Справа №592/3505/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Костенко В. Г.
Номер провадження 22-ц/788/2073/15 Суддя-доповідач - Дубровна В. В.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

16 листопада 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Лузан Л. В. , Сибільової Л. О. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія»

на рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 16 вересня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», Управління Державної служби охорони при Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області, третя особа - ОСОБА_4

про відшкодування шкоди, спричиненої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 16 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволений частково.

Стягнуто з ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» (далі- ПрАТ «УОСК») на користь ОСОБА_3 12 230 грн. 21 коп. та 121 грн. 80 коп. у відшкодування витрат, а всього 12 352 грн. 01 коп.

Стягнуто з Управління державної служби охорони при УМВС України в Сумській області (далі-УДСО) на користь ОСОБА_3 відшкодування матеріальної шкоди у сумі 10 144 грн. 88 коп., грошове відшкодування моральної шкоди у сумі 2 000 грн., відшкодування витрат у сумі 121 грн. 80 коп., а всього 12 266 грн. 68 коп..

Відмовлено у задоволенні позову у іншій частині за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ПрАТ «УОСК» просить змінити рішення суду в частині задоволеного позову до ПрАТ «УОСК» та стягнути з нього на користь позивача суму страхового відшкодування у розмірі 7 189 грн. 12 коп. та пеню у розмірі 2 152 грн. 00 коп., в іншій частині задоволених вимог відмовити.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних витрат, не звернув уваги на той факт, що правовідносини сторін по даному спору регулюються ст.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою встановлено, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Законом України «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено відповідальність страхової компанії при страхуванні цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів у вигляді пені. Так, відповідно до вимог п.36.5 ст. 36 Закону за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня». Такої ж позиції притримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.4 своїх роз'ясненнях від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Вважає, що вимоги позивача стосовно стягнення інфляційних витрат є безпідставними, оскільки в законодавстві України не передбачено застосування ст. 625 ЦК України до деліктних правовідносин, які виникли між потерпілим і страховою компанією. Також судом першої інстанції не було взято до уваги та не надано належної правової оцінки тому, що приписи ст. 625 ЦК України можуть застосовуватись лише при порушенні страховиком своїх зобов'язань перед страхувальником за договором страхування, про що і йдеться в п.21 постанови пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Вважає, ще в даній справі порушення зобов'язань виникло не з договору добровільного страхування, як передбачено в пункті 21 постанови пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», на який посилається суд при винесенні вищевказаного рішення , а з договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, де страхувальником - є Відповідачем (Апелянт), проте Позивач не є страхувальником у розумінні норм Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а є потерпілою особою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, яка проти скарги заперечує, вважає рішення суду законним та обгрунтованим, пояснення ОСОБА_4, який апеляційну скаргу підтримує, вивчивши матеріали справи, перевіривши рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд обгрунтовано виходив з того, що на спірні правовідносини розповсюджуються положення ст. 625 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачів, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 вересня 2014 року біля будинку № 30 по вул.Курській у м.Суми відбулася дорожньо-транспортна пригода з вини водія ОСОБА_4, співробітника УДСО, внаслідок чого був пошкоджений належний їй автомобіль Honda Civic, державний номер НОМЕР_1. Вартість відновлювального ремонту склала 17 334 грн. У зв'язку з пошкодженням автомобіля вона зазнала моральної шкоди. Цивільна відповідальність УДСО застрахована ПАТ «УОСК». Страхова компанія визначила суму страхового відшкодування у розмірі 7 189,12 грн. і повинна була сплатити кошти до 28 січня 2015 року, втім страхове відшкодування до цього часу не сплачено. Неодноразово збільшувала позовні вимоги і остаточно просила стягнути з ПАТ «УОСК» страхове відшкодування у сумі 7 189,12 грн., пеню у розмірі 2 577,44 грн., інфляційні втрати у сумі 2 524,24 грн., 3% річних 137,09 грн. за пріод з 28 січня 2015 року по 16 вересня 2015 року. З відповідача УДСО просила стягнути різницю між страховою сумою та витратами на відновлення автомобіля у сумі 9 145 грн., 1 000 грн. франшизи.

29 вересня 2014 року біля будинку 30 по вул. Курській у м.Суми з вини ОСОБА_4, співробітника УДСО, сталася дорожньо-транспортна пригода - зіткнулися автомобілі ВАЗ-21093, державний номер НОМЕР_2, під керуванням останнього та Honda Civic, державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3

Від зіткнення автомобіль Honda Civic, державний номер НОМЕР_1, отримав механічні пошкодження. На відновлення автомобіля ОСОБА_3 було витрачено коштів на загальну суму 17 334 грн., зокрема, лише 15 березня 2015 року нею був відремонтований бампер передній, замінене переднє ліве крило та фара, проведене фарбування.

На час пригоди цивільна відповідальність УДСО була застрахована ПрАТ «УОСК», страховий поліс № АС /8828160 зі строком дії з 13 грудня 2013 року по 12 грудня 2014 року. Ліміт за заподіяну шкоду майну визначений у сумі 51 000 грн., франшиза - 1 000 грн.(а.с.38).

13 листопада 2014 року ОСОБА_3 звернулася до ПрАТ «УОСК» із заявою про виплату страхового відшкодування. За даним зверненням страховик прийняв рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 7 189,12 грн.

Про прийняте рішення позивача було проінформовано листом від 12 лютого 2015 року (а.с.12), однак всупереч положенням ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПАТ «УОСК» не здійснив виплату страхового відшкодування у строк,передбачений договором, тобто не пізніше 90 днів - до 11 лютого 2015 року.

Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ч.1 ст.990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

У відповідності до роз'яснень, які містяться в п.19 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України "Про страхування" у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку.

Відповідно до ст. 22.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК). Згідно зі статтями 251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Статтею 530 ЦК визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Аналогічна правова позиція викладена і в Постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України вона є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму, та має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Не можливо погодитись з доводами апелянта про відсутність підстав для застосування ст. 625 ЦК України, з посиланням на те, що правовідносини сторін цього спору регулюються ст.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої «якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства, то застосовуються норми цього Закону». Пунктом 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначена відповідальність у вигляді пені.

Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов'язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов'язання.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі N 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі N 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі N 6-42цс11).

За викладених обставин колегія суддів знаходить рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 16 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -