УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Пологівського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, прокуратури Запорізької області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, за касаційними скаргами прокуратури Запорізької області та Державної казначейської служби України на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним вище позовом, посилаючись на те, що 16 жовтня 2002 року слідчим прокуратури Пологівського району Запорізької області відносно нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 п.п. 2, 9, 10 ст. 115, ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 153 КК України.

14 листопада 2003 року йому пред'явлено обвинувачення у вчиненні зазначених злочинів та обрано запобіжний захід - утримання під вартою.

Вироком апеляційного суду Запорізької області від 24 червня 2004 року його визнано винним та засуджено за ч. 2 п.п. 2, 9, 10 ст. 115, ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 153 КК України, відповідно до ст. 70 КК України було призначено покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 2 грудня 2004 року вирок апеляційного суду Запорізької області від 24 червня 2004 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2010 року вирок апеляційного суду Запорізької області від 24 червня 2004 року та ухвалу Верховного Суду України від 2 грудня 2004 року скасовано.

10 січня 2011 року його звільнено з-під утримання під вартою.

21 лютого 2011 року постановою старшого слідчого Генеральної прокуратури України кримінальну справу відносно нього закрито.

Враховуючи наведені обставини та те, що у період із 16 жовтня 2002 року по 21 лютого 2011 року він незаконно перебував під слідством та судом, відбував покарання в місцях позбавлення волі, просив, із урахуванням уточнень, стягнути із ДКС України на його користь моральну шкоду у розмірі 5 млн. грн.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто із ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 60 тис. грн.

У решті позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2015 року змінено в частині визначення розміру моральної шкоди.

Стягнуто із ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 500 тис. грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційних скаргах прокуратура Запорізької області просить змінити рішення апеляційного суду в частині розміру стягнутої моральної шкоди та стягнути із ДКС України на користь позивача 122 017 грн 50 коп. у рахунок відшкодування моральної шкоди, а ДКС України - скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають відхиленню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, із висновком якого погодився фактично й апеляційний суд, правильно застосувавши положення ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на підставі наявних у справі доказів, які оцінені згідно із ст.ст. 10, 60 ЦПК України, виходив із того, що незаконними діями органів слідства та прокуратури позивачу завдано моральної шкоди, яка повинна бути стягнута на його користь.

При цьому, суд апеляційної інстанції, враховуючи те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного засудження, ОСОБА_4 знаходився під вартою та в місцях позбавлення волі з 16 жовтня 2002 року по 21 лютого 2011 року (8 років 4 місяці), відповідно до засад розумності, виваженості та справедливості, врахувавши роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обґрунтовано збільшив розмір моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується із такими висновками.

Доводи касаційних скарг зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції, та не спростовують висновків апеляційного суду і не дають підстав вважати, що ним при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у справі докази, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, суди із урахуванням встановлених обставин справи обґрунтовано дійшли висновку про часткове задоволення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому доводи касаційних скарг у цій частині також не можуть бути визнані як підстава для призначення справи до судового розгляду.

Виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого ст. 11 ЦПК України, та заявлених позовних вимог, рішення місцевого суду та рішення апеляційного суду є правильними та законними, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги прокуратури Запорізької області та Державної казначейської служби України відхилити.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2015 року із урахуванням змін, внесених рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року, та рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Журавель
Судді:В.А. Черненко
С.П. Штелик