РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя

У складі: головуючого судді Голубкової М.А.,

при секретареві Ходирєвій О.О.,

за участю адвоката ОСОБА_1,

за участю представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з вищезгаданим позовом. В позові вказує, що 04.04.2008 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір, оформлений анкетою-заявою позичальника № ZPC0NN00000048, яка була підписана позивачем та представником Банку. При укладені договору позивачем тільки підписана анкета-заява позичальника та передана співробітнику Банка, договору у письмовій формі позивачеві на руки не видавалося. Копію анкети-заяви позичальника тільки у 2014 році, після неодноразових звернень до Банку позивач отримала та мала можливість детально ознайомитися з цим документом.

При підписанні анкети заяви позивач не була ознайомлена з Умовами та Тарифами, їй був наданий зазначений документ, однак позивач його не підписувала.

При підписанні анкети-позичальника позивачеві повідомили, що це стандартна процедура і вона може ознайомитися із цим документом на сайті Банку.

Оскільки позивач не має підписаного представником Банку примірника ОСОБА_4 та Тарифів, то кредитодавець може будь-якої миті змінювати вказані ОСОБА_4 як йому заманеться та вимагати від позивача виконання зобовязань про які позивачеві невідомо.

Законодавством України передбачено, що при укладенні кредитного договору між позивачем та Банком було необхідно у письмовій формі домовитися про всі істотні умови договору та викласти це у письмовому вигляді, підписати обома сторонами та Банк був зобовязаний надати позивачеві оригінал договору, в якому містяться всі істотні умови.

Оскільки цього не було зроблено, Банком були суттєво порушені права позивача передбачені ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону N 3161-IV ( 3161-15 ) від 01.12.2005, яка діяла на момент укладення договору), а саме: Банк не тільки до підписання договору, а і в момент його підписання не повідомив позивачеві про всі кредитні умови, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом.

Банк навмисно замовчував наявність істотних умов договору, договір був укладений під впливом обману, оскільки при укладенні кредитного договору від 04.04.2008 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк», оформленого анкетою-заявою позичальника № ZPC0NN00000048, яка була підписана позивачем та представником Банку, не були зазначені всі істотні умови договору, позивач не мала реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору зі всіма істотними умовами договору, позивачеві не надані підписані обома сторонами оригінали усіх частин договору.

Позивач просить суд: визнати недійсним кредитний договір від 04.04.2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк», оформлений анкетою-заявою позичальника № ZPC0NN00000048.

Представник позивача в судовому засіданні на позовних вимогах наполягала.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, надала суду письмове заперечення в якому вказує, що відповідно до укладеного договору № ZPC0NN00000048 від 04.04.2008 року, ОСОБА_3 04.04.2008 року отримала кредит у розмірі 3000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 28,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03.04.2013 року. Посилання позивача на той факт, що Банк не надав вичерпну інформацію про ОСОБА_4 кредитування не заслуговують на увагу, адже Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору.

В Договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обовязки сторін договору та багато іншого. Тобто, ознайомившись з умовами кредитування до підписання Анкети-заяви, звіривши їх із положенням договору, позивач отримав повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписав заяву на отримання кредиту.

В даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином між Банком та позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином не суперечить чинному законодавству України.

Згідно умов договору Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі встановленому в анкеті/заяві позичальника, «Тарифах Банку», які складають 2, 4 % в місяці і 28, 80% в рік. Згідно підписаної заяви від 13.11.2013 року клієнт повідомлений про сайти банку та своїм підписом підтвердив, що повною мірою розуміє та зобовязується виконувати вимоги кредитного договору, а також підтвердив ознайомлення з обовязком самостійно ознайомитись з внесеними змінами на сайті. З моменту підписання договору Банком не здійснювалися зміни щодо умов кредитування клієнта ( відсоткова ставка, пеня, розмір щомісячних платежів), після підписання договору позивачем здійснювалося неодноразове погашення заборгованості по кредитному договору і до подання позову до суду заяв про розірвання кредитного договору, про незгоду з умовами договору від позивача до банку не надходило.

Крім того в жовтні 2012 року банк звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZPC0NN00000048 від 04.04.2008 року. 20 листопада 2012 року було ухвалено заочне рішення, яким вимоги банку задоволено. Зазначене рішення не оскаржувалося та набуло чинності 30.11.2012 року.

Дослідивши надані у справі докази, заслухав сторони, взявши до уваги письмове заперечення представника відповідача, суд вважає, що існують законні підстави для задоволення позову.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 04.04.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3 укладено договір, шляхом підписання заяви позичальника № ZPC0NN00000048, відповідно до положення якого, ОСОБА_3 ознайомилась з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Персональний кредит») та Тарифами Банку (п.5), а також надала свою згоду на те, щоб заява позичальника разом з запропонованими ЗАТ КБ «Приватбанк» Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам складала між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк» кредитний договір.

Відповідно до умов заяви позичальника № ZPC0NN00000048від 04.04.2008 року, ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 3000 доларів США, з терміном повернення до 03.04.2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 28,80 %.

В порядку ст. 137 ЦПК України судом за клопотанням представника позивача витребувано у відповідача ОСОБА_4 надання споживчого кредиту фізичним особам, які повинні були надаватись ЗАТ КБ «Приватбанк» 04.04.2008 року ОСОБА_3 при оформленні та підписанні заяви позичальника № ZPC0NN00000048.

Підпису позичальника ОСОБА_3 вказані ОСОБА_4 не містять.

Крім того, судом не встановлено належних і допустимих доказів в розумінні ст. 58,59 ЦПК України, які б підтверджували, що саме ці ОСОБА_4 розуміла позивач ОСОБА_3, підписуючи заяву позичальника № ZPC0NN00000048.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм ОСОБА_4 надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі ОСОБА_4 не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці ОСОБА_4 розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що ОСОБА_4 містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі ОСОБА_4, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 ОСОБА_4 надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих ОСОБА_4 і в заяві позичальника, містить розбіжності.

Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. При цьому судом не встановлено належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці ОСОБА_4 розуміла позичальник, підписуючи заяву позичальника.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що при підписанні кредитного договору позивач не був ознайомлений з усіма його частинами.

У зв'язку із цим доводи ОСОБА_3 про неознайомлення її з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам є обґрунтованими, такі ОСОБА_4 не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 04.04.2008 року.

Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року (№ 6-38753св13) та від 18 грудня 2013 року (№ 6-40942св13).

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15).

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 4 статті 203 ЦК України визначено, що правочин має вчинятися у формі встановленій законом.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на не її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст. 215, 1048-1052, 1054- 1055 ЦК України, ст.ст. 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. ОСОБА_4 договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Нормами ст.ст. 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції Закону, що діяла на момент спірних правовідносин, визначено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

ОСОБА_4 договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 знайшли своє ствердження в ході розгляду справи, є обґрунтованими та доведеними, у зв'язку із чим підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 212, 213, 215 ЦПК України, ст. 218, 230, 626, 638, 639, 1054, 1055 ЦК України, ст. 11,18, 22, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати договір від 04.04.2008 р, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приват-банк», оформлений анкетою заявою позивача № ZPCONN00000048 - не дійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М.А. Голубкова