Справа № 351/342/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1532/2015
Головуючий у 1 інстанції Боднарук М. В.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б., Капущак С.В.,

з участю апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Просто страхування» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Снятинського районного суду від 03 червня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В березні 2015 року Приватне акціонерне товариство «Просто страхування» звернулося до суду до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги мотивувало тим, що 12.07.2012 року акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування» та ОСОБА_3 уклали договір страхування №АТК 219624 майнових інтересів власника автомобіля НОМЕР_1. 23.01.2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода, учасниками якої були автомобіль НОМЕР_2, яким керував відповідач та застрахований автомобіль НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_3 Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пошкоджено автомобіль страхувальника, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Dacia LOGAN» становить 12 545, 20 грн., а відповідно до ремонт-калькуляції №656 від 05.07.2013 року вартість відновлювального ремонту становить 10 310, 46 грн. Дорожньо-транспортна пригода була визнана страховим випадком, про що 12.07.2013 року було складено Страховий акт. Відповідно до Угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 20.12.2013 року ПрВТ «СК» Арсенал Страхування» відшкодувало АТ «ПРОСТО-страхування» затрати по виплаті страхового відшкодування в розмірі 6 629, 93 грн., однак даної суми не достатньо для покриття всіх збитків, яких АТ «ПРОСТО-страхування» зазнало у зв'язку із даною подією. Просив суд, стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Просто страхування» затрати по виплаті страхового відшкодування в розмірі 3 423, 03 грн. та витрати на оплату судового збору.

Рішенням Снятинського районного суду від 03 червня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 3 423, 03 грн. затрат по виплаті страхового відшкодування та 243, 60 грн. судового збору на користь Приватного акціонерного товариства «Просто страхування».

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.

Апелянт зазначив, що згідно правової позиції Верховного Суду України по справі №6-108 цс 13 постанова від 06.11.2013 року аналіз норм ст.ст. 1172, 1187, 1188 ЦК України приводить до висновку про те, що шкода (в тому числі моральна) завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (водієм) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

На думку апелянта, суд помилково поклав відшкодування шкоди на третю особу - винного в дорожньо-транспортній пригоді на нього, як водія.

Апелянт вказав, що автомобіль «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_4 та приватному підприємцю ОСОБА_5 і що саме цим джерелом підвищеної небезпеки завдано шкоду автомобілю «Dacia LOGAN», реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_6 Крім того, ці обставини підтверджені довідкою № 9147204 про дорожньо-транспортну пригоду № 415 від 30.01.2013 року, яка знаходиться в матеріалах справи.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Вислухавши апелянта, суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 12.07.2012 року Акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування» та ОСОБА_3 уклали договір страхування №АТК 219624 майнових інтересів власника автомобіля НОМЕР_1.

Із постанови Снятинського районного суду від 13.02.2013 року вбачається, що ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у розмірі 340 грн. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлено, що ОСОБА_2 допустив порушення п. 12.1, 2.3 б ПДР, яке виразилося в тому, що він 23.01.2013 року біля 17.55 год., керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2 в с. Вовчківці Снятинського району, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку та не відреагував на її зміну, не врахував технічного стану автомобіля, яким він керував, що призвело до відриву заднього колеса та зіткнення з автомобілем НОМЕР_1, що рухався в попутному напрямку під керуванням ОСОБА_3

Під час дорожньо-транспортної пригоди автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

Задовольняючи позов, суд виходив з положень ст.ст. 993, 1187, 1191, 1194 ЦК України, встановивши, що страхової виплати не достатньо для повного відшкодування шкоди потерпілому, позивач виплатив страхове відшкодування відповідно до угоди з ПрВТ «СК»Арсенал Страхування» про зарахування зустрічних однорідних вимог у повному обсязі, стягнувши з відповідача, як з винної особи, різницю між фактично сплаченим АТ «Просто страхування» розміром страхового відшкодування потерпілого і відшкодованими затратами ПрВТ «СК «Арсенал Страхування» на користь АТ «Просто страхування».

Проте погодитися з такими висновками суду не можна, суд дійшов їх із порушенням норм процесуального права, а саме: без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав і обов'язків сторін у даних правовідносинах, належної правової оцінки зібраних у справі доказів.

Судом вірно встановлено і не оспорюється в суді апеляційної інстанції факт дорожньо-транспортної пригоди з вини водія ОСОБА_2, відповідача по справі, яка мала місце 23.01.2013р., у результаті якої була спричинена шкода ОСОБА_3

Однак, під час розгляду справи суд першої інстанції, у порушення вимог ч. 4 ст.10, ст. 33 ЦПК України, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, неповно встановив обставини, які мають значення для справи, не звернувши уваги на те, що відповідач ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди керував транспортним засобом у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, ухвалив рішення, яке не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

В силу ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування, за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Визначення особи, відповідальної за завдання збитків, здійснюється відповідно до норм про відшкодування шкоди.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У п.6 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

У судовому засіданні апеляційної інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з його вини 23.01.2013 року приблизно о 17.55 годині, керував автомобілем «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_2, належним ОСОБА_4 (а.с.61), у зв'язку з виконанням трудових обов'язків водія на підставі трудового договору, укладеного з приватним підприємцем ОСОБА_4.

Це підтверджується записами, які містяться у трудовій книжці відповідача під порядковими номерами 26 та 27 про прийняття його на роботу та звільнення з роботи, трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, укладеним 03.01.2013 року між підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_2, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов'язаний був виконувати обов'язки водія згідно руху автобуса, позмінно через два дні. Цей трудовий договір був розірваний сторонами 29.01.2014 року. Крім того, інформація, яка міститься у дорожньому листі № 025 від 23 січня 2013 року (маршрут, назва та номерний знак транспортного засобу, прізвище водія, відмітки автовокзалів та автостанцій), свідчить про те, що дійсно відповідач на час дорожньо-транспортної пригоди виконував трудові обов'язки.

Отже, виходячи із обставин справи, та доказів, досліджених у суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що позов заявлений не до тієї особи, яка має відповідати за завдані збитки перед Приватним акціонерним товариством «Просто страхування».

Судом першої інстанції не враховано, що предметом спору є збитки за суброгаційною, а не регресною вимогою.

Разом з тим, встановивши такі обставини у справі, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК України), за умови не пред?явлення позову до приватного підприємця ОСОБА_4, відсутності клопотання позивача про залучення співвідповідача (ст. 33 ЦПК України ), апеляційний суд не має процесуальної можливості вирішити позовні вимоги позивача, тому у задоволенні позову слід відмовити.

При тому апеляційний суд не дає правової оцінки межам цивільно-правової відповідальності ОСОБА_4 перед позивачем та правильності розрахунку розміру збитків.

Відмова у задоволенні позову до ОСОБА_2 не позбавляє позивача можливості заявити позов до належного відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Снятинського районного суду від 03 червня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Просто страхування» до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк