Справа № 442/7288/14 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/783/4341/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Фейір К.О.

з участю: представника позивача ОСОБА_2- адвоката Ловінської С.С.,

представника відповідача ОСОБА_4- адвоката Коцан Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, остаточно уточненим у травні 2015 року, до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якому просила стягнути з відповідача на її користь:

- заборгованість по заробітній платі в розмірі 2907,48 грн.;

- компенсацію за невикористані 152 календарних дні щорічної відпустки в розмірі 5820,56 грн.;

- середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по 23.10.2014р. в сумі 17052 грн.;

- моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 09.01.2008р. вона працювала у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 продавцем у магазині «Крамниця-промпродтовари» згідно трудового договору № 6 від 09.01.2008р., зареєстрованого Бориславським центром зайнятості. У вказаному магазині вона попрацювала до 12.03.2014р. та звільнена за ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням. При розрахунку у день її звільнення, відповідач не провела з нею остаточного розрахунку та не виплатила їй всіх належних сум, а саме: заробітну плату за період роботи з 01.01.2014р. по 12.03.2014р. включно в сумі 2907,48 грн.; грошову компенсацію за невикористані 152 календарних дні відпустки (з 09.08.2008р. по 12.03.2014р.) в сумі 5820,56 грн. Позивачка зазначає, що вона зверталася до відповідачки із письмовою претензією про виплату їй вищевказаних сум, проте ні відповіді, ні коштів вона не отримала. Крім цього вважає, що відповідач повинна сплатити їй також суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, що становить 17 052 грн. На підставі наведеного просила задовольнити її позов.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 травня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково: стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 267 грн. 52 коп. заборгованості по заробітній платі за березень 2014 року; 10362 грн. 70 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку; 500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду оскаржили сторони.

В апеляційній скарзі відповідачка вказує, що вона провела фактичний розрахунок із позивачкою 27 лютого 2014 року, виплативши їй в цей день заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористані відпустки. Зазначає, що позивачка отримала розрахункові кошти при звільненні, проте відмовилась розписатись у платіжних відомостях про отримання заробітної плати та відпускних, про що ОСОБА_4 було складено акт від 27.02.2014р. Також вказує, що стягнення з неї 500 грн. на відшкодування моральної шкоди є безпідставним, оскільки позивачкою не було наведено фактів та доказів в підтвердження, того, що неправомірні дії відповідача, пов'язані з позбавленням її належних їй коштів, спричинили їй моральну шкоду. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивачка зазначає, що рішення суду ухвалено на неповно з'ясованих обставинах справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до безпідставної відмови у задоволенні усіх її позовних вимог.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким стягнути в її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 2907,48 грн. та компенсацію за 152 календарних дні щорічної відпустки в розмірі 5820,56 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_4 підлягає відхиленню, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково: рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за відпустку в межах заявлених позовних вимог, суд виходив з ого, що позивач одержала повний розрахунок 27.02.2014р., що підтверджується актом та має право лише на 267,52 грн. заборгованості по заробітній платі.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки обставини справи, які суд вважав встановленими, недоведені, суд допустив порушення норм процесуального і матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що по направленню Бориславського міського центру зайнятості 09 січня 2008 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений письмовий безстроковий трудовий договір за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язалась виконувати роботу продавця, а ФОП ОСОБА_4 зобов'язувалась виплачувати її працю в розмірі мінімальної заробітної плати з наданням щорічної оплачуваної відпустки 24 дні на рік згідно графіку (а.с. 9).

Встановлено, що позивач працювала продавцем в смт. Східниця Львівської області в магазині «Крамниця-промтовари».

Трудовий договір розірвано сторонами 12 березня 2014 року відповідно до ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням).

Встановлено, що заробітна плата виплачувалась готівкою на підставі платіжних відомостей за кожний місяць один раз в місяць під розписку працівника.

У наявних в матеріалах справи копіях платіжних відомостях, наданих відповідачкою ОСОБА_4, за січень, лютий, березень 2014 року, які за своїм змістом не відповідають вимогам ст. 110 КЗпП України (не зазначена загальна сума заробітної плати, розміри і підстави відрахувань та утримання, не підписані бухгалтером та не завірені печаткою ФОП ОСОБА_4.) відсутні підписи позивачки ОСОБА_2 про одержання нею в січні 2014р. - 1097,57 грн. (а.с. 25), в лютому 2014р. - 1097,57 грн. (а.с. 24), за березень 2014р. - 414,52 грн. (а.с. 24).

Таким чином відповідач ФОП ОСОБА_4 сама підтвердила, що заробітна плата за вказані місці не одержана позивачкою ОСОБА_2

Той факт, що перед позивачкою була заборгованість по заробітній платі за січень і лютий 2014 року частково визнається відповідачкою ОСОБА_4 в її апеляційній скарзі (а.с. 122), тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню.

Висновки суду про те, що позивач одержала заробітну плату за січень, лютий і березень 2014р. разом із розрахунковими в сумі 6752,14 грн., проте відмовилась розписатись у відомостях, що підтверджується актом від 27.02.2014р., складеним ФОП ОСОБА_4 за підписом свідків ОСОБА_6 - власника приміщення та ОСОБА_7, є непереконливим та не підтверджується належними доказами, оскільки станом на 27.02.2014р. трудовий договір з ОСОБА_2 розірваний не був і правові підстави для виплати розрахункових були відсутні. Відомість для виплати ОСОБА_2 вказаної суми відповідно до Положення про ведення бухгалтерського обліку не складалась, ця сума не відображена у даних Пенсійного фонду України за лютий 2014р. на застраховану особу ОСОБА_2, а навпаки зазначено, що в січні і лютому їй нарахована заробітна плата в розмірі 1228 грн., в березні їй нарахована заробітна пата в розмірі 430 грн. (а.с. 41).

Окрім того, у разі неодержання працівником заробітної плати, нараховані суми підлягали депонуванню, складання акту на підтвердження цього факту законодавством, яке регулює бухгалтерський облік, не передбачено.

Відповідно до пункту 6 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і оплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивні частині рішення.

Проте суд першої інстанції цих роз'яснень не врахував та задовольняючи позов частково в сумі 267,52 грн. заробітної плати за березень 2014 року не навів в рішенні відповідних розрахунків при визначенні цієї суми, яка підлягає стягненню, а в резолютивній частині рішення вказав, що сума 267 грн. 52 коп. зазначена з урахуванням утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів, хоча не мав повноважень на відрахування податків, передбачених законом.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині часткового задоволення позову про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в повному розмірі, а саме в сумі 2907 грн. 48 коп. (1218,00 + 1218,00 +471,48), що становить заборгованість по заробітній платі в розмір мінімальної заробітної плати згідно умов трудового договору за січень, лютий, до 22.03.2014р. без податкового податку та інших обов'язкових платежів.

Колегія суддів вважає, що не можна погодитись з рішенням суду в частині відмови у позові про стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основні та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до ст. 75 КЗпП України та умов укладеного трудового договору позивачка мала право на 24 календарні дні відпустки за відпрацьований рік.

За період роботи у ФОП ОСОБА_4 з 09.01.2008р. по 12.03.2014р. позивач ОСОБА_2 мала право на 152 календарних дні відпустки, проте такі не використала на день звільнення у зв'язку з чим має право на грошову компенсацію в розмірі 5820 грн. 56 коп. Наведений позивачем в позовній заяві розрахунок розміру грошової компенсації є вірним, тому колегія суддів з ним погоджується.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, суд виходив з того, що позивач використала 24 дні відпустки за період з 09.01.2008р. по 09.01.2009р., що підтверджується наказом про надання відпустки № 2 від 21.05.2013р. з 01 липня по 24 липня 2013 року, який нею підписаний, а за решту днів відпустки їй виплачена компенсація при виплаті розрахункових згідно акту від 27.02.2014р. в загальній сумі 6752,14, від одержання яких вона відмовилась.

Проте погодитись з таким висновком суду не можна, оскільки обставини, які суд вважав встановленими, не доведені.

Позивач ОСОБА_2, яка допитана судом як свідок, категорично заперечує перебування її у відпустці по наказу від 21.05.2013р., її підпис на цьому наказі та одержання відпускних (а.с. 20).

В Наказі № 2 про надання відпустки ОСОБА_2 зазначено датою його складання 21.05.2013р., між тим як підпис керівника під цим наказом (прізвище не зазначено) вчинений 21 червня 2013р. (а.с. 20) наказ не завірений печаткою ФОП ОСОБА_4

В особовій картці працівника ОСОБА_2, яка ведеться за типовою формою № п-2, затвердженою Наказом Держкомстану та Міністерства оборони України 25.12.2009р. № 495/656, не вказано підставу надання відпустки, а саме номер наказу. Між тим колегією суддів встановлено, що заяву про надання відпустки у вказаний період ОСОБА_2 не писала, особова картка працівника ОСОБА_2, у якій зазначено в розділі V про її відпустку з 01.07. по 24.07.2013р. не підписана не тільки ФОП ОСОБА_4 та працівником кадрової служби, але й працівником ОСОБА_2 (а.с. 68) при звільненні її з роботи.

Окрім того, немає доказів виконання цього наказу про відпустку, у тому числі виплати відпускних: відсутні платіжні відомості, за якими нібито були виплачені відпускні кошти з підписом ОСОБА_2 про їх одержання або докази депонування таких сум.

Колегія суддів вважає, що не можна погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що платіжна відомість за липень 2014р., у якій вказано про отримання ОСОБА_2 заробітної плати в розмірі 1041,36 грн., є виплатою відпускних, оскільки не наведено доказів виплати заробітної плати за 4 відпрацьовані дня липня, які вказані в поданих відповідачкою табелях обліку використання робочого часу.

Допитаний судом свідок ОСОБА_8, яка працювала разом з ОСОБА_2 з 2008р. по січень 2014р. дала покази про те, що ОСОБА_2 протягом з 09.01.2009р. по 12.03.2014р. працювала без відпустки.

Вищенаведене в системному аналізі з поясненнями ОСОБА_2 дає підстави прийти до висновку, що ОСОБА_2 не була у відпустці у період з 01.07. по 24.07.2014р. та не одержувала відпускних.

Колегія суддів вважає, що не знайшло підтвердження отримання позивачкою ОСОБА_2 компенсації за невикористану відпустку за інші періоди її роботи в загальній сумі 6752,14 грн. згідно акту відповідачки від 27.02.2014р. про виплату розрахункових.

Зазначена сума 6752,14 грн. не розшифрована відповідачкою у встановленому порядку за даними бухгалтерського обліку, не надано доказів переказу податків та відповідних відрахувань з цієї суми. Крім того, підстави для виплати розрахункових позивачці станом на 27.02.2014р. були відсутні, оскільки заяву про звільнення з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП України ОСОБА_2 написала тільки 07.03.2014р. та відправила на адресу ОСОБА_4 07.03.2014р. (а.с. 59, 60) і тільки після одержання цієї заяви трудовий договір було розірвано 12.03.2014р.

Свідки, які підписали акт не підтвердили факту одержання позивачкою цих грошей.

Та обставина, що акт від 27.02.2014р. про повну виплату ОСОБА_4 позивачці ОСОБА_2 станом на 27.02.2014р. усіх розрахункових містить неправдиву інформацію, підтверджується також тим, що відповідач включила ОСОБА_2 у платіжну відомість за березень 2014 року нарахуванням заробітної плати ОСОБА_2 з якої були проведені відрахування в Пенсійний фонд за березень 2014р. (а.с. 24,41).

Таким чином з позивачкою не проведено повний розрахунок на день звільнення 12.03.2014р.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів вважає, що з відповідача ФОП ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 на підставі ч.1 ст. 117 КЗпП України слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період 12.03.2014р. по 06.05.2015р. згідно її заяви про збільшення позовних вимог від 06.05.2015р. (а.с. 105) в розмірі 17 071 грн. 50 коп. (середній заробіток за один робочий день = 59,90 грн. ((1228+ 1228) : 41 роб. день = 59,90 грн.) х 285 роб днів = 17 071,50).

У зв'язку з порушенням трудових прав позивач ОСОБА_2 зазнала моральної шкоди, тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідачки на її відшкодування 500 грн., що є достатньою сатисфакцією.

Ураховуючи, що рішення суду ґрунтується на припущеннях, висновки суду не підтверджені належними доказами, чим допущено порушення норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи та порушення норм матеріального права, які регулюють оплату праці та відпустку, рішення суду залишатись в силі не може і підлягає скасуванню.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.2,4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 березня 2015 року в частині стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористані дня відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в розмірі 2907 (дві тисячі дев'ятсот сім) грн. 48 коп., компенсацію за невикористані 152 кал. дні щорічної відпустки в розмірі 5820 (п'ять тисяч вісімсот двадцять) грн. 56 коп., середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 12 березня 2014 року по 06 травня 2015 року в сумі 17 071 грн. 50 коп. (сімнадцять тисяч сімдесят одну) грн.

Рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах платежу за один місяць в розмірі 1228 грн. допустити до негайного виконання.

Суми зазначені в рішенні без утримання податків та інших обов'язкових платежів.

Рішення суду в частині стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 501 (п'ятсот одну) грн. 60 коп. судового збору в дохід держави.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий Т.Г. Мусіна

Судді: І.В. Бермес

Р.В. Савуляк