У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Луганської області від 22 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що працював у Сєвєродонецькому виробничому об'єднанні «Азот» з 3 липня 1989 року. 16 березня 1994 року його було переведено слюсарем з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики 4 розряду, у подальшому присвоєно 5 розряд слюсаря КВПтА, а потім 6 розряд. 31 грудня 2004 року у зв'язку з перетворенням підприємства в закрите акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот», правонаступником якого є приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» (далі - ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот»), його було звільнено з підстав переведення на інше підприємство за п. 5 ст. 36 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_187/ed_2015_06_11/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, а 1 січня 2005 року прийнято слюсарем КВПтА 6 розряду цеху виробництва азотної кислоти.

Наказом від 15 липня 2008 року № 76-к його було незаконно звільнено з роботи, а рішенням суду від 29 червня 2011 року поновлено на роботі на тій самій посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 71 336 грн, при цьому рішення в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 13 грудня 2011 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 86 895 грн 54 коп. за період з 17 липня 2008 року до 29 червня 2011 року.

Однак його було поновлено на роботі лише 17 лютого 2012 року, тобто вже після звернення рішення суду до примусового виконання.

У зв'язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі у період з 30 червня 2011 року до 16 лютого 2012 року він знаходився у вимушеному прогулі.

16 лютого 2012 року він звернувся до відповідача із заявою про звільнення з роботи за власним бажанням з 17 лютого 2012 року та просив провести з ним повний розрахунок при звільненні. У цей же день його було звільнено, однак розрахунок з ним було проведено частково, оскільки середню заробітну плату за час вимушеного прогулу відповідач відмовився сплатити.

Рішенням суду Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 7 серпня 2013 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року, його було визнано таким, що у період з 30 червня 2011 року до 16 лютого 2012 року знаходився у вимушеному прогулі у зв'язку із затримкою виконання судового рішення від 29 червня 2011 року та на його користь з відповідача стягнуто середню заробітну плату за час затримки виконання рішення суду в розмірі 26 673 грн 39 коп.

Таким чином на день його звільнення з роботи, тобто 17 лютого 2012 року, відповідач повинен був виплатити належну йому заробітну плату, однак сплачено йому її було тільки 17 листопада 2014 року в розмірі 15 616 грн 80 коп. та 10 квітня 2015 року в розмірі 11 056 грн 59 коп.

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 105 579 грн 26 коп., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за цей період у розмірі 9 045 грн 36 коп. та 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 27 тис. грн, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 9 045 грн 36 коп. та 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 22 червня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінено, збільшивши його розмір до 105 579 грн 26 коп. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у зв'язку з невиплатою ОСОБА_3 при звільненні всіх сум, що належали йому на день звільнення з вини відповідача, останній повинен сплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку в розмірі 27 тис. грн, компенсацію, застосувавши принцип співмірності при визначенні розміру середнього заробітку, та відшкодувати моральну шкоду, завдану внаслідок втрати душевного спокою і сильних переживань щодо позбавлення належних позивачу коштів.

Змінюючи судове рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та збільшуючи розмір стягнутої на користь позивача суми, апеляційний суд виходив із того, що вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум задоволені судовим рішенням від 7 серпня 2013 року в повному обсязі, тому відсутні підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні .

Проте такого висновку апеляційний суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 3 липня 1989 року перебував у трудових відносинах з Сєвєродонецьким виробничим обєднанням «Азот», яке з часом було перейменоване у ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот».

Наказом від 15 липня 2008 року № 76-к його було незаконно звільнено з роботи, а рішенням суду від 29 червня 2011 року поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 71 336 грн, при цьому рішення в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 13 грудня 2011 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на користь ОСОБА_3 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 86 895 грн 54 коп. за період з 17 липня 2008 року до 29 червня 2011 року.

Позивача було поновлено на роботі лише 17 лютого 2012 року, тобто вже після звернення рішення суду до примусового виконання, а за день до цього, тобто 16 лютого 2012 року, позивачем на ім'я голови правління ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» було подано заяву про його звільнення з роботи за власним бажанням з 17 лютого 2012 року з проханням здійснити з ним повний розрахунок до 24 лютого 2012 року.

Рішенням суду Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 7 серпня 2013 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року, ОСОБА_3 було визнано таким, що у період з 30 червня 2011 року до 16 лютого 2012 року знаходився у вимушеному прогулі у зв'язку із затримкою виконання судового рішення від 29 червня 2011 року та на його користь з відповідача стягнуто середню заробітну плату за час затримки виконання рішення суду в розмірі 26 673 грн 39 коп.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, у разі виникнення спору про розміри належних звільненому працівникові сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

За змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-54цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Так, позивач вважав, що він має право на компенсацію затримки із розрахунком заробітної плати у період з 17 лютого 2012 року до 9 квітня 2015 року, тобто з дати його звільнення по кінцеву дату виплати йому грошових коштів.

Проте апеляційний суд не врахував, що на день звільнення позивача - 17 лютого 2012 року, йому належала тільки та сума - 86 895 грн 54 коп., яка була зазначена в постанові про відкриття виконавчого провадження по виконанню рішення суду від 29 червня 2011 року та перерахована 15 лютого 2012 року на його розрахунковий рахунок. При цьому у зазначений час ОСОБА_3 у ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» не працював і платежі йому не нараховувалися.

Крім того, відповідно до рішень Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 червня 2011 року та апеляційного суду Луганської області від 13 грудня 2011 року позивачу було нараховано та сплачено середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 17 липня 2008 року до 29 червня 2011 року в розмірі 86 895 грн 54 коп., а згідно з рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 7 серпня 2013 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року, ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» виплатило позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 червня 2011 року до 16 лютого 2012 року в розмірі 26 673 грн 39 коп., а всього - 113 568 грн 93 коп.

Отже, з вини відповідача ОСОБА_3 несвоєчасно виплатили частину заробітної плати, у зв'язку з чим при визначенні розміру відшкодування в даному випадку необхідно враховувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; зазначених вимог закону не врахував; залишив поза увагою те, що за рішенням суду від 7 серпня 2013 року на користь позивача було стягнуто середній заробіток за невиконання судового рішення про поновлення на роботі, а не заробітну плату, яка підлягала сплаті при звільненні та дійшов передчасного висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в повному розмірі.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 22 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик