Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Гулька Б.І., Луспеника Д.Д.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: комунальне підприємство «Поділ-житло», служба у справах дітей Подільської районної в

м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 грудня 2010 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2011 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за згодою відповідачки він з 15 вересня 1998 року був зареєстрований та проживав у будинку АДРЕСА_1, який на праві власності належить його матері - ОСОБА_5 Посилаючись на те, що відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні будинком, просив зобов'язати ОСОБА_5 не чинити йому перешкоди у користуванні вказаним жилим приміщенням та вселити у спірний будинок його разом з малолітнім сином - ОСОБА_6

У березні 2010 року ОСОБА_5 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на прохання ОСОБА_4 вона його вселила у належний їй на праві власності будинок, розташований за вказаною адресою. У 2005 році ОСОБА_4 одружився і у цьому шлюбі у нього народився син, якого він зареєстрував у спірному будинку без її згоди. Посилаючись на те, що ОСОБА_4 не проживає у вказаному будинку з грудня 2008 року, ОСОБА_5 просила визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 грудня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2011 року, позов ОСОБА_4 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_4 та його малолітнього сина, ОСОБА_6 у вказаний будинок. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2011 року відмовлено ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження у вказаній справі.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, в іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому у касаційному порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), вірно вважав, що право ОСОБА_4, як колишнього члена сім'ї ОСОБА_5, та його малолітнього сина на проживання у спірному будинку передбачено та гарантовано законом, а ОСОБА_5 чинить йому перешкоди для проживання у цьому будинку.

Доводи касаційної скарги ПАТ «Державний ощадний банк України» про те, що ОСОБА_5, як іпотекодавець спірного будинку, порушила права банку, оскільки не повідомила його про наявність спору про вселення відповідача з малолітнім сином, що передбачено п. 3.3.6 договору іпотеки, є необґрунтованими, оскільки визнання за особами права користування спірним майном та їх вселення до будинку, який є предметом іпотеки, не є підставою для набуття права власності за цими особами, тому підстав вважати, що у предметі іпотеки відбулись істотні зміни, немає.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 грудня 2010 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2011 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

Б.І. Гулько

Д.Д. Луспеник