АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

19 листопада 2015 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Качана В.Я., Рейнарт І.М.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року,

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначав, що 05.06.2008 р. відповідач позичив у нього будівельне обладнання - ригельні ліси: стійки довжиною 4 м у кількості 87 штук; стійки довжиною 2 м у кількості 24 штуки; ригеля опорні довжиною 2 м у кількості 180 штук, про що було складено розписку. Відповідно до умов розписки відповідач зобов'язався повернути будівельні ліси на вимогу протягом 10 днів, а у разі неповернення вказаних речей - оплатити їх вартість по ринковій ціні на дату пред'явлення вимоги. 02.04.2013 р. відповідачу було надіслано письмову вимогу повернути будівельні ліси, на яку відповіді отримано не було. У зв'язку з відмовою повернути позичені речі, просив позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 на свою користь компенсацію вартості речей в сумі 62 585,53 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року позов задоволено частково. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто компенсацію вартості речей за договором позики в сумі 44 993 грн. 34 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Дарницького районного суду від 29 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи мотивує тим, що в договорі позики не можна передбачити повернення замість грошей інших речей і навпаки, оскільки в такому разі матимуть місце фактичні правовідносини договору купівлі-продажу. Надана розписка викликає сумніви в її дійсності, оскільки не містить інших істотних умов, крім умови повернення металевих ригельних лісів у вказане власником місце протягом 30 днів після відповідної вимоги. В розписці не вказано, що вказані речі передаються саме в борг, а також не зазначено про їх вартість. При складанні розписки в ній було зазначено неіснуючий розмір діаметру труб - 60 мм. Позивачем також не доведено, що підпис в розписці належить саме ОСОБА_2

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили її відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого надано розписка, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти на підставі статей 1046, 1047 ЦК України.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, на яку йде посилання в оскаржуваному рішенні, суд дійшов висновку про те, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Зі змісту розписки від 05.06.2008 р. вбачається, що ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 в тимчасове користування металеві ригельні ліси з труби діаметром 60 мм у кількості: стійки діаметром 4 м -87 шт.; стійки діаметром 2 м - 24 шт.; ригеля опорні довжиною 2 м - 180 шт., які зобов'язується повернути у визначене володільцем місце протягом 30 днів після вимоги про повернення. У випадку неповернення лісів зобов'язується сплатити їх вартість по ринковій ціні на дату вимоги про повернення (а.с.88).

Виходячи зі змісту вказаної розписки, з встановлених судом обставин, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, а також доказів, якими вони підтверджуються, випливають правовідносини позички, а не позики.

Так, відповідно до ч.1 ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Враховуючи ту обставину, що позивач безкоштовно передав металеві ригельні ліси в тимчасове користування, які відповідач зобов'язаний був повернути протягом 30 днів після пред'явлення відповідної вимоги, а у випадку неповернення - сплатити їх вартість, висновок суду першої інстанції про застосування до правовідносин сторін вимог ст. 1046, 1047 ЦК України є помилковим.

Разом з тим, помилкове застосування судом першої інстанції закону, який не поширюється на правовідносини сторін, не може слугувати підставою для відмови в задоволенні позову.

З огляду на те, що при ухваленні судового рішення саме суд вирішує питання, яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин сторін, враховуючи обставини, яким обґрунтовувались позовні вимоги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни судового рішення в частині правового обґрунтування, а саме застосування до правовідносин сторін положень статей 827, 836 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 836 ЦК України, якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.

Відповідно до висновку №3-17/01 судової товарознавчої експертизи ТОВ «Український центр судових експертиз» від 17.01.2014 р. ринкова вартість на території України будівельного обладнання - ригельних лісів: стійки 2,0 м, 24 штуки з труби діаметром 60 мм; стійки 4,0 м, 87 штук, з труби діаметром 60 мм; рігеля 2,0 м, 180 штук з труби діаметром 60 мм, складає 44 993,34 грн. (а.с.56-62).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідач відмовився повертати отримані в тимчасове користування речі та заперечує їх наявність.

При цьому останній зазначив, що на даний час у нього на зберіганні знаходяться будівельні ліси у кількості: стійки 4 м - 24 шт., перемички - 2 м - 24 шт., діаметром 51 мм, що належать іншій особі.

Зважаючи на те, що у відповідача відсутні речі, що є предметом договору позички, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача їх вартості, що також відповідає умовам укладеного договору, є правильним.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що наявна в матеріалах справи розписка викликає сумнів в її достовірності, підлягають відхиленню, як необґрунтовані.

Відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 25.12.2014 р. № 6764/6765/13-34/6766/6767/13-33, розписка від імені ОСОБА_2, датована 05.06.2008 піддавалася зовнішньому впливу (ймовірно термічній, механічній, фізичко-хімічній обробці), що не властиве для звичайних умов зберігання документів, що призвело до появи в нижній частині аркушу розписки дзеркального повного відображення знаків тексту розписки. Зміст розписки від імені ОСОБА_2, датованої 05.06.2008 змінам шляхом підчистки, дописки, травлення, виправлення тощо не піддавався і є первісним (а.с.118-123).

Неможливість встановити час вчинення підпису від імені ОСОБА_2 та часу нанесення відтиску печатки ТОВ «Джерело 1» у вказаній розписці не є обставинами, що спростовують доводи позивача про передачу речей в користування відповідача.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За клопотанням відповідача 14 травня 2015 року по справі призначена почеркознавча експертиза підпису на розписці, датованій 05.06.2008 р., яка проведена не була внаслідок не проведення оплати стороною, яка ініціювала її проведення (а.с.165, 172).

Відповідно до ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Посилання відповідача на неотримання від позивача в користування будівельного обладнання, зазначення в розписці неіснуючого діаметру труб, є необґрунтованими та спростовуються сукупністю досліджених по справі доказів, в тому числі висновком судово-товарознавчої експертизи від 17.01.2014 р., в якому проведено дослідження товарної пропозиції стійок саме з труби діаметром 60 мм, та показами свідків, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення на користь позивача судового збору, судом першої інстанції неправильно визначено його розмір, а тому судове рішення у вказаній частині також підлягає відповідній зміні.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 449, 93 грн.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

Вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2015 року змінити в частині застосування норм матеріального права, а також в частині розміру судового збору, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 44 993 грн., судові витрати, пов'язані з проведенням експертизи, в сумі 4200 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 449,93 грн.

В решті позову - відмовити».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/14702/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Шклянка М.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.