Головуючий суду 1 інстанції - Карягіна В.А.
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 408/138/14-ц
Провадження № 22ц/782/652/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого - судді Соловей Р.С.,

суддів Єрмакова Ю.В., Малієнко Н.В.,

за участі секретаря Ткаченко Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 13 травня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» про визнання наказу незаконним та його скасування, про оплату лікарняних листів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за серпень - вересень 2012 року, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2014 року позивачка звернулась до суду з позовом до КЗ «Біловодська центральна районна лікарня», просила визнати незаконним та скасувати наказ КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» №18 від 10.01.2014 р., оплатити їй лікарняні листи за час лікування з 30.12.2013 р. по 16.01.2014 р., стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі, а також моральну шкоду в сумі 60 000 грн. Позивачка зазначає, що моральну шкоду їй заподіяно такими неправомірними діяннями відповідача. Після поновлення її на роботі на підставі судових рішень наказом від 30.10.2013 р. їй відповідачем було сплачено середнього заробітку за час вимушеного прогулу 20 702,71 грн., хоча рішенням апеляційного суду було стягнено 45 185,24 грн., а решта була сплачена лише 29.07.2014 р. Головний лікар відмовив їй у наданні чергової відпустки з 02.12.2013 р. з оплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, через що вона була позбавлена можливості поїхати на лікування інституту травматології та ортопедії. Вона незаконно була звільнена під час перебування на лікуванні наказом №18 від 10.01.2014 р., а потім повторно наказом №30 від 27.01.2014 р. ЇЇ не було своєчасно ознайомлено з наказом №30 від 27.01.2014 р. Під впливом головного лікаря КЗ «Біловодська центральна лікарня» на лікарів у лікувальних закладах, де вона лікувалась, її виписували до закінчення лікування за порушення режиму. Головним лікарем проти неї було організовано мітинг біля обласної прокуратури 16.01.2014 р. в той час, як вона знаходилась на прийомі з приводу її незаконного звільнення. Всі вказані обставини, як вважає позивач, викликали погіршення стану її здоров'я, після відмови у наданні відпустки у неї стався гіпертонічний криз, а після незаконного звільнення 16.01.2014 р. - загострення гіпертонічного кризу.

Оскаржуваним рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 13 травня 2014 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково: скасовано наказ КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» №18 від 10.01.2014 р. про звільнення лікаря-акушера-гінеколога поліклініки ОСОБА_2 з 10.01.2014 р. на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором; стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 300 грн. В іншій частині у задоволенні позову позивачці відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням в частині стягнення моральної шкоди, вважаючи його незаконним і необґрунтованим, позивачка подала апеляційну скаргу, якою просить це рішення у вказаній частині скасувати та новим рішенням задовольнити її позовні вимоги про стягнення на її користь з відповідача моральної шкоди в сумі 60 000 грн.

В іншій частині рішення сторонами у справі не оскаржено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За результатами розгляду справи судом першої інстанції встановлено такі фактичні обставини.

З 1986 року позивачка працювала лікарем-акушером-гінекологом у Біловодській центральній районній лікарні. 08.10.2012 р. її було звільнено з роботи наказом №116 на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором. Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 р. та додатковим рішенням від 19.11.2013 р. позивачку було поновлено на роботі на вказаній посаді та стягнено на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (а. с. 18 -19), після чого наказом КЗ «Біловодська ЦРЛ» №128 від 30.10.2013 р. ОСОБА_2 було поновлено на посаді лікаря-акушера-гінеколога поліклініки на 0,75 ставки з 09.10.2012 р. (а. с. 20). Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 16.12.2013 р. у порядку перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами було скасовано рішення від 29.10.2013 р. та від 19.11.2013 р., а рішення Біловодського районного суду від 15.04.2013 р. було залишено без змін. У зв'язку з набранням чинності ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 16.12.2013 р. КЗ «Біловодська ЦРЛ» №18 від 10.01.2014 р. було видано наказ про звільнення ОСОБА_2 з роботи з 10.01.2014 р. за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором (а. с. 15).

25.11.2013 р. позивачка звернулась до головного лікаря КЗ із заявою про надання їй чергової відпустки з 02.12.2013 р. з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення з посиланням на погіршення стану здоров'я та на необхідність проходження консультації та обслідування в Науково-дослідному інституті травматології та ортопедії. Як вбачається з резолюції на вказаній заяві, головний лікар не заперечував проти надання відпустки, але з 25.12.2013 р. після здачі річного звіту (а. с. 17). Позивачка дану заяву до відділу кадрів не передавала. З 12.12 по 23.12.2013 р. позивачка знаходилась на амбулаторному лікуванні у КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-соціальної допомоги» (а. с. 39, 48). З 24.12 по 29.12.2013 р. - у Луганській міській багатопрофільній лікарні (а. с. 49), з 30.12.2013 р. по 16.01.2014 р. перебувала на стаціонарному лікуванні у Луганській обласній клінічній психоневрологічній лікарні (а. с. 50). Оплата лікарняних листів, як встановлено у справі, була відповідачем здійснена.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині часткового задоволення позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції керувався приписами ст. 237-1, роз'ясненнями у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та виходив з такого. Доказів моральних страждань позивачки у зв'язку з несвоєчасним ознайомленням її з наказом №30 від 27.01.2014 р., як зазначено судом першої інстанції, позивачкою не надано; не доведено фактів тиску з боку головного лікаря КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» на лікарів з приводу перебування позивачки на лікарняних, не доведено того, що мітинг біля обласної прокуратури 16.01.2014 р. було організовано за вказівкою головного лікаря Чередниченко Г.О. Суд врахував у вказаній частині рішення такі обставини: позивачка тривалий час перебуває на диспансерному обліку з приводу гіпертонічної хвороби та періодично проходить лікування; те, що вона вчасно не повідомила відповідача про перебування на лікуванні з 24.12.2013 р., а також що видання наказу №18 від 10.02.2014 р. було пов'язано з виконанням рішення Апеляційного суду Луганської області від 16.12.2013 р., але виконання вказаного рішення передбачало не повторне звільнення позивачки, а скасування наказу про поновлення на роботі.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У своїх апеляційних доводах апелянт ОСОБА_2 зазначає, що відповідач, поновивши її на роботі наказом №128 від 30.10.2013 р., повинен був на виконання судового рішення сплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 45 185,24 грн., проте фактично 15.11.2013 р. сплатив лише 20 702,71 грн., відмовивши надалі у виплаті. Решту вказаної суми відповідач сплатив їй лише 29.07.2014 р. Вона вбачає в цьому порушення положень ст. 235 КЗпП України та, відповідно, заподіяння їй моральної шкоди.

Колегія суддів не погоджується із вказаним доводом апелянта, враховуючи таке. Як було зазначено вище, ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 16.12.2013 р. у порядку перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами було скасовано рішення від 29.10.2013 р. та додаткове рішення від 19.11.2013 р. про поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а рішення Біловодського районного суду від 15.04.2013 р., яким ОСОБА_2 було відмовлено у поновленні на роботі, було залишено без змін. Оскільки ухвали та рішення апеляційного суду, у відповідності до приписів ст. 319 ЦПК України, набирають законної сили з моменту їх проголошення, відповідач КЗ «Біловодська центральна районна лікарня» мав законні підстави не виконувати вказані скасовані рішення. Сама апелянт у судовому засіданні пояснила, що отримала недоплачену їй суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу вже після скасування Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ ухвали апеляційного суду від 16.12.2013 р.

За приписами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи із вказаних вище обставин щодо виплати частини суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів в даному випадку не вбачає порушень права позивачки з боку відповідача, отже відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.

Довід апелянта щодо заподіяння їй моральної шкоди внаслідок пікету 16.01.2014 р. біля прокуратури Луганської області, організованого, на її думку, за розпорядженням головного лікаря КЗ «Біловодська центральна районна лікарня», колегія суддів до уваги не бере, оскільки в цій частині вважає вимоги недоведеними. Апелянт в судовому засіданні пояснила, що не має доказів на підтвердження організації пікету головним лікарем Чередниченко Г.О., стверджує, що ані головному лікарю, ані будь-кому з працівників лікарні не казала, що в цей день вона буде на прийму в обласній прокуратурі.

Довід апелянта щодо того, що після всіх судових розглядів остаточне поновлення її на роботі сталося аж 20.06.2014 р. не заслуговує на увагу, оскільки ця обставина не відноситься до предмету спору у цій справі, в якій позов було подано іще в лютому 2014 року, а вказана обставина відноситься до більш пізнього періоду. Доводи апелянта щодо порушення її взаємовідносин з рідними та близькими, щодо заподіяння шкоди її честі та професійній діяльності не були предметом розгляду суду першої інстанції, оскільки про цю обставину позивачка не заявляла у позовних вимогах. Отже, вказані доводи не можуть обговорюватись і апеляційним судом.

Натомість, заслуговують на увагу два інші доводи апеляційної скарги.

Так, апелянт вбачає порушення її трудових прав відповідачем виданням наказу №18 від 10.01.2014 р. про її звільнення за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором, за п. 3 ст. 40 КЗпП України, тоді як вона з 30.12.2013 р. по 16.01.2014 р. перебувала на стаціонарному лікуванні, та наказу №30 від 27.01.2014 р. про внесення змін до наказу №10 від 10.01.2014 р.

Як зазначено вище, з роботи позивачку було звільнено наказом №116 від 08.10.2012 р. на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Надалі рішенням Апеляційного суду Луганської області від 29.10.2013 р. та додатковим рішенням від 19.11.2013 р. її було поновлено на роботі із стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, після чого КЗ «Біловодська ЦРЛ» №128 від 30.10.2013 р. було видано наказ про її поновлення на посаді лікаря-акушера-гінеколога поліклініки.

Після скасування рішень апеляційного суду від 29.10.2013 р. та від 19.11.2013 р. та залишення без змін рішення Біловодського районного суду від 15.04.2013 р. ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 16.12.2013 р. відповідач, на виконання цієї ухвали, мав скасувати наказ від 30.10.2013 р. №128 про поновлення позивачки на роботі, і при цьому не мало значення, що вона перебувала на лікуванні.

Однак відповідач видав наказ №18 від 10.01.2014 р. про звільнення позивачки за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором, хоча не мав для цього підстав. Надалі, з'ясувавши, що позивачка станом на 10.01.2014 р. перебувала на стаціонарному лікуванні, відповідач наказом №30 від 27.01.2014 р. вніс зміни до наказу №18 від 10.01.2014 р., вказавши про звільнення з 16.01.2014 р.

Із самого тексту наказу №18 від 10.01.2014 р. видно, що він виданий у зв'язку з набранням чинності ухвалою Апеляційного суду від 16.12.2013 р. у справі 8ц-25/13, тому зрозуміло, що відповідач мав на увазі те ж саме звільнення, що за наказом від 08.10.2012 р., і колегія суддів враховує цю обставину при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, та процесуально відповідач діяв неправильно.

Вказаними діями відповідача було порушено право позивачки як працівника, вона була змушена звертатися до суду з цілком обґрунтованими вимогами про скасування вказаних незаконних наказів про її звільнення, що, безперечно, завдавало їй певних душевних переживань та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом п. 2 ч. 13 ст. 10 Закону України «Про відпустки» працівникам, що є інвалідами, щорічні відпустки за бажанням надаються в зручний для них час.

Отже, на думку колегії суддів, в тому, що головним лікарем при розгляді заяви позивачки про надання відпустки з 02.12.2013 р. не було враховано вказане положення закону, вбачається порушення права позивачки, яка є інвалідом другої групи та посилалась на необхідність консультації та обстеження в інституті травматології та ортопедії. Вказаним порушенням, на думку колегії суддів, позивачці також завдано певних моральних страждань.

При цьому колегія суддів враховує і те, що головним лікарем не було відмовлено у наданні відпустки взагалі, а погоджено її надання на три тижні пізніше.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що недоведеними є доводи позивачки, що погіршення стану здоров'я, а також виникнення гіпертонічного кризу та його загострення було викликано порушенням її прав відповідачем. Судом у оскаржуваному рішенні обґрунтовано зазначено, що позивачка протягом тривалого часу перебуває на диспансерному обліку з приводу хронічних хвороб, зокрема, гіпертонічної хвороби. Слід також зазначити, що вона в період, за який пред'явлено позовні вимоги, лікувалась з 12 грудня 2013 року по 16 січня 2014 р., а наказ №18, з яким вона пов'язує погіршення свого стану здоров'я, був виданий 10.01.2014 р. Позивачка пов'язує виникнення у неї гіпертонічного кризу з відмовою у наданні їй відпустки з 02.12.2014 р. на заяву від 29.11.2013 р., натомість з гіпертонічним кризом вона потрапила в лікарню 12.12.2013 р. (а. с. 39).

Щодо інших доводів стосовно заподіяння моральної шкоди, що були наведені у позовних вимогах, апеляційних доводів апелянтом не наведено.

Таким чином, колегія суддів частково погоджується з доводами апелянта та вважає, що судом першої інстанції на відшкодування завданої їй моральної шкоди стягнено необґрунтовано малу суму, водночас вважаючи і надто завищеними вимоги позивачки щодо відшкодування їй моральної шкоди.

Враховуючи викладене вище, характер порушень прав позивачки відповідачем, глибину душевних страждань через такі порушення, про що зазначено вище, виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає за можливе збільшити розмір суми, стягненої судом першої інстанції з відповідача на відшкодування позивачці моральної шкоди, з 300 грн. до 1 500 грн., задовольнивши її апеляційну скаргу частково та змінивши рішення в частині відшкодування моральної шкоди у зв'язку з порушенням норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 13 травня 2014 року змінити, збільшивши розмір стягненої з Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_2 суми на відшкодування моральної шкоди з 300 грн. до 1 500 грн.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення, та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: