У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за комунальні послуги, витрат на ремонт нежитлових приміщень, квартири, автомобіля, витрат на утримання спільних дітей, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду із указаним позовом. Зазначав, що за час шлюбу з ОСОБА_4 ними набуто підвальні нежитлові приміщення загальною площею 46,3 кв. м по АДРЕСА_2. Шлюб між сторонами розірвано 22 червня 2010 року. Після розірвання шлюбу він провів ремонтно-реставраційні роботи в зазначених підвальних приміщеннях на суму 48 082 грн 10 коп.; на ремонт квартири АДРЕСА_1, яка є об'єктом спільної сумісної власності, він поніс витрати у розмірі 20 301 грн 30 коп. На утримання спільних дітей сторін він витратив 12 505 грн для придбання для них диванів, куртки, оплату курсів водіїв. Зазначав, що він поніс витрати на утримання спільного автомобіля: на ремонт, оплату полісів обов'язкового страхування, сплату податку. Вказував, що він сплачував комунальні послуги та кошти на утримання спірної квартири. Посилаючись на те, що відповідач зобов'язана відшкодувати частку витрат пропорційну розміру її частки у майні та витрати на утримання дітей, просив задовольнити позов.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2014 року поновлено строк звернення до суду. Позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 половину витрат на ремонт підвальних приміщень по АДРЕСА_2 у розмірі 24 041 грн 5 коп.; половину витрат на ремонт квартири АДРЕСА_1 - 10 150 грн 65 коп.; витрати на спільний автомобіль - 14 770 грн 8 коп.; частку витрат на оплату комунальних послуг, що надані у квартиру АДРЕСА_1, - 5 798 грн 93 коп. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що з 12 вересня 1987 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який було розірвано 22 червня 2010 року.

Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 червня 2014 року визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право спільної часткової власності по Ѕ частині за кожним на нежитлові приміщення загальною площею 46,3 кв. м за адресою АДРЕСА_2 та по Ѕ частині за кожним автомобіля Mitsubishi Grandis, 2006р. випуску, д. н. з. НОМЕР_1.

Крім того, сторони є спів <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2100/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>власниками двохкімнатної ква <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2105/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>ртири житловою площею <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2107/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>27,3 кв. м, <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2108/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1> загальною площею 49,6 кв. м по п <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2110/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>р. АДРЕСА_1, яка передана їм у власність в порядку Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові в частині витрат на оплату житлово-комунальних послуг, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 у квартирі не проживає, тому підстави стягувати з неї такі кошти відсутні.

Однак, повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду неможливо.

Обов'язок по оплаті співвласником квартири житлово-комунальних послуг, утримання будинку і прибудинкової території передбачений ст. 360 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує.

Згідно із ст. 360 ЦК України <nau://ukr/435-15|st360> кожний учасник спільної часткової власності відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги апеляційний суд положень вказаних норм не врахував, не звернув уваги, що обов'язок по оплаті за надані послуги з утримання будинку і прибудинкової території, теплопостачання квартири особам, які надають такі послуги, її співвласник має нести незалежно від користування нею.

Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо стягнення заборгованості по водопостачанню, то при вирішенні зазначеного спору суд, мав з'ясувати, хто користувався такими послугами, чи були встановлені у квартирі засоби їх обліку, а, відповідно, яким чином визначався обсяг споживання цих послуг: за показниками засобів обліку чи згідно затверджених у встановленому порядку норм споживання.

У першому випадку (в разі визначення обсягу послуг за показниками засобів обліку) обов'язок по їх оплаті покладається на осіб, які проживали у квартирі, а в разі нарахування за нормами споживання, - оплату послуг мають проводити всі зареєстровані у жилому приміщенні особи, крім випадків, коли вони тимчасово відсутні в ньому і подали письмову заяву та офіційний документ, що підтверджує відсутність (п. 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року).

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типового договору про надання населенню послуг з газопостачання та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 року № 2246» від 5 липня 2006 року № 938 нарахування за спожитий газ проводиться відповідно до кількості осіб зареєстрованих у квартирі, у разі, якщо кількість спожитого газу не обліковується лічильником.

Згідно п. 28 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання населенню послуг з газопостачання» від 9 грудня 1999 року № 2246 споживач має право на проведення перерахунку за надані послуги з газопостачання за відсутності лічильника газу в разі тимчасової відсутності споживача або членів його сім'ї за основним місцем проживання за період не більш як шість місяців за умови подання в місячний строк з моменту закінчення кожного шестимісячного періоду газопостачальному підприємству письмової заяви з відповідними підтвердними документами.

При вирішенні спору апеляційний суд на наведене уваги не звернув, не з'ясував, як нараховувалась плата за надані послуги, яка кількість осіб була зареєстрована у квартирі, чи подавалися відповідні заяви про перерахунок у зв'язку із зміною кількості осіб, які проживали в ній, і чи проводився такий згідно встановленого порядку.

У рішенні апеляційного суду відсутні висновки щодо існування обставин, які мають значення для вирішення спору в частині стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, дані про їх з'ясування під час розгляду справи відсутні.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову про стягнення витрат на утримання спільного автомобіля, серед яких ОСОБА_3 вказував і податок з власників транспортних засобів, апеляційний суд не врахував, що згідно положень наведеної ст. 360 ЦК України співвласник зобов'язаний брати участь у сплаті податків, та дійшов передчасного висновку про відмову у позові у цій частині.

Вирішуючи спір в частині стягнення витрат на ремонт підвальних нежитлових приміщень, апеляційний суд виходив із того, що оскільки на час укладення договору підряду ОСОБА_3 не мав частки у праві власності на вказане нежитлове приміщення, а право на частку у вказаному приміщення у нього виникло на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 червня 2014 року, ОСОБА_4 не укладала договору із позивачем, ремонтно-будівельні роботи проведені за ініціативою останнього, без згоди власника приміщення, то підстави для їх відшкодування відсутні.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, 29 січня 2010 року сторони, перебуваючи у шлюбі, за договором купівлі-продажу придбали нежитлові приміщення загальною площею 46,3 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, право власності на які було зареєстроване на ОСОБА_4

Оскільки нежитлові приміщення придбані в період шлюбу, то згідно ст. 60 СК України, вони належать сторонам на праві спільної сумісної власності з часу їх набуття.

Тому висновок апеляційного суду про виникнення у позивача права на частку після ухвалення рішення суду помилковий.

Зазначеним рішенням визначені частки сторін у спільному майні, зроблені в ньому висновки не стосується самого часу набуття права власності позивачем.

При вирішенні вказаних вимог суд мав з'ясувати чи пов'язані витрати, про відшкодування яких просить позивач, з утриманням зазначеного майна та залежно від встановлення вказаних обставин вирішити спір.

З огляду на викладене, порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог про стягнення боргу за комунальні послуги, витрат на ремонт нежитлових приміщень, автомобіля, не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, з передачею справи в цій частині на новий розгляд до цього суду.

Щодо вирішення вимог в частині стягнення вартості проведених ремонтних робіт у квартирі, то в цій частині рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Так, відповідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки ремонтно-будівельні роботи були проведені за ініціативою ОСОБА_3 та спрямовані на поліпшення стану квартири, а доказів про те, що необхідність їх проведення була викликана утриманням цього майна в належному стані не подано, то апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у позові в цій частині.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому їх законність судом касаційної інстанції не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за комунальні послуги, витрат на ремонт нежитлових приміщень, автомобіля, скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до цього суду.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук