Справа № 209/2292/15-ц
Провадження № 2/209/2053/15
РІШЕННЯ

Іменем України

12 листопада 2015 року м. Дніпродзержинськ

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Шендрика К.Л.,

за участю секретаря Драгунцевої С.М.,

прокурора Пилипенко М.Г.,

відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Прокурора Дніпровського району міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_2, в якому просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 26500 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначив, що до органів прокуратури області звернулася ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з заявою про вжиття заходів прокурорського реагування, спрямованих на поновлення її порушеного майнового права щодо володіння та розпорядження належними їй грошовими коштами. За результатом розгляду звернення встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 січня 2015 року по справі №209/905/14-ц частково задоволені позовні вимоги прокурора м. Дніпродзержинська в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_4, як дружини та чоловіка з 1993 року по 09 серпня 2013 року, а також визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину грошових коштів вкладів (рахунків) в банківських установах, відкритих на ім'я ОСОБА_4 та внесених ним у період з 1993 року по 09 серпня 2013 року. Зазначене судове рішення не оскаржувалося та набрало законної сили. Так, вказаним рішенням суду встановлено, що 22 січня 2004 року ОСОБА_4, на підставі договору про депозитний вклад, у Лівобережному відділенні м. Дніпродзержинська ПАТ КБ "ПриватБанк" відкрито пенсійний накопичувальний вклад № SAMDN7163 з розміром внеску 11000 грн. У заповідальному розпорядженні ОСОБА_4 назвав ОСОБА_2П дружиною і поставив підпис під цим розпорядженням. У 2011 році ОСОБА_2П звернулася до Дніпровського РВ м. Дніпродзержинська із заявою щодо прийняття мір до свого співмешканця ОСОБА_4, який заволодів грошовими коштами, що знаходилися на депозитному рахунку, відкритому на ім'я ОСОБА_4 в сумі 53000 грн. Згідно з постановою про відмову в порушенні кримінальної справи за вказаним зверненням від 14 листопада 2011 року, ОСОБА_2П та ОСОБА_4 з 1995 року до 2010 року проживали спільно, і в цей період часу, а саме в 2004 році, був відкритий депозитний рахунок на ім'я ОСОБА_4М, що свідчить про накопичення грошових коштів ОСОБА_4М та ОСОБА_2П в період фактичного спільного проживання, і ці кошти є їх спільною власністю. Також встановлено, що станом на час закриття ОСОБА_4 рахунку 27 грудня 2010 розмір вкладу № SAMDN7163 склав 53000 грн. Вказана постанова сторонами не оскаржувалася, тому правомірно була прийнята судом у якості належного та допустимого доказу по справі №209/905/14-ц. Відповідно до пояснень ОСОБА_4 від 04 листопада 2011 року та ОСОБА_1 від 04 листопада 2011 року, що містяться в матеріалах відмовної справи № 4070 від 14 листопада 2011 року Дніпровського РВ м. Дніпродзержинська, в день закриття вищевказаного рахунку, грошові кошти у розмірі 53000 грн. ОСОБА_4, без відома та згоди ОСОБА_2, поклав на рахунок своєї дочки - ОСОБА_1, тобто ОСОБА_4 неправомірно здійснив розпорядження, а ОСОБА_1 неправомірно набула у власність грошові кошти у сумі 26500 грн., які належали ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_4 Так, в рішенні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 січня 2015 року по справі №209/905/14-ц встановлено, що факт спільного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не заперечувався відповідачами - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Окрім цього, в поясненнях від 04 листопада 2011 року на ім'я начальника Дніпровського РВ ОСОБА_1 по факту закриття її батьком вищезазначеного депозитного рахунку пояснила, що батько переоформив свій рахунок на 53000 грн. на її ім'я, внаслідок неприязних відносин зі своєю співмешканкою, тобто на час відкриття ОСОБА_4 рахунку на ім'я ОСОБА_1, відповідач не лише знала про те, що право на частину грошових кошів депозитного рахунку за договором № SAMDN7163 належить ОСОБА_2, але фактично вчинила дії спрямовані на позбавлення її можливості володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеними грошовими коштами. Набуваючи право власності на грошові кошти у розмірі 53000 грн. від ОСОБА_4 не на підставі відплатного правочину, без згоди ОСОБА_2, ОСОБА_1 не є належним набувачем 1/2 цих коштів, а саме 26500 грн., тому зазначені кошти підлягають стягненню з неї на користь ОСОБА_2 Право на звернення з даним позовом виникло у ОСОБА_2 з моменту набрання чинності рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 січня 2015 року по справі №209/905/14-ц, яким визнано за нею право власності на 1/2 частину грошових коштів вкладів (рахунків) в банківських установах, відкритих на ім'я ОСОБА_4 та внесених ним у період з 1993 року по 09 серпня 2013 року.

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення, посилаючись на обґрунтування позову.

ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася та про причини неявки суду не повідомила.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі та пояснила, що вона підтверджує той факт, що цей вклад в розмірі 11000 грн. від 22 січня 2004 року був відкритий на її батька. Вказує на те, що в даному договорі було заповідальне розпорядження на ОСОБА_2, яке батько відмінив 12 травня 2005 року. З 2011 року ОСОБА_2 писала на батька різноманітні заяви до райвідділу. Між батьком та ОСОБА_2 не було жодних відносин з 2010 року, бо батько проживав у неї. В 2010 році батько склав заповіт на її сестру. Зазначає, що батько був вправі сам розпоряджатися своїми грошима, бо це був його рахунок. 04 листопада 2011 року вона давала пояснення працівникам міліції, при цьому вона говорила правду. Їй не відомо про наявність у батька якихось інших вкладів на суму 11000 грн. В 2010 році батько самостійно перевів гроші зі свого рахунку на її рахунок. Він викликав її в банк, вони відкрили на неї рахунок, і після цього батько здійснив переказ грошей в розмірі 53000 грн. зі свого рахунку на її. Їй не відомо який розмір пенсії був у її батька. Доки батько проживав разом з ОСОБА_2, він працював та отримував пенсію. ОСОБА_2 займалася господарством. До цього моменту ОСОБА_2 не зверталася до неї з цього приводу.

Вислухавши прокурора, відповідача та вивчивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав:

В ході судового розгляду встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 січня 2015 року встановлений факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4, як дружини та чоловіка з 1993 року по 09 серпня 2013 року, за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину грошових коштів вкладів (рахунків) в банківських установах на ім'я ОСОБА_4, внесених ним в період з 1993 року по 09 серпня 2013 року. 22 січня 2004 року ОСОБА_4 було укладено договір про депозитний вклад № SAMDN7163 з ПАТ КБ "ПриватБанк", який було розірвано 27 грудня 2010 року, на момент розірвання договору сума вкладу складала 53000 грн. Виходячи з вище викладеного суд вважає встановленим факт належності ОСОБА_2 на праві власності 1/2 частини депозитного вкладу № SAMDN7163 від 22 січня 2004 року, яка становила 26500 грн. ОСОБА_4 переоформив зазначений депозит на відповідачку без згоди ОСОБА_2, хоча половина коштів на депозитному вкладі № SAMDN7163 від 22 січня 2004 року належали останній. Відповідачка знала, що на момент закриття зазначеного депозиту та переводу з нього на рахунок відповідачки грошових коштів її батько ОСОБА_4 та ОСОБА_2 спільно проживали та вели спільне господарство. Таким чином відповідач не маючи правових підстав незаконно заволоділа належними ОСОБА_2 грошовими коштами та фактично вчинила дії спрямовані на позбавлення позивача ОСОБА_2 можливості володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеними грошовими коштами, які їй належать на праві власності, в сумі 26500 грн. На даний час вказана сума коштів ОСОБА_2 відповідачеи не повернута Ці обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 січня 2015 року, підтверджуються постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 14 листопада 2011 року, копією договору про депозитний вклад № SAMDN7163 від 22 січня 2004 року, відмовним матеріалом № 4070, закінченим 14.11.2011 року, поясненнями ОСОБА_4 та відповідача на ім'я начальника Дніпровського РВ від 04.11.2011 року, та визнано відповідачем в судовому засіданні.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка вважаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07 лютого 2014 року, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до абз. 5 п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07 лютого 2014 року, власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Враховуючи викладене, керуючись 317, 319, 321, 357, 369, 387, 388 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 70, 71 СК України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07 лютого 2014 року, ст.ст. 3, 10, 60, 61, 88, 158, 212, 213, 215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов Прокурора Дніпровського району міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з незаконного володіння задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (інші відомості про боржника суду не відомі) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 (інші відомості про стягувача суду не відомі) грошові кошти в розмірі 26500 (двадцять шість тисяч пятсот) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (інші відомості про боржника суду не відомі) на користь держави судовий збір у розмірі 265 (двісті шістдесят п'ять) гривень.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: К.Л. Шендрик