У х в а л а

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В., Парінової І.К., Cтупак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_3, про поділ майна подружжя та визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про поділ майна подружжя та визнання договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він з 14 червня 1966 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 За час шлюбу вони разом збудували житловий будинок АДРЕСА_1 та набули право власності на земельну ділянку площею 0,0800 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд в с. Муроване Пустомитівського району Львівської області.

В листопаді 2013 року йому стало відомо про те, що відповідачка без його відома і згоди, на забезпечення виконання кредитного договору від 22 вересня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, уклала 22 вересня 2008 року договір іпотеки, згідно умов якого передала в іпотеку вищевказаний належний їм житловий будинок та земельну ділянку.

Вказуючи, що він своєї згоди на передачу в іпотеку майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, не надавав, позивач просив визнати договір іпотеки від 22 вересня 2008 року недійсним та визнати за ним право власності на Ѕ частини будинку та земельної ділянки за вказаною адресою.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 серпня 2014 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 22 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ "КБ "ПриватБанк", посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 та зареєстрований за № 3956, в частині 1/2 частки житлового будинку НОМЕР_2 та земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1.

Визнано право власності ОСОБА_1 на 1/2 частки житлового будинку НОМЕР_2 та земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року, рішення суду першої інстанції скасовано та у справі ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову було відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки на момент укладення договору іпотеки, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, то згода позивача на укладення цього договору є обов'язковою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, то згоди позивача на укладення договору іпотеки не потрібно.

Проте повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 22 вересня 2008 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № LVNRGA, за умовами якого ОСОБА_3 отримала грошові кошти у розмірі 128 777,08 дол. США з нарахуванням процентів за користування кредитом із розрахунку 15 % річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 22 вересня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 22 вересня 2008 року було укладено договір іпотеки №LVNRGA, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0800 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівельза цією ж адресою.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Підставою недійсності правочину у розумінні ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно із ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників.

Положеннями п. 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваних договорів) встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують обов'язкового нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом при наявності письмової згоди другого з подружжя. Справжність підпису на заяві другого з подружжя про згоду на укладення такої угоди повинна бути засвідчена в нотаріальному порядку.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення договору іпотеки, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, посилаючись на відповідні докази, встановив, що шлюб між позивачем та відповідачкою на час укладення договору іпотеки було розірвано.

Відповідно до вимог ст. ст. 57, 58, 59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди, вирішуючи справу, вказаних вимог не дотрималися, в достатній мірі не встановили фактичні обставини справи та не надали належної оцінки тому, що встановлені обставини ґрунтуються на суперечливих доказах і ці суперечності судами не були усунуті.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Cтупак