Ухвала

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - фірма «Інженерний центр приладобудування і комп'ютеризації» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, про виділ Ѕ частини в спільному майні подружжя та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом до ОСОБА_4, у якому просила суд виділити їй Ѕ частини частки, що належала ОСОБА_5 та складала 44,64% тобто 22,32% у статутному капіталі фірми «Інженерний центр приладобудування i комп'ютеризації» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1; Ѕ частини грошових вкладів, які були відкриті на ім'я ОСОБА_5 в Ощадбанку, а саме: Ѕ частини грошового вкладу в розмірі 88 грн 20 коп. в сумі 44 грн 10 коп., який знаходиться на компенсаційному рахунку НОМЕР_1 у Ощадбанку м. Харкова; Ѕ частини грошового вкладу в розмірі 6 793 грн 50 коп. в сумі 3396 грн 75 коп., що знаходиться на компенсаційному рахунку № 10020/0260 у Ощадбанку м. Харкова; Ѕ частини грошового вкладу в розмірі 5 790 грн 75 коп. в сумі 2 895 грн 37 коп., що знаходиться на компенсаційному рахунку НОМЕР_2 у Ощадбанку м. Харкова; Ѕ частини грошового вкладу в розмірі 3 513 грн 30 коп. в сумі 1 756 грн 65 коп., що знаходиться на компенсаційному рахунку НОМЕР_2 у Ощадбанку м. Харкова; Ѕ частини грошового вкладу в розмірі 1 409 грн 10 коп. в сумі 704 грн 55 коп., що знаходиться на компенсаційному рахунку НОМЕР_3 у Ощадбанку м. Харкова.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що з 09 липня 1967 року по 15 травня 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 У період шлюбу 17 грудня 1990 року ними на спільні кошти була заснована фірма «Інженерний центр приладобудування i комп'ютеризації» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, з часу заснування якої вони з чоловіком спільно займалися справами фірми. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 поділ майна між ними не був проведений, оскільки вона, ОСОБА_5 та їхній спільний син ОСОБА_6 разом приймали участь в управлінні товариством та фінансуванні проектів фірми, у тому числі за рахунок її заробітної плати, яка на той час була більшою, ніж у ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. До моменту його смерті спору щодо фінансових питань між ними не виникало, у зв'язку з чим, у неї були відсутні підстави вважати, що її майнові права на спільне майно порушуються. Після смерті ОСОБА_5 їй стало відомо, що 05 січня 2011 року він склав заповіт, згідно якого все належне йому майно він заповів своїй дружині ОСОБА_4 Вважає, що перебіг позовної давності для поділу спільного майна подружжя починається саме з часу смерті ОСОБА_5

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2015 року рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині поділу грошових коштів, що знаходяться у відділеннях Ощадбанку на рахунках, відкритих на ім'я ОСОБА_5, районний суд виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду та зазначив, що судом було зроблено правильний висновок про те, що пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що з 09 липня 1967 року по 15 травня 2002 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, у якому мають повнолітнього сина ОСОБА_6

07 грудня 1990 року заснована фірма «Інженерний центр приладобудування i комп'ютеризації» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, яка 07 квітня 1992 року перереєстрована в господарське товариство з обмеженою відповідальністю.

ОСОБА_5 був одним із засновників цього товариства і мав частку в його статутному фонді, яку вніс під час шлюбу з ОСОБА_3

Станом на 15 травня 2002 року розмір цієї частки складав 24%, а у зв'язку з виходом інших учасників з товариства та відмовою їх від своїх часток на користь інших учасників товариства, його частка збільшилася, й станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 року складала 44,64%.

Крім того, в 1997 році на ім'я ОСОБА_3 в публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк» були відкриті рахунки (грошові вклади) на суми: 88,20 грн, 6793,50 грн, 5790,75 грн, 3513,30 грн, 1409,10 грн, по яким заповідальні розпорядження відсутні.

Згідно зі статтями 256 <nau://ukr/435-15|st256>, 257 ЦК України <nau://ukr/435-15|st257> позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України <nau://ukr/435-15|st267>).

Відповідно до ст. 253 ЦК України <nau://ukr/435-15|st253> перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України <nau://ukr/435-15|st261>).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 3 ст. 29 КпШС України <nau://ukr/2006-07|st29>, ч. 2 ст. 72 СК України <nau://ukr/2947-14|st72>).

Таким чином, вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності, судом апеляційної інстанції не враховано, що при цьому слід виходити не з часу, коли відбулося розірвання шлюбу, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі після спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим з подружжя, не може свідчити про порушення права одного з подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Однак, апеляційний суд, залишаючи без змін рішення місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про виділ Ѕ частини грошових вкладів у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, не звернув уваги на вищенаведене роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що самостійною підставою для відмови у задоволенні позову є лише його недоведеність.

При цьому, застосовуючи до вимог про поділ майна подружжя, які заявлені після розірвання шлюбу позовну давність у три роки (ч. 2 ст. 72 СК України <nau://ukr/2947-14|st72>), апеляційний суд не звернув уваги на предмет позову, який заявлений ОСОБА_3, а саме, що предметом спору у даній справі є вимоги про виділ Ѕ частини грошових вкладів, а тому висновок суду про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності не ґрунтується на встановлених у справі обставинах та спростовується наявними у ній доказами.

Залишаючи без змін рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову про виділ Ѕ частини грошових вкладів, суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування вказаної ухвали та направлення справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За таких обставин ухвала апеляційного суду в цій частині не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову про виділ частки у статутному капіталі фірми «Інженерний центр приладобудування i комп'ютеризації» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що фірма «Інженерний центр приладобудування i комп'ютеризації» відповідно до Закону України «Про господарські товариства» належить за своєю формою до господарських товариств і є власником майна, переданого його учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу, і яке обліковується на балансі товариства. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу чи його частини.

У разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства, це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним з подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям.

Така позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі № 6-61цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів в цій частині позовних вимог, оскільки ОСОБА_3 не заявляла вимог про виплату їй компенсації вартості частини спільних коштів, внесених ОСОБА_5 до статутного капіталу товариства.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, в цій частині судові рішення є правильними та підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2015 року про залишення без змін рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2014 року в частині відмови у задоволенні позову про виділ Ѕ частини грошових вкладів скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська