Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 336/1952/15 цГоловуючий у 1-й інстанції Голубкова М.А.
№22-ц/778/5831/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому на підставі ст. ст. 60-61, 63, 69, 70-71, 74 СК України, ст. ст. 190, 325, 392 ЦК України просив:

- встановити факт, який має юридичне значення, те що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 мешкали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 2007 року по січень 2014 року;

- визнати будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя;

- визнати за позивачем 61% права власності на буд. АДРЕСА_3,

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що він - ОСОБА_2 з березня 2007 року проживав однією сім'єю з відповідачем ОСОБА_3, але без реєстрації шлюбу, вів спільне господарство, був пов'язаним спільним побутом, мав взаємні права та обов'язки і не перебував в будь-якому іншому шлюбі. За час спільного проживання однією сім'єю у позивача і відповідача народилась дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12.05.2009 року.

Позивач і відповідач зареєстровані за адресою АДРЕСА_3. За цією ж адресою зареєстрована неповнолітня дитина позивача і відповідача.

З січня 2014 року позивач фактично припинив сімейні відносини з відповідачем, перестав вести спільне господарство і побут.

На сьогодні відповідачка фактично перебуває у шлюбних відносинах з іншим чоловіком, що підтверджується народженням їх спільної дитини в березні 2015 року і фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1.

Факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу крім спільної дитини може бути підтверджений письмовими доказами, а саме: документами на купівлю будинку АДРЕСА_3 в 2007 році, який був оформлений на позивача і відповідача, документами реєстрації місця проживання в цьому будинку, поясненнями свідків.

Встановлення факту спільного проживання необхідно для захисту права позивача на частку у спільній власності.

Так, ще до початку спільного проживання позивач ОСОБА_2 на праві приватної власності мав квартиру АДРЕСА_2. Ще до початку спільного проживання позивача з відповідачем - наприкінці 2006 року позивач здійснив продаж зазначеної квартири за суму 190 000,00 грн. Ці кошти були особистою власністю позивача.

За весь час сумісного проживання позивача та відповідача вони набули шляхом сумісного придбання певне майно, зокрема будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Вказаний будинок набутий у власність в період проживання позивача і відповідача однією сім'єю на підставі договору купівлі-продажу від 16.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Гармашовим Г.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1710. Позивач і відповідач зареєстровані за вказаною адресою.

Згідно із п.1 договору позивач і відповідач купують і приймають у власність в рівних частках кожен, жилий будинок АДРЕСА_3, розташований на земельній ділянці розміром 247 кв. м.

На зазначеній земельній ділянці розташовано: жилий будинок «А» - жилою площею 18.7 кв. м., жила прибудова «А» - житловою площею 12.8 кв. м, сарай «Д», паркани «5,4», водогін «2», душ «Е», навіс «Ж»., замощення «І».

Згідно із п. 3 договору вказаний будинок було придбано за суму грошових коштів в розмірі 227 000,00 грн. В загальну суму вартості будинку позивачем було внесено особисті кошти в розмірі 195 300,00 грн. (190 000,00 грн. отриманих від продажу квартири і 5300,00 грн. додаткових особистих власних коштів).

Відповідачем внесено власні кошти в розмірі 31 700,00 грн. Таким чином, позивач вніс при укладанні договору купівлі - продажу будинку 86 % власних коштів, а відповідач 14 %.

Таким чином, не дивлячись на те, що юридично право власності за позивачем і відповідачем згідно договору закріплено по 50%, фактично 36% з будинку АДРЕСА_3, яка оформлена на відповідача належить позивачу.

Надалі, під час шлюбу позивачем були внесені грошові і трудові затрати на поліпшення придбаного майна, а саме: проведене опалення шляхом придбання котла, встановлені пластикові вікна, зроблені додаткові побутові споруди: побудована баня замість сараю, зливна яма, ворота. Всі ці поліпшення здійснювались в період часу з 2007 року по 2010 рік. Таким чином, збільшувалась вартість майна позивача і відповідача відповідно до частки кожного у власності майна.

Під час сумісного проживання 20.05.2010 року між позивачем і відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Любіченковським О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1350.

Згідно із п.1.1 договору позивач передав у власність відповідача 1/2 частку жилого будинку АДРЕСА_3 і отримав за нього визначену за домовленістю сторін грошову суму.

Відповідно до п.1.2 договору на земельній ділянці розташовано: житловий будинок, житловою площею 18.7 кв. м, житлова прибудова, зазначена в плані літерою «А-1», житловою площею 12.8 кв. м, господарчі та побутові будівлі і споруди: «Д» - баня, «Ж» - навіс, л«5 - паркан, № 2 - водопровід, № 1 - замощення, № 7, яма зливна, № 8 - ворога.

Згідно із п.2.1 Договору продаж здійснюється за 56 561,50 грн.

Так як правочин між подружжям було укладено під час фактичного шлюбу, то гроші сплачені позивачу відповідачем є спільною сумісною власністю. Ці гроші витрачені позивачем на потреби сім'ї. В свою чергу майно набуте відповідачем після придбання 1/2 будинку АДРЕСА_3 також є спільною сумісною власністю.

Таким чином, відповідач фактично набула право приватної власності ще на 25% будинку АДРЕСА_3. На підставі зазначеного відповідачу в будинку 320 належить 39% (25+14).

Позивач фактично під час придбання будинку володів 86 % будинку - частка позивача відповідно сплачених власних коштів. Після продажу відповідачу під час сумісного мешкання 1/2 будинку його доля зменшилась на 25% і відповідно склала 61 %.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2015 року (а.с.135-139) в позові позивача ОСОБА_2 у цій справі відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.146-151) просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове по суті позовних вимог, згідно якого задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

У судове засідання 26 листопада 2015 року належним чином повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.167-169) апелянт - позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3, представник останньої за договором - адвокат (а.с.54-55) Осіпчук Ю.В. не з'явились.

Апелянт - позивач ОСОБА_2 на виконання вимог ст. 77 ЦПК України заяв-повідомлень про зміну свого місця проживання (перебування) чи пояснення причин неявки апеляційному суду не подавав.

Відповідач ОСОБА_3 26 листопада 2015 року подала апеляційному суду клопотання (а.с.174-175) про відкладення розгляду цієї справи апеляційним судом через перебування її представника за договором - адвоката (а.с.54-55) Осіпчук Ю.В., як юрисконсульта ТОВ «Ю Ві Моторс», у відрядженні у м. Київ у період з 25.11.2015 року по 28.11.2015 року.

При вищевикладених обставинах, заслухавши представника апелянта-позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с. 40) ОСОБА_8, який зазначав, що його довірителю ОСОБА_2 відоме про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом сьогодні, останній бажає приймати участь при розгляді цієї справи апеляційним судом не особисто, а через нього, як представника, проти задоволення клопотання відповідача ОСОБА_3 про відкладення розгляду цієї справи апеляційним судом заперечував, просив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю нез'явившихся осіб, враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 завчасно ще 20 жовтня 2015 року (а.с.167) була повідомлена про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом, а, відповідно, також завчасно був повідомлений про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом представник відповідача Осіпчук Ю.В., який мав можливість планувати свою роботу з урахуванням участі у цій справі, а ОСОБА_3 - мала можливість підшукати іншого представника в разі зайнятості у цей день Осіпчук Ю.В.; в силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, колегія суддів ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх нез'явившихся осіб за присутністю представника апелянта-позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с. 40) ОСОБА_8

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта-позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с. 40) ОСОБА_8, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 212-213, 215 ЦПК України, ст. ст. 60-61, 63, 69, 70-71, 74 СК України, ст.ст. 190, 325, 392 ЦК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, за змістом ст. 3 ч.2 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Як передбачено ст.74 СК України: якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (право спільної сумісної власності подружжя).

У п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначено, що при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що згідно із договором купівлі-продажу від 08 лютого 2007 року ОСОБА_2 продав громадянину ОСОБА_9 квартиру за адресою АДРЕСА_4 за 199 475,00 грн. (а.с.51).

Згідно із договором купівлі-продажу від 16 березня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках, тобто по ? частці кожний, придбали у власність житловий будинок за адресою : АДРЕСА_3 за 227000,00 грн. (а.с.12-13).

Після цього, за договором купівлі-продажу від 20 травня 2010 року ОСОБА_2 продав належну йому 1/2 частину зазначеного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 відповідачу - іншому співвласнику цього будинку - ОСОБА_3 за 56 561,50 грн. (а.с.9-11).

Згідно із розпискою від 11 жовтня 2014 року (а.с. 74) із доповненнями від 25.11.2014 року (а.с.75), підписаної особисто позивачем ОСОБА_2, останній отримав від відповідача ОСОБА_3 також грошові кошти у сумі 25 000,00 грн. на благоустрій житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5. В даній розписці позивач також вказав, що претензій майнового характеру до ОСОБА_3 за період сумісного проживання з жовтня 2006 року по теперішній час (тобто по дату складання розписки) не має. Не заперечує проти знаходження у власності ОСОБА_3 житлового будинку за адресою АДРЕСА_3.

Також згідно із розпискою від 11 жовтня 2014 року (а.с.76) ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 будинок за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.88-89).

Факт придбання даного будинку позивачем підтверджується також актом прийому-передачі від 21 листопада 2014 року (а.с. 90).

При вищевикладених обставинах, дослідивши наявні у справі докази, суд першої інстанції правильно вважав, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 на час ухвалення оскаржуєимого рішення у цій справі належить лише на праві приватної власності і лише ОСОБА_3

Оскільки, будинок 16 березня 2007 року був придбаний сторонами у цій справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках по ? кожний за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, свою 1/2 частину цього будинку ОСОБА_2 продав відповідачці ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20 травня 2010 року, отримав за це гроші за 56 561,50 грн. та належних, допустимих доказів того, що позивачем ОСОБА_2 дані кошти у подальшому були потрачені на сумісні з відповідачкою ОСОБА_3 потреби у матеріали цієї справи не надано.

За таких обставин, правові підстави для визнання будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та зокрема за позивачем ОСОБА_2 61 % права власності на вказаний будинок у цій справі відсутні.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у тому числі у зв'язку із вищевикладеним, не підлягають задоволенню вимоги позивача ОСОБА_2 у цій справі позовного провадження про встановлення факту, який має юридичне значення, про те, що позивач ОСОБА_2, як чоловік, та відповідач ОСОБА_3, як жінка, мешкали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 2007 року по січень 2014 року, оскільки встановлення такого факту не породжує ніяких юридичних наслідків для позивача ОСОБА_2 в межах пред'явлених позовних вимог у цій справі при вищевикладених встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах цієї справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним у позові у цій справі та яку він та представник останнього вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Дійсно в силу вимог ст. 74 СК України:

-якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч.1);

- на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбів, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (право спільної сумісної власності подружжя).

Якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ст. 57 ч. 7 СК України).

Позивач ОСОБА_2 наполягав у цій справі, що:

- він, як чоловік, перебував у фактичних шлюбних відносинах із відповідачем ОСОБА_3, як жінкою, без реєстрації шлюбу на час придбання (16 березня 2007 року) ними за спільні кошти за 227000,00 грн. спірного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3;

- 195 300,00 грн. (86 % вартості) із цих спільних коштів у сумі 227000,00 грн. є його, ОСОБА_2 особистою приватною власністю, оскільки у тому числі були отримані ним - ОСОБА_2 особисто від продажу 08 лютого 2007 року ОСОБА_9 його власної квартири за адресою АДРЕСА_4 за 199 475,00 грн.

Проте, ці обставини, зазначені позивачем ОСОБА_2 у цій справі, не мають значення для правильного вирішення цієї справи по суті, оскільки останній - ОСОБА_2 при покупці 16 березня 2007 року вищезазначеного будинку за адресою: АДРЕСА_3 уклав із ОСОБА_3 письмовий договір (а.с.12-13), в якому сторони визнали, що зазначений будинок не є їх спільною сумісною власністю як чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а є їх спільною частковою власністю у рівних частках, тобто по ? частці кожному.

Суд першої інстанції правильно виходив при вирішенні цієї справи із презумпції правомірності правочину - договору купівлі-продажу від 16.03.2013 року зазначеного будинку сторонами у цій справі.

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність вищезазначеного договору купівлі-продажу будинку від 16.03.2007 року прямо не встановлена законом та позивач ОСОБА_2 не надав суду у цій справі доказів того, що вказаний договір був визнаний судом недійсним в іншій справі на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі, не заявляв позовних вимог про визнання недійсним цього договору й у цій справі, а, відповідно, останні не були предметом розгляду судом першої інстанції у цій справі.

Те, що ОСОБА_2 не оспорював той факт, що він був на час покупки вищезазначеного будинку 16.03.2007 року власником лише ? його частини, є також той факт, що він уклав із ОСОБА_3 у подальшому 20.05.2010 року ще один договір (а.с.9-11), за яким продав цю частину ОСОБА_3 за 56 561,50 грн.

Зазначений договір купівлі-продажу від 20.05.2010 року також є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнавався судом недійсним в цій справі, оскільки позивач ОСОБА_2 таких позовних вимог у цій справі не заявляв.

Докази того, що цей договір сторін від 20.05.2010 року був визнаний судом недійсним в будь-якій іншій справі у матеріалах цієї справи також відсутні.

Крім того, в силу вимог ст. 62 ч. 1 СК України, який діє з 01.01.2004 року, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У матеріалах цієї відсутні належні, допустимі докази того, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3, який з травня 2010 року вже належав лише на праві особистої приватної власності і лише жінці ОСОБА_3, саме з травня 2010 року і по січень 2014 року істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат ОСОБА_2 та ОСОБА_3 або затрат ОСОБА_2, як чоловіка, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у вказаний період, що останній можна визнати за рішенням суду у цій справі на підставі ст. 62 ч. 1 СК України спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визначити у ньому ідеальні частки кожного з них, та зокрема 61% права власності позивача ОСОБА_2, як про це безпідставно просив останній у своєму позові у цій справі.

Самі по собі покази будь-яких свідків (а.с.100-102, 119-120, 131) у цій справі на підтвердження (непідтвердження) проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вказаний період в даному будинку чи проведення будь-яких робіт у цьому будинку за будь-які кошти, а також звіт ПП «Юртекс-сервіс» від 25.03.2015 року (а.с.23-28) про ринкову вартість вищевказаного будинку станом на 25.03.2015 року у сумі 438 921,48 грн. (а.с.23-25) чи придбання будь-яких матеріалів до травня 2010 року (договір від 17.09.2007 року а.с.98-99) не є належними, допустимими доказами у цій справі в обґрунтування позову позивача щодо наявності правових підстав, передбачених ст. 62 СК України, для визнання цього будинку його спільною сумісною власністю із ОСОБА_3

Належними, допустимими доказами у цій справі, враховуючи невизнання позову позивача відповідачем у цій справі, могли б бути лише письмові докази позивача на підтвердження придбання ним матеріалів, проведення ним робіт (конкретний перелік) у вказаному будинку і саме у період з травня 2010 року і по січень 2014 року за власні кошти або власними силами (письмові чеки, накладні на придбання будівельних матеріалів чи приладів, договори із підрядними організаціями на виконання робіт тощо), а також висновок відповідної експертизи, за змістом якої було б визначено, не ринкову вартість будинку станом на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі з урахуванням економічної ситуації України, курсом гривни України до долару США, а - скільки складає вартість цих матеріалів та робіт, скільки складала вартість будинку до придбання цих матеріалів та проведення робіт, та чи взагалі істотно збільшилась вартість цього будинку за рахунок цих матеріалів та робіт, якщо збільшилась, то на скільки.

Суд першої інстанції в силу вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи.

Позивачем ОСОБА_2 чи представником останнього у цій справі клопотання про проведення такої експертизи перед судом першої інстанції не заявлялось, вищезазначені письмові докази суду першої інстанції у матеріали цієї справи не надавались.

Небажання та недоцільність заявлення такого клопотання позивачем ОСОБА_2 у суді першої інстанції у цій справі підтвердив у суді апеляційної інстанції й представник останнього за довіреністю (а.с.40) ОСОБА_8, який чомусь безпідставно вважав, що у матеріали цієї справи позивачем надані належні та допустимі докази, які давали можливість суду першої інстанції ухвалити рішення на користь позивача.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом у цій справі в силу вимог ст. 303 ч. 2 ЦПК України при оскарження рішення суду першої інстанції від 31 серпня 2015 року як належний, допустимий доказ обставини, які були встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2015 року в іншій цивільній справі за участю тих самих сторін, копія якого додана апелянтом до його апеляційної скарги (а.с.155-156), та яке ще не набрало законної сили, оскільки є предметом апеляційного оскарження, про що зазначав представник апелянта-позивача у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції у цій справі 23.11.2015 року.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Питання про розподіл судових витрат, понесених сторонами у цій справі під час розгляду цієї справи судом першої інстанції, оскаржуємим рішенням у цій справі не вирішувалось.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту - позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору 2 944,70 грн. (а.с.145), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С.Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.