Справа № 465/9346/13 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/6823/15 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі: головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_6 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Прикарпатбуд» з участю третьої особи - Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про стягнення коштів та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Прикарпатбуд» до ОСОБА_6, з участю третьої особи - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про зобов»язання вчинити дії,-

в с т а н о в и л а :

27 вересня 2013 року ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Прикарпатбуд» про відшкодування шкоди заподіяної каліцтвом в зв'язку з нещасним випадком на виробництві, покликаючись на те, що в березні 1971 року під час її роботи в Будівельному управлінні 55 вона втратила працездатність на 50 % і являється інвалідом 3-ої групи з трудового каліцтва, що посвідчується актом № 3 про нещасний випадок на виробництві форма Н-1 та довідкою ЛТЕК 2-10АГ № 019292. Згодом БУ-55 було ліквідовано, правонаступником його стало БУ-56, яке здійснювало щомісячну виплату у зв'язку із відшкодуванням шкоди та провело перерахунок щомісячних платежів і доплатило різницю за період з 01 січня 1999 року до 01 квітня 2001 року. Таким чином, вказаними органами був встановлений факт виплати їй щомісячних платежів, виходячи з розрахунку 50% мінімальної заробітної плати , а не від 50% середньої заробітної плати муляра 4-го розряду. Однак, згодом, ігноруючи Постанову КМУ ПАТ «Прикарпатбуд» продовжив виплату їй щомісячних платежів, виходячи з тарифної ставки муляра 4-го розряду з чим позивачка не погоджувалась, а тому просила суд стягнути з відповідача заборгованість по щомісячним платежам за три роки, що передували зверненню до суду, в сумі 81954 грн. та 25 000 грн. моральної шкоди, а також зобов'язати відповідача виплачувати їй щомісячні платежі з відшкодування заподіяної їй каліцтвом шкоди в сумі 2867,5 грн.

05 грудня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Прикарпатбуд» звернулось до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_6, в якій просило зобов'язати останню надати відповідні документи для передачі особової справи у Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, а саме: заяву, копію паспортних даних , копію трудової книжки, посилаючись на те, що з 01 квітня 2001 року усі страхові виплати, пов'язані з травмами на виробництві та професійними захворюваннями, здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Розділу XI «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання», які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 р. № 1105-XIV. Відповідача ОСОБА_6 неодноразово повідомляли про надання відповідних документів для передачі особової справи потерпілої на виробництві у Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, однак відповідачка категорично відмовлялась обслуговуватись у даному Фонді. ПАТ «Прикарпатбуд» надалі проводив розрахунки і виплачував щомісячні страхові виплати на потерпілу ОСОБА_6 всі ці роки згідно чинного законодавства, а також сплачував внески у Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Включно по 31 серпня 2013 року всі виплати по відшкодуванню шкоди, заподіяної каліцтвом в зв'язку з нещасним випадком на виробництві були виплачені. З 01 вересня ПАТ «Прикарпатбуд» припинило вищевказану виплату для того, щоб потерпіла надала відповідні документи для передачі особової справи у Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 09.04.2014 року у позові ОСОБА_6 та у зустрічному позові ПАТ «Прикарпатбуд» відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 09.04.2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа від 22 квітня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, рішення Франківського районного суду від 09 квітня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 в частині стягнення коштів з ПАТ «Прикарпатбуд» - відмовлено, а в частині стягнення моральної шкоди задоволено частково і стягнуто з ПАТ «Прикарпатбуд» на користь ОСОБА_6 1000 ( одна тисяча) гривень моральної шкоди. Провадження у справі за зустрічним позовом ПАТ «Прикарпатбуд» до ОСОБА_6, третя особа - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про зобов'язання вчинити дії - закрито.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_6 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті її позовних вимог. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в рішенні суду абсолютно безпідставно зазначено, що за період з 01 квітня 2014 року по 31 червня 2014 року відповідач виплачував потерпілій в рахунок страхових виплат суми, виходячи із середньої заробітньої плати муляра 4-го розрядку згідно зростання в попередньому календарному році середньої зарплати. Фактично відповідач виплачував потерпілій суми, виходячи з розрахунку 50 % мінімальної заробітної плати. Суд першої інстанції не перевірив доводів позивачки про те, що відповідач здійснював з 01 квітня 2001 року виплати, виходячи з мінімальної заробітної плати, а не з середньої заробітної плати муляра 4-го розряду. Суд не встановив , яким чином нараховувались щомісячні виплати, не перевірив правильність їх нарахування та розрахунку, не надав належної оцінки цим обставинам, а пославшись на те, що відповідач проводив виплати потерпілій відповідно до ст. 29 Закону дійшов невірного висновку про відмову в задоволенні позову. Задовільнивши частково в сумі 1000 грн. суму моральної шкоди, суд першої інстанції неналежно оцінив моральні страждання потерпілої , втрату нормальних життєвих зв'язків, багаторічні фізичні страждання, не врахував вимоги ст. 237-1 КЗпП України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних мотивів.

