Справа № 466/9182/14 Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д..
Провадження № 22-ц/783/5875/15 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого - судді: Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Штефаніци Ю.Г., за участю секретаря судового засідання: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 24 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк Універсальний» про визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача. Просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає про те, що оскаржуване рішення прийняте за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, з порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Вважає, що спірний договір є договором споживчого кредиту, який підпадає під регулювання Закону України «Про захист прав споживачів». Банк перед укладенням договору повинен був у письмовій формі надати відповідну інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідач не надав такої інформації, допустивши порушення даного Закону, а тому вважає, що зміст правочину суперечить актам цивільного законодавства, що зумовлює визнання правочину недійсним. У зв'язку з тим, що банк не наддав позивачу письмову інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, а в самому кредитному договорі не було детально розписана орієнтовна сукупна вартість кредиту, що є порушенням вищезазначеного Закону, умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища позивача як споживача банківських послуг. Крім того, вказує на те, що Кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту для споживача. Також, перед укладенням Договору позичальнику не надано в письмовій формі повної інформації про умови кредитування. Зазначає, що суд в основу рішення поклав той факт, що інформацію щодо всіх умов Договору позивачу було надано, однак такого документу в письмовій формі немає в матеріалах справи, та такий взагалі не існує. Суд першої інстанції, на думку апелянта, дійшов хибного висновку про те, що підписання позивачем Кредитного договору та Графіку погашення заборгованості по кредиту «свідчить про отримання всієї інформації про «детальний» розпис сукупної вартості, реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту». Вважає, що заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27.12.2013 року про стягнення заборгованості за Кредитним договором в розмірі 22268,07 доларів США у даній справі не може мати преюдиційний характер. Не маючи достатньої інформації, право на отримання якої передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», про умови кредитування, майбутні та сукупні витрати, які ним будуть понесені, позивач придбав кредитніпослуги на умовах, що були йому невигідні. Зазначає, що умови Кредитного договору за своєю суттю є несправедливими у розумінні ст.18 Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки позивач не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням Договору з обов`язковими для споживача умовами. З огляду на це, вважає, що відповідачсвідомо, всупереч встановленим вимогам чинного на час укладенняКредитного договору законодавства України ввів в оману позивачастосовно обсягу його договірних зобов'язань.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_5 - представника позивача, у підтримання апеляційної скарги, у відсутності представника відповідача, який був належним чином повідомлений про розгляд справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.12.2006 року було укладено кредитний договір № 11-1/686к-06, на підставі якого, ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», видав ОСОБА_2 кредит у розмірі 104000,00 дол. США, з кінцевим терміном повернення 10.12.2026 р„ зі сплатою 12,5 % річних. Погашення кредиту та сплата процентів за його користування повинна була здійснюватися в порядку та строки згідно з графіком погашення заборгованості.

Також встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2013 року задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за даним кредитним договором в розмірі 22268,07 дол. США. Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.

Як вбачається з вимог позовної заяви, позивач просив визнати недійсними кредитний договір № 11-1/686к-06 від 11.12.2006 року, укладений між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 під впливом обману, застосувати наслідки недійсності Кредитного договору та повернути позивачу одержані на його виконання кошти у розмірі 52857, 85 дол. США, що за курсом НБУ станом на 22.12.2014 року еквівалентно 837796, 92 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив про те, що позивач не надав доказів того, що не був належним чином повідомлений про всі умови договору. Виходив з того, що доводи позивача про невиконання відповідачем передбаченого законом обов'язку щодо роз'яснення перед укладенням договору всіх його умов, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, вказав, що добровільно підписавши Договір, позивач висловив свою згоду з усіма умовами цього Договору та невірний, на думку позивача, розрахунок вартості кредиту не є підставою для визнання Кредитного договору недійсним з підстав введення в оману. А тому дійшов висновку про те, що зміст оспорюваного кредитного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

З висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Так, згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, наданого в п. 7 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті -кредитного договору.

Відповідно до вимог ст.230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину.

Ухвалюючи рішення та застосовуючи ч.1 ст. 638, ст.1054 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами Кредитного договору, судом встановлено, що такі умови Договором передбачено.

Відповідно до положень ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, зключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 та 23 цього Закону.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які зона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п.3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що укладений Кредитний договір був добровільно підписаний, що не заперечував позивач, а відтак, останній погодився зі всіма вказаними істотними умовами. Тому доводи апелянта про введення такого в оману стосовно обсягу його договірних зобов`язань через несправедливість умов Дговору на увагу не заслуговують.

Як видно із оскаржуваного договору, додатку №1 до нього, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачеві було повідомлено про усю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що свідчать підписи позичальника на договорах, на що звернув увагу суд першої інстанції.

Враховуючи наведене, зміст оспорюваного кредитного договору в повному обсязі відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись. Не заслуговує на увагу доводи апелянта, оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами про визнання недійсним Кредитного договору з вимогою про застосування наслідків недійсності правочину - повернення позивачу коштів в розмірі 52857, 85 дол. США.

Посилання апелянта на застосування банком невірного розрахунку вартості кредиту, не підтверджує, на, думку колегії суддів, недійсності кредитної угоди з підстав введення в оману, оскільки істотні умови договору сторонами обумовлені та досягнуті, що підтверджується підписаним Кредитним договором, окрім того, позивач погодив і графік погашення наданого кредиту, наведеного у додатку №1 до кредитного договору № 11-1/686к-06 від 11.12.2006 року з розрахунком щомісячної суми платежів /а.с.8-9/.

Судом першої інстанції належним чином досліджено зміст оспорюваного кредитного договору, додатку №1 до нього, які в повному обсязі відповідають вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись. Відтак, підстави визнавати недійсним оспорюваний договір відсутні, як відсутні і підстави для стягнення з відповідача коштів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст. 308, ст.ст. 313, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в двадцятиденний строк з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

Штефаніца Ю.Г.