Справа № 344/2386/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2192/2015
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Ковалюка Я.Ю., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

за участю: представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за час затримки розрахунку, допомоги з тимчасової втрати працездатності та зустрічний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків за недостачу товару,- за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 серпня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом, вимоги якого збільшила під час розгляду справи, до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, мотивуючи тим, що з 11.11.2011 року працювала продавцем у магазині відповідача на умовах трудового договору. З 18.12.2013 по 01.01.2014 року позивач хворіла та перебувала на листку непрацездатності, в зв'язку з чим відповідач повідомив про бажання розірвати трудові відносини. Таким чином, трудовий договір між стронами був розірваний в Івано-Франківському міському центрі зайнятості, а позивач звільнена з роботи за згодою сторін. Посилаючись на те, що при звільненні не проведений повний розрахунок, позивач просила стягнути з відповідача 661,64 грн. заборгованість по заробітній платі, 521,40 грн. - допомоги по тимчасовій непрацездатності, 1932,90 грн. компенсацію за невикористану відпустку та 8707,28 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

В свою чергу приватний підприємець ОСОБА_4 звернувся в суд до ОСОБА_2. з зустрічним позовом про стягнення з останньої 27 934,42 грн. заподіяних матеріальних збитків. В обґрунтування позовної заяви вказував, що уклав з відповідачкою договір про повну матеріальну відповідальність. У січні та листопаді 2013 року остання оттримала продукти харчування по накладних. Проте, за вказаний товар ОСОБА_2 перед позивачем не звітувала, вартість виручки не здала, продукти в натурі не повернула. Вважав, що оскільки під час ззвільнення з роботи ОСОБА_2 не відшкодувала йому завдану шкоду в добровільному порядку просив в судовому порядку стягнути з останньої вартість недостачі товарно-матеріальних цінностей.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05.08.2015 року в задоволенні позовів ОСОБА_2 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до то, що в останній робочий день кожного місяця ОСОБА_2 отримувала обумовлену в трудовому договорі суму заробітної плати, за винятком відрахувань, про що здійснювала запис у відповідний журнал обліку та інформувала про отримані суми відповідача. З нарахованих сум відповідач проводив відповідні нарахування податку та єдиного соціального внеску. Відмова суду в задоволенні позовних вимог про виплату заробітної плати за грудень 2013 року в зв'язку з відсутністю обліку робочого часу, нарахованої та виплаченої заробітної плати, апелянт вважає необґрунтованим, оскільки жодним нормативно-правовим актом виплата заробітної плати не ставиться в залежність від вказаних обставин. Відповідач не може заперечити факту виходу апелянта на роботу за період з 01 по 17 грудня 2013 року, оскільки весь цей час у магазині здійснювалась роздрібна торгівля.

Апелянт вказувала, що відповідачем не надано жодних доказів того, що їй надавалась відпустка чи виплачувалась компенсація. Суд невірно вважав, що при звільненні компенсації підлягають не всі дні невикористаних відпусток за час трудових відносин, а тільки однієї щорічної. Той факт, що вона не працювала у відповідача в січні 2014 року жодним чином не впливає на право отримати компенсацію за невикористані відпустки за період з листопада 2011 року по грудень 2013 року. Також законом не передбачено можливість втрати працівником права на компенсацію щорічної відпустки при звільненні та про обмеження якимись строками права на отримання компенсації за невикористану відпустку.

Вважає, що судом також неправильно застосовано норми матеріального права при відмові їй у виплаті допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю за період з 18 по 31 грудня 2013 року. Так, обов'язок щодо виплати допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю працівнику покладено на роботодавця який перші 5 днів тимчасової непрацездатності оплачує за рахунок власних коштів, а решта - за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового соціального страхування у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Роботодавець виплачує застрахованій особі допомогу за рахунок своїх коштів одночасно із заробітною платою і оформляє заяву на отримання решти суми допомоги з Фонду для подальшої їх виплати працівнику. Оскільки відповідач відмовився приймати листок непрацездатності, то відповідальність за неможливість реалізації апелянтом права на отримання допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю лежить на відповідачу.

За наведених доводів просила рішення в частині відмови в задоволенні її позовних вимог скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальних збитків за недостачу товару не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що облік робочого часу позивача не вівся, даних про невикористання позивачем щорічної відпустки не представлено, а допомога в зв'язку з тимчасовою втратою працездатності повинна виплачуватись не роботодавцем, а за рахунок загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Такий висновок суду не відповідає нормам матеріального права та дійсним обставинам справи.

Встановлено, що з 11.11.2011 року ОСОБА_2працював продавцем у фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на підставі трудового договору, що був зареєстрований у Івано-Франківському міському центрі зайнятості за №6, за умовами п. п. 2, 3 якого позивач зобов'язувалась виконувати роботу продавця, в будні дні з 09 до 18 години з обідньою перервою з 13 до 14 години, а відповідач зобов'язувався оплачувати її працю у розмірі мінімальної заробітної плати на місяць.

З 18.12.2013 року по 01.01.2014 року ОСОБА_2 перебувала на листку непрацездатності в зв'язку з хворобою.

10.01.2014 року Леонова звільнена з роботи за згодою сторін відповідно до ст.36 п.1 КЗпП України.

Спір між сторонами виник в зв'язку з невиплатою ОСОБА_2 під час звільнення з роботи всіх сум передбачених трудовим законодавством, зокрема заробітної плати з 01.12. по 17.12.2013 року, допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 18.12. по 31.12.2013 року, компенсації за невикористану щорічну відпустку тривалістю 51 календарний день в розмірі 1932,90 грн. та компенсацію за час затримки розрахунку з 11.01. по 17.06.2014 року в розмірі 5683,26 грн.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Так, згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 110 КЗпП України, яка узгоджується з положеннями ст. 30 ЗУ "Про оплату праці", встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

При цьому, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно ст.83 ч.1 КЗпП України при звільненні працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Проте, суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідно до ст. ст. 95,115, 116 КЗпП України, ст. ст. 21, 30 Закону України «Про оплату праці» відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець, тобто фізична особа, з якою фактично було укладено трудовий договір, а не позивач.

Пред'являючи вимогу до відповідача, ОСОБА_2 не зобов'язанана доводити відсутність проведення з нею розрахунку по заробітній платі та компенсації невикористаної відпустки. У свою чергу, ОСОБА_4 зобов'язаний довести факт повного розрахунку з позивачем.

Відповідачем не надано суду розрахунково-платіжних відомостей, що засвідчували б виплату чи часткову виплату позивачу заробітної плати за період з 01.12. по 17.12.2013 року. Також не надано й доказів перебування ОСОБА_2 у щорічній відпустці за час роботи у відповідача, відповідно до умов договору тривалістю 24 календарні дні(заяви про надання відпустки, наказів).

З урахуванням цього, колегія приходить до висновку щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, що не була виплачена позивачу у відповідності до вимог трудового законодавства та умов трудового договору в розмірі 661,64 грн. (1213/22Х12) а також компенсацію за невикористану позивачем щорічну основну відпустку у розмірі 1932 грн. за 51 день за період з 11.11.2011 року по 31.12.2013 року, розрахованої позивачем відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою постановою КМУ №100 від 08.20.1995 року.

Відповідно до частини 1 ст. 4 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» фізичні особи - підприємці, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту), є платниками єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Державна служба зайнятості інформує у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, про реєстрацію (зняття з реєстрації) трудового договору між фізичною особою - підприємцем або іншою фізичною особою та працівником не пізніше наступного робочого дня після її проведення

Таким чином з відповідача на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню допомога по тимчасовій непрацездатності з 18 по 31 грудня 2013 року в розмірі 521,40 грн., оскільки обов'язок надання такої покладено на роботодавця, який безпосередньо взаємодіє з відповідним Фондом соціального страхування.

Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівнику сум у день звільнення, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем були заявлені вимоги (з урахуванням змін а.с. 66-67), в тому числі й про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 8707,38 грн. за період з 11.01.2014 року по 14.09.2014 року, які підлягають задоволенню.

Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку станом на час ухвалення судом рішення у справі в матеріалах справи відсутня.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, суперечить нормам матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 серпня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за час затримки розрахунку, допомоги з тимчасової втрати працездатності скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за час затримки розрахунку, допомоги з тимчасової втрати працездатності.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 ідентифікаційний номер НОМЕР_1, НОМЕР_2 свідоцтва про реєстрацію фізичної особи-підприємця, який проживає в АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2, яка проживає в АДРЕСА_2 - 661,64 грн. заборгованості по заробітній платі, 521,40 грн. допомоги по тимчасовій непрацездатності, 1932,90 грн. компенсації за невикористану відпустку, 8707,38 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, а всього - 11823,32 грн.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 НОМЕР_2 свідоцтва про реєстрацію фізичної особи-підприємця, який проживає в АДРЕСА_1 на користь Державного бюджету 535,92 грн. судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

Я.Ю. Ковалюк

В.Д. Фединяк