У відповідності до ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасоване рішення є обов»язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції від 09 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду від 26 червня 2014 року, судом касаційної інстанції було встановлено, що ухвалюючи рішення , суд першої інстанції правильно встановив обставини справи про те, що підприємство здійснювало виплату позивачці щомісячних страхових виплат у зв»язку з втратою професійної працездатності на виробництві відповідно до ст. ст. 1195, 1202 ЦК України та Правил відшкодування власником підприємства , установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків , затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472. А Фонд мав виплачувати ці виплати з часу набрання чинності Законом України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності» від 23 вересня 1999 року, після передачі підприємством йому у встановленому законом порядку відповідних документів, однак особова справа не була передана у Фонд, і підприємство продовжувало здійснювати нарахування та виплату позивачці щомісячних виплат. Разом з тим , вирішуючи спір, суд першої інстанції не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з»ясування обставин справи, не перевірив доводів позивачки про те, що підприємство сплачувало їй щомісячні страхові платежі із розрахунку 50% від мінімальної заробітної плати та здійснювало їх перерахунок при підвищенні законодавчо встановленої мінімальної заробітної плати, а не при зростанні заробітної плати в цілому по ПАТ «Прикарпатбуд» виходячи із розрахунку 50% від середньої заробітної плати муляра 4-го розряду , ким вона працювала на момент, коли стався страховий випадок, не надав належної оцінки тим обставинам та не з»ясував чи правильно підприємство проводило нарахування та здійснювало перерахунок щомісячних виплат, належних позивачці. Не перевірив доводів позивачки про те, що підприємство здійснило відповідний перерахунок щомісячних виплат виходячи із середньої заробітної плати муляра 4-го розряду та зробив індексацію доходів тільки за період з 01 січня 1999 року до 01 квітня 2001 року і продовжив здійснювати виплати виходячи із мінімальної заробітної плати. Не встановив , яким чином нараховувались щомісячні виплати, не перевірив правильність їх нарахування та розрахунку, не з»ясував, чи є підстави для проведення перерахунку цих виплат і стягнення не донарахованих сум, не надав належної оцінки цим обставинам , а пославшись на те, що підприємство проводило їй виплати та здійснювало їх перерахунок відповідно до ст. 29 Закону України Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності» , дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. А отже і не перевірив наявності підстав для відшкодування підприємством моральної шкоди, вимоги про відшкодування якої є похідними від позовних вимог про стягнення заборгованості за щомісячними платежами, а пославшись на ненадання позивачкою доказів , ухвалив передчасне рішення про відмову в задоволенні цих вимог. Разом з тим не уточнив цих позовних вимог та не з»ясував, у зв»язку з чим позивачка просила відшкодувати моральну шкоду, не уточнив підстави заявленого позову щодо її стягнення з підприємства, не врахував вимоги статті 237-1 КЗпП України, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Відтак, апеляційний суд виходить з наступного.

Позивачка, яка звернулася з цим позовом у вересні 2013 року, просила стягнути недоплачений втрачений заробіток за три роки, що передували часу звернення, тобто за період з 01.09.2010 року по 01.09.2013 року.

У цей спірний період , як було встановлено судом касаційної інстанції (висновки якого є обов»язковими для суду який переглядає справу), про правильність встановлення судом першої інстанції обставин про те, що підприємство здійснювало виплату позивачці щомісячних страхових виплат у зв»язку з втратою професійної працездатності на виробництві відповідно до ст. ст. 1195, 1202 ЦК України, оскільки Правила відшкодування власником підприємства , установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 втратили чинність з 11.07.2001 року.

Однак, докази у справі свідчать про те, що роботодавець, який з 01 квітня 2001 року повинен був передати Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві матеріали по нещасному випадку, який стався з позивачем у березні 1971 року , станом на дату звернення з позовом матеріали по цьому нещасному випадку Фонду не передав.

До втрати чинності 11.07.2001 року Правилами відшкодування власником підприємства, установи організації або уповноваженим ним органом шкоди , заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків, затвердженими Постановою КМ № 472 від 23.06.1993 року виплата відповідачем ПАТ «Прикарпатбуд» позивачеві втраченого заробітку здійснювалася у відповідності до цих Правил.

Після проведення Територіальною державною інспекцією праці у Львівській області за зверненнями позивача, перевірки у ВАТ «Прикарпатбуд» позивачеві була виплачена різниця між належним втраченим заробітком та фактично виплаченим втраченим заробітком за період з 01.01.1999 року до 01.04.2001 року , а також було встановлено середньомісячний заробіток станом на 01.04.2001 року в сумі 299 грн.

У відповідності до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України , цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин , що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, що виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України , положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків , що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини між позивачем та відповідачем виникли до 01 січня 2004 року, і з 01 квітня 2001 року розмір відшкодування заробітку, втраченого позивачем внаслідок трудового каліцтва, було визначено відповідачем, виходячи із середньомісячного заробітку муляра ІУ розряду у розмірі 299 грн, - у сумі 149 грн 50 коп, і саме ця сума значиться у наданій Фонду довідці відповідача від 01.07.2014 року, як розмір втраченого заробітку станом на 01.04.2001 року , відтак до цих правовідносин положення ч. 1 ст. 1197 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, про обчислення розміру втраченого заробітку доходу), виходячи з п»ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, не підлягали застосуванню.

Твердження позивача про те, що розмір втраченого заробітку з 01.01.2001 року їй було обчислено відповідачем не, виходячи із середнього заробітку муляра ІУ розряду , а , нібито було обчислено, виходячи з мінімальної заробітної плати , не відповідають дійсності, оскільки в період з 01 липня 2000 року по 31 грудня 2001 року мінімальна місячна заробітна плата була встановленою у розмірі 118 грн.

Згідно розрахунків, поданих відповідачем ПАТ «Прикарпатбуд», починаючи з 01.03.2002 року відповідно до ст. 17 Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» розмір щомісячних платежів втраченого позивачем заробітку щорічно перераховувався із застосуванням тих самих коефіцієнтів підвищення страхових виплат, які застосовувалися Фондом.

Позивач просить стягнути з відповідача суму недоплаченого втраченого заробітку за три роки, що передували зверненню з позовом, тобто за період з 01.09.2010 року по 01.09.2013 року.

За вищезазначений період відповідачем :

з 01 березня 2010 року розмір втраченого позивачем заробітку було обчислено в сумі 511,70 грн, виходячи із середньомісячної заробітної плати в розмірі 1023,39 грн ;

з 01 березня 2011 року - в сумі 563,89 грн, виходячи із середньомісячної заробітної плати в розмірі 1127,78 грн;

з 01.03.2012 року по 01.09.2012 року - в сумі 844,58 грн, виходячи із середньомісячної заробітної плати в розмірі 1689,16 грн;

з 01.09.2012 року, на підставі Постанови Фонду від 30.03.2012 року № 15» Про проведення перерахунку щомісячних страхових виплат потерпілим та членам їх сімей у 2012 році», якою за попередні роки були встановлені змінені коефіцієнти підвищення страхових виплат, які підлягали застосуванню з 01.09.2012 року відповідачем було проведено перерахунок щомісячних страхових виплат та встановлено їх у розмірі 1408 грн 12 коп

з 01.03.2013 року - в сумі 1204,29 грн, виходячи із середньомісячної заробітної плати в розмірі 2408,57 грн.

З огляду на це за період з 01.09.2010 року по 01.09.2013 року позивачеві належало нарахувати втрачений заробіток в загальній сумі 28418,82 грн, виходячи з наступних розрахунків:

за період з 01.09. 2010 року по 01.03.2011 року в сумі 3070,20грн (511,70*6=3070,2

за період з 01.03.2011 року по 01.03.2012 року в сумі 6766,68 грн (563,89*12=6766,68);

за період з 01.03.2012 року по 01.09.2012 року в сумі 5067,48 грн (844,58*6=5067,48);

за період з 01.09.2012 року по 01.03.2013 року в сумі 6288,72 грн (1048,12*6=6288,72);

за період з 01.03.2013 року по 01.09.2013 року в сумі 7225,74 грн (1204,29*6=7225,74).

За період вересня 2010 року по вересень 2013 року позивачеві було виплачено 21611 гривень, в тому числі :

з 01.09.2010 по 01.01.2011 року 2366 грн (591,50*4=2366);

з 01.01.2011 по 01.01.2012 7097 грн (591,50*12=7098);

з 01.01.2012 по 01.01.2013 року 7098 грн (591,50* 12=7098);

з 01.10.2013 по 01.07.2013 року 3549 гр (591,50*6=3549);

з 01.07.2013 року по 01.09.2013 року 1500(750*2=1500).

Таким чином, відповідачем ПАТ «Прикарпатбуд» за період з 01.09.2010 року по 01.09.2013 року було недоплачено 6807,82 грн (28418,82 мінус 21611= 6807,82).

Колегія суддів не приймає до уваги заперечення відповідача про те, що за період з 01 .04.2001 року по 01.07.2014 року ним було переплачено позивачеві 1160 грн, зважаючи на те, згідно вищенаведених розрахунків за заявлений у позові трирічний період мала місце недоплата в розмірі 6807,82 грн, а якщо за період з 01.04.2011 року по 01.09.2013 року переплата і мала місце, то ця переплат за твердженнями відповідача була здійснена ним по його добрій волі , а тому не повинна враховуватися в межах заявленого позову.

У відповідності до загальних засад цивільного права, - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Така позиція обґрунтовується загальним характером статей 16 та 23 Цивільного кодексу України. У ст. 16 компенсація моральної шкоди визначається серед загальних способів захисту цивільних прав, а в ст. 23 передбачено право будь-якої особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому право на компенсацію моральної шкоди не пов'язується з наявністю якихось спеціальних приписів у законодавстві.

У відповідності до ч. 1 , п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди , завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з каліцтвом та іншим ушкодженням здоров»я.

Законом № 3188-12 від 06.05.1993 року Цивільний кодекс УРСР 1963 року було доповнено ст. 440-1 , згідно з якою, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за

рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших

негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Право працівника на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров»я було передбачено пунктом 4 Правил відшкодування власником підприємства , установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням ним трудових обов»язків , затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472

Стійка втрата позивачем професійної працездатності (третя група інвалідності) внаслідок, отриманого нею у 1971 році трудового каліцтва та 50% втрати професійної працездатності були встановлені позивачеві з 09 листопада 1994 року, згідно довідки серії 2-1- АГ № 019292 від 09.11.1994 року (а.с. 7 ), тобто після набрання чинності вищезазначеними нормативними актами, якими було запроваджено правовий інститут відшкодування моральної (немайнової шкоди).

У відповідності до роз»яснень, наведених у пунктах 13, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08)(набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Ст. 83 ЦК УРСР 1963 року було встановлено, що позовна давність не поширюється: на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Пунктом 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України було встановлено, що позовна давність не поширюється : на вимогу про відшкодування шкоди , завданої каліцтвом , іншим ушкодженням здоров»я або смертю.

Пунктом 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-рп/ 2004 від 27.01.2004 р передбачено, що ушкодження здоров»я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов»язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання, тобто при доведеності факту ушкодження здоров»я, заподіяного працівнику під час виконання трудових обов»язків, заподіяння моральної шкоди презюмується.

Зважаючи на обставини справи у їх об»єктивній сукупності та враховуючи положення вищезазначених нормативних актів, колегія суддів дійшла висновку, що у справі були підстави для відшкодування моральної шкоди , заподіяної позивачеві під час виконання нею трудових обов»язків, у розмірі більшому , ніж це було визначено судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає , що виходячи із засад розумності і справедливості, та з врахуванням втрати позивачем 50% професійної працездатності, об»єктивним та правильним буде визначення грошової компенсації морального відшкодування у розмірі п»яти мінімальних заробітних плат в сумі 6890 грн (1218*5=6890).

Моральна шкода в розмірі п»яти мінімальних заробітних плат встановлених на час розгляду справи в сумі 6890 грн ( 1378*5=6890 ).

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору з відповідача належить стягнути в дохід державного бюджету судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в загальному розмірі 135 грн 21 коп, в тому числі: по вимогах про відшкодування втраченого заробітку в розмірі 68,08 грн ( 6807,82 * 819,54: 81954= 68,08) по вимогах про відшкодування моральної шкоди в розмірі 67,13 грн ( 6890 грн * 243,60 грн /25000 грн = 67,13).

Зважаючи на те, що стосовно позовної вимоги про зобов»зання ПАТ «Прикарпатбуд» виплачувати позивачеві щомісячні платежі з відшкодування заподіяної їй каліцтвом шкоди в сумі 2867,5 грн, судом першої інстанції рішення ухвалено не було, тому немає підстав для задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення щодо вищезазначених позовних вимог.

Оскільки в апеляційній скарзі відсутнє клопотання позивача щодо того, як поступити з оскаржуваним рішенням в частині закриття провадження у справі за зустрічним позовом (яке закрито рішенням , а не - ухвалою ) , у зв»язку з цим апеляційний суд не вправі вийти за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення щодо зустрічного позову.

Керуючись п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 307, п. п. 2, 3, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2015 року в частині відмови у позові ОСОБА_6 до ПАТ «Прикарпатбуд» , з участю третьої особи - Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про стягнення коштів - скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_6 до ПАТ «Прикарпатбуд» про стягнення заборгованості по щомісячним платежам в сумі 81954 грн задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Прикарпатбуд» (код ЗКОП 01272249) на користь ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_1) суму недоплаченого, втраченого заробітку внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров»я, за період з 01.09.2010 року по 01.09.2013 року в розмірі 6807 (шість тисяч вісімсот сім) гривень 82 коп.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2015 року в частині стягнення з ПАТ «Прикарпатбуд» на користь ОСОБА_6 1000 (одна тисяча) гривень моральної шкоди змінити, збільшивши розмір стягнення з ПАТ «Прикарпатбуд» на користь ОСОБА_6 моральної шкоди до 6890 (шести тисяч вісімсот дев»яносто) гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Прикарпатбуд» в дохід державного бюджету судовий збір в розмірі 135 (сто тридцять) гривень 21 коп.

В решті рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді Приколота Т.І.

Федоришин А.В.