АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/7343/14-ц Головуючий в І інстанції
Провадження № 22-ц/774/1621/К/15 суддя Пустовіт О. Г.
Категорія - 53 ( І ) Суддя-доповідач - Соколан Н. О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Соколан Н.О.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.

при секретарі: Петренко К. І.

За участю: представника відповідача Безверхої Ірини Іванівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Суха Балка» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Суха Балка» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку із порушення строку її виплати та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "ЄВРАЗ Суха Балка" (надалі - ПАТ "ЄВРАЗ Суха Балка") про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку із порушенням строку її виплати та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що він працював на ПАТ "ЄВРАЗ Суха Балка" з 05.02.1996 року по 30.03.2010 року. У 2012 році позивач дізнався, що відповідач порушував законодавство України в частині виплати заробітної плати за час щорічних відпусток. Відповідач донарахував та виплатив йому у січні 2012 року 6200,90 гривень з урахуванням утримань з цієї суми податку з доходу фізичних осіб в порядку недоплаченого заробітку за час щорічних відпусток за період роботи позивача на підприємстві.

При звільненні із підприємства відповідач не провів з ним остаточного розрахунку, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строку її виплати у розмірі 5927,94 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 450483 грн. Крім того, винними діями відповідача у зв'язку із порушенням законодавства про оплату праці - несвоєчасною невиплатою заробітної плати за минулі роки - позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої він визначив у 10 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 червня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 6 200 грн. без утримання податків та обов'язкових платежів; компенсацію втрати частини заробітної плати (доходу) в зв'язку із порушенням строку виплати в розмірі 5927,94 грн. без утримання податків та обов'язкових платежів; в порядку відшкодування моральної шкоди спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати - 1 000,00 грн.

Стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ "ЄВРАЗ Суха Балка" просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вважає, що судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин справи та неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, посилається на неврахування судом того, що спільна постанова генерального директора та профспілкових комітетів №3 від 06.02.2012 року є чинною та законною, що, зокрема, було встановлено у постанові Верховного Суду України від 18.02.2015 року, а тому нарахування та виплата позивачу заробітної плати за час відпусток відбулося у повному обсязі.

У суду першої інстанції не було підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року, Постанови КМУ від 21.02.2001 року №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" та Постанови КМУ від 20.12.1997 року № 1427, оскільки обов'язковими умовами для їх застосування є нарахування але невиплата громадянину належних йому доходів, порушення встановлених строків їх виплат, затримка виплати нарахованих доходів на один і більше календарних місяців, зростання цін на споживчі товари, тарифи і послуги та доходи не повинні носити разовий характер. В даному випадку, на думку представника відповідача, порушення строків виплати заробітної плати не було, заробітна плата позивачу за час відпусток виплачувалася у строки, передбачені законом та колективним договором, що не оспорює позивач, однак, підприємством було порушено порядок визначення середнього заробітку позивача для оплати відпусток при цьому строки виплати нарахованої заробітної плати не порушено. Спірні суми заробітної плати за час відпусток позивачу не були нараховані взагалі, що також підтверджує безпідставність застосування судом зазначених вище нормативних актів.

Судом не було враховано, що в поєднанні з нормами ч. 3 ст. 116 КЗпП України, умовою для застосування ч. 2 ст. 117 КЗпП України є наявність спору про розмір належних працівникові сум при звільненні, який виник саме в момент звільнення працівника та неправомірні винні дії власника підприємства в невиплаті цих спірних сум, про які працівником заявлено вимоги. У даному ж випадку при звільненні позивача спору щодо належних працівникові сум до виплати не було, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Судом першої інстанції безпідставно стягнуто у відшкодування моральної шкоди 1000 грн., оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення йому винними діями відповідача моральної шкоди.

Крім того, позивач звернувся до суду з позовом із пропуском тримісячного строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору з вимог, що випливають з питань оплати праці.

В запереченнях на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 в період з 05.02.1996 року по 30.03.2010 року працював підземним прохідником. Трудовий договір розірвано з підстав ст. 40 КЗпП України в зв'язку із станом здоров'я (а.с. 10-14).

Відповідно до заяви позивача, підприємством йому було нараховано заробітну плату за час щорічних відпусток та у січні 2012 року виплачено 6200,90 грн.

У період з 1998 року по 2010 рік позивач перебував у відпустках та відповідно до довідки, наданої відповідачем, за вказаний період йому підприємством було донараховано суми недоплаченої заробітної плати за час відпусток: січень-лютий 1998 року - 356,40 грн., квітень 1998 року - 49,80 грн., березень-травень 1999 року - 853,38 грн., серпень-жовтень 2000 року - 1958,88 грн., травень-червень 2001 року - 1586,76 грн., вересень 2001 року - 1458,69, квітень 2002 року - 1698,76 грн., серпень-вересень 2002 року - 2186,41 грн., квітень-травень 2003 року - 1777,16 грн., листопад-грудень 2003 року - 2090,88 грн., березень-квітень 2004 року - 1770,72 грн., серпень-вересень 2004 року - 2053,92 грн., січень-березень 2005 року - 3768,66 грн., травень-червень 2006 року - 3259,31 грн., серпень-вересень 2006 року - 3450,30 грн., квітень 2007 року - 3177,16 грн., жовтень 2007 року - 3555 грн., лютий-березень 2008 року - 4209,48 грн., серпень-вересень 2008 року - 4135,32 грн., квітень-травень 2009 року - 5937,03 грн.. жовтень 2009 року - 3740,88 грн. (а.с.16).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 посилався на те, що підприємством відповідача йому несвоєчасно виплачувалася заробітна плата за час щорічних відпусток. Також позивач зазначив, що зазначеними діями відповідача йому спричинено моральну шкоду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки при звільненні в сумі 5927,94 грн. та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у сумі 6200 грн., суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 21 Закону України "Про відпустки" порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується при наданні працівникам відпусток. Пунктом 10 Порядку передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригується на коефіцієнти підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.95 р. № 108/95-ВР, Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. № 2050-ІП та Постановою КМУ від 21.02.2001р. №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації.

Відповідно до ст. 34 ЗУ "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно п. 2 Положення про компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (затверджене постановою Кабміну України від 20.12.1997 року № 1427 з послідуючими змінами і доповненнями) - компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток. Нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати за період з 01.01.2001 р. здійснюється згідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №1-18/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, визнано, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати повинна розраховуватися з січня 1998 року, за кожну нараховану відпустку окремо, по час фактичної виплати заборгованості. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2012 року позивачу була виплачена сума недоплаченої заробітної плати за час щорічних відпусток з урахуванням коефіцієнта підвищення відповідно до постанови Генерального директора та профкому підприємства від 06.02.2012р. в сумі 6200,90 грн. за період з 1998 року по 2009 рік.

Тобто, матеріалами справи встановлено недоплату позивачу заробітної плати за час відпусток за період з лютого 1998 року по березень 2010 року.

У зв'язку з чим, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення з відповідача на його користь компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати є правильним.

Колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції розміру компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з лютого 1998 року по березень 2009 року, який складає 6200 грн., вважає його правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року, Постанови КМУ від 21.02.2001 року №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" та Постанови КМУ від 20.12.1997 року № 1427, оскільки в даному випадку порушення строків виплати заробітної плати не було, заробітна плата позивачу за час відпусток виплачувалася у строки, передбачені законом та колективним договором, що не оспорює позивач, однак, підприємством було порушено порядок визначення середнього заробітку позивача для оплати відпусток при цьому строки виплати нарахованої заробітної плати не порушено, не беруться до уваги колегією суддів, так як спростовуються матеріалами справи та наявними у ній доказами для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача, в порушення ст.116 КЗпП України, не було виплачено всі належні при звільненні суми, однак зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку із наявністю між сторонами спору щодо розміру сум, які належали позивачеві до виплати при звільненні із посади.

На думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правильним та відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явленим звільнення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дають підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади -31.12.2008 року, відповідач ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» не провів виплату всіх належних сум, а саме невиплаченою залишилась недоплачена заробітна плата за період відпусток з лютого 1997 року по березень 2009 року в сумі 6200,90 грн., яка була, з урахуванням утримань суми податку з доходів фізичних осіб, виплачена відповідачем позивачу за його заявою в січні 2012 року.

Факт виплати відповідачем недоплаченої заробітної плати свідчить, що між сторонами виник спір щодо розміру сум належних до виплати при звільненні, тому доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо того, що спірних сум на момент звільнення не було спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. У пункті 8 зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-54цс11 від 12 січня 2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, вважає його правильним, та погоджується із висновком суду першої інстанції щодо зменшення цього розміру до 5927,94 грн., адже сума середнього заробітку за час затримки розрахунку має бути співмірною із сумою заборгованості по заробітній платі.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 1000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що підприємством відповідача у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за час перебування у відпустках було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції..

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції визначився з характером та обсягом страждань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та взявши до уваги положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили, обґрунтовано задовольнив в цій частині позовні вимоги частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності відносно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, оскільки, крім вищевказаного, ці доводи суперечать ч. 2 ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування моральної шкоди власником або уповноваженим ним органом працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В ній також зазначено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Так як КЗпП України не врегульовує питань, пов'язаних з відшкодуванням моральної шкоди та не встановлює спеціальну позовну давність щодо позовних вимог по її відшкодуванню, на думку колегії суддів, застосуванню підлягають положення Цивільного Кодексу України, як основного цивільного законодавства, зокрема ст. 257 ЦК України, якою загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне, апеляційну скаргу відповідача відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ Суха Балка» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 червня 2015року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: