Справа № 369/7054/15-ц Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/5772/15 Доповідач у 2 інстанції Антоненко В. І.
Категорія 53 11.11.2015
УХВАЛА

Іменем України

11 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Антоненко В.І.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Поліщука М.А.,

за участю секретаря - Бобка О.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

в с т а н о в и л а :

30 червня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 15 грудня 2014 року було укладено трудовий договір за № 949 між нею ОСОБА_2 та фізичною особою, яка використовує найману працю - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2 виданий Києво-Святошинським РВ ГУМВС України в Київській області 20 березня 2002 року. 15 грудня 2014 року відповідно до трудового договору № 949 ОСОБА_2 була прийнята на посаду адміністратора до Приватного підприємства ФОП „ОСОБА_3".31травня 2015 року наказом (розпорядження) № 1-К про припинення трудового договору ( контракту) позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно ст. 60 КЗпП України. Вказане звільнення з посади адміністратора позивач вважала незаконним та безпідставним. Причини звільнення, наведені в наказі № 1-К , не відповідають дійсним обставинам справи. Так, 06 червня 2015 року о 14 годині позивач перебувала на черговій зміні, будучи на посаді адміністратора у «Бар Сауні Б-52», за адресою : м. Київ, вул. Пушкіна, 24-6. В цей час їй наказала виконавчий директор ОСОБА_5 написати власноручно заяву по роздрукованому зразку про звільнення її з посади адміністратора ФОП «ОСОБА_3» за власним бажанням. На запитання, чому необхідно писати таку заяву, ОСОБА_5 пояснила, що нібито це є службовою необхідністю у зв'язку з припиненням діяльності ФОП «ОСОБА_3» та відкриттям ТОВ «Б-52». Нічого не підозрюючи, позивач написала власноручно заяву про звільнення з посади адміністратора ФОП «ОСОБА_3» в присутності офіціанта ОСОБА_6, прибиральниці ОСОБА_7, після чого виконавчий директор ОСОБА_5 наказала поставити на вказаній заяві число, яке на час написання заяви не відповідало дійсності, а саме 30 травня 2015 року, хоча це була дата 06 червня 2015 року. Позивач запитала у ОСОБА_5., чому необхідно ставити на заяві число, яке не відповідає дійсності, у відповідь остання повідомила, що це є необхідністю для того щоб бухгалтер закрила відомості щодо нарахування її заробітної плати у ФОП «ОСОБА_3». Того ж самого дня виконавчий директор ОСОБА_5 надала зразок заяви про прийняття позивача на роботу в ТОВ «Б-52». На чистому аркуші паперу позивач написала іншу заяву про прийняття її на роботу на посаду менеджера з продажу в ТОВ «Б-52» та поставила дату написання заяви 01червня 2015 року. Таким чином виконавчий директор шляхом введення в оману змусила написати позивача заяву на звільнення із займаної посади. 08 червня 2015 року о 13 годині 30 хвилин позивачу на мобільний телефон зателефонувала з мобільного телефону НОМЕР_3 виконавчий директор ОСОБА_5., яка повідомила, що за рішенням загальних зборів співзасновників ТОВ «Б-52» позивача звільнено з посади адміністратора ФОП «ОСОБА_3» а також повідомила, що причиною її звільнення послугувало те, що вона будучи на черговій зміні на робочому місці, не внесла до комп'ютера дані про відвідування клієнтом сауни в період з 02 години 05 хвилин до 03 години 05 хвилин 25 травня 2015 року. Оскільки засновниками Бар Сауни є : ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, то позивач вирішила зателефонувати одному зі співзасновників. Так як мала лише номер мобільного телефону співзасновника ОСОБА_10, то зателефонувала саме йому з приводу з'ясування обставин її незаконного звільнення з посади. У відповідь позивач почула від останнього, що йому взагалі нічого з даного приводу невідомо, а отже ОСОБА_5 вдруге ввела позивача в оману, повідомивши її про те, що звільнення позивача з роботи розглядалось на загальних зборах співзасновників. Після цього 12 червня 2015 року позивач направила електронною поштою листи до засновників ТОВ «Б-52» щодо незаконного звільнення з займаної посади та проведення перевірки обставин звільнення. Жоден із співзасновників ТОВ «Б-52» не відповіли на її звернення. Вказане звільнення є незаконним, оскільки звільнення вагітних жінок відповідно до ст. 184 КЗпП України забороняється..Про вагітність позивача відповідач був проінформований в усній формі з моменту, коли її було поставлено на облік у жіночій консультації, тобто 15 квітня 2015 року. Підтвердженням вагітності є довідка № 1 від 23 червня 2015 року, видана відділенням жіночої консультації Броварської центральної районної лікарні, про те, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в жіночій консультації з діагнозом : вагітність 18-19 тижнів .Крім того, позивач вважала, що саме той факт, що вона є вагітною, є дійсною підставою її звільнення. Таким чином, з викладеного вбачається, що відповідач звільнив позивача без жодної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов'язаний поновити її на попередній роботі. Враховуючи те, що в результаті незаконного звільнення позивачу не було нараховано середньомісячну заробітну плату, відповідач при поновленні її на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вказані дії з боку відповідача є порушенням законних прав на працю, які завдали позивачу моральних страждань. Тому позивач просила поновити її на посаді адміністратора Приватного підприємства ФОП „ОСОБА_3". Стягнути з Приватного підприємства ФОП „ОСОБА_3" на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Зобов'язати ФОП „ОСОБА_3" відшкодувати ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 10 000 ( десять тисяч) гривень.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

По справі встановлено, що згідно копії трудової книжки та трудового договору за № 949 від 15 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, позивач ОСОБА_2 працювала на посаді адміністратора ФОП ОСОБА_3 31 травня 2015 року наказом (розпорядження) № 1-К про припинення трудового договору (контракту) позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням. Підставою для звільнення позивача з посада була власноруч написана нею заява про звільнення за власним бажанням від 30 травня 2015 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд обґрунтовано виходив з положень ст. ст. 22, 38, 233, 235, 237-1 КЗпП України, та прийшов до правильного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо обгрунтування заявлених позовних вимог.

Стаття 22 КЗпП України визначає що, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз»яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що її було введено в оману під час написання заяви про звільнення з роботи за власним бажанням або здійснення на позивача тиску, під яким вона написала заяву на звільнення із займаної посади.

А відтак порушень норм КЗпП України, які регламентовані статтею 38, судом не встановлено.

Крім того, в обґрунтування своїх заперечень відповідачем надано довідки від 05 серпня 2015 р. про те, що ОСОБА_5 не перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 до 23 червня 2015 року, а ОСОБА_7 не перебувала та на даний час не перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3

Також суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання позивача на незаконність звільнення з підстав ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки дане звільнення відбувалось з ініціатива працівника ОСОБА_2 про що свідчить її заява про звільнення за власним бажанням.

За наведених обставин суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про те, що правових підстав для поновлення позивача на роботі, а також задоволення похідних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, не встановлено.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимогах.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав до його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Докази та обставини, на які посилаються апелянти в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: