, ч.2 ст.197, 209, 212, 213 - 215 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального вищого навчального закладу «Новобузький педагогічний коледж» про зобовязання укласти трудовий договір та оплату вимушеного прогулу - залишити без задоволення в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене через суд Новобузький районний суд Миколаївської області до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Головуюча по справі суддя