Справа № 502/1463/15-ц
19 жовтня 2015 року м. Кілія
Кілійський районний суд Одеської області
головуючого судді Масленикова О.А.
за участю секретаря судового засідання Кітреску О.М.
розглянувши цивільну справу за позовом
Кілійської міської ради
визнання права власності на житловий будинок
ОСОБА_1 звернулась до Кілійського районного суду Одеської області з позовом, в якому з врахуванням уточнень від 18.08.2015 р. вказала, що згідно рішення Кілійського міськвиконкому від 03.06.1971 року вона та її чоловік ОСОБА_2 отримали у безстрокове користування земельну ділянку площею 600 кв.м. для будівництва житлового будинку. В подальшому на даній земельній ділянці було збудовано житловий будинок № 172 по вул. Жовтневій в м. Кілія згідно плану забудови та Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки під будівництво. Рішенням Кілійського міськвиконкому від 30.12.1997 р. № 423 їм було передано у власність земельну ділянку по вул. Жовтневій, 172, площею 1200 кв.м. для обслуговування житлового будинку і господарських споруд. 29.09.2014 року чоловік позивачки ОСОБА_2М помер. Після його смерті відкрилась спадщина на ? частину будинку. Позивач, як спадкоємець за законом у визначеному законом порядку звернулась до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини з заявою про прийняття, однак при зверненні до приватного нотаріуса Кілійського районного нотаріального округу ОСОБА_3 щодо оформлення спадщини отримала письмову відмову з приводу відсутності правовстановлюючих документів на житловий будинок та їй було рекомендовано завернутися до суду. Крім позивача є спадкоємці: син ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5, котрі не бажають вступати у спадщину після смерті батька. На підставі вищевказаного позивач просила суд:
- встановити факт належності ОСОБА_2, померлому 29.09.2014 року житлового будинку розташованого за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. Жовтнева, 172;
- встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини, після смерті чоловіка ОСОБА_2, померлого 29.09.2014 року, житлового будинку розташованого за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. Жовтнева, 172;
- визнати за нею право власності за спадщиною на житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. Жовтнева, 172.
Після відкриття провадження у справі позивачем 24.09.2015 року було надано письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій вона зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі. У разі неявки в судове засідання відповідача, просила розглянути справу заочно.
Представник відповідача - Кілійської міської ради повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи відповідно до положень ст. ст.74-76 ЦПК України повторно в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення судового засідання або проведення розгляду справи за його відсутності, суду не надав.
На підставі письмової заяви позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без фіксації ходу судового засідання звукозаписувальним технічним пристроєм, що відповідає положенням ст. ст. 169, 197, 224 ЦПК України.
Дослідивши позовну заяву та докази по справі, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:
Відповідно до свідоцтва про одруження від 23.11.1969 р., складеного в м. Кілія Кілійським р/б ЗАГС, актовий запис № 297, після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_2, дружині присвоєне прізвище «Ніяченко».
З виписки з рішення виконкому Кілійської міської ради депутатів трудящих № 158 від 03.06.1971 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відведено земельну ділянку для індивідуального будівництва житлового будинку по вул. Жовтнева, 170а в м. Кілія, після чого районним архітектором було погоджено План забудови.
Відповідно до договору виданого відділом комунального господарства виконкому міської Ради депутатів трудящих від 1971 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві особистої власності відведено земельну ділянку № 170а по вул. Жовтнева в м. Кілія.
Відповідно до технічного паспорту, складеного КП «Кілійське РБТІ та РОН» від 07.04.2015 р., житловий будинок по вул. Жовтнева, № 172, в м. Кілія Кілійського району Одеської області в цілому складається з: житлового будинку літ. А, 1973 року побудови; веранди літ. а; літньої кухні літ. Б; навісу літ. б; гаража літ. В; сараю літ. Г; убиральні літ. Д; надвірних споруд - № 1-4, І.
З листа КП «Кілійське РБТІ та РОН» № 279 від 22.04.2015 р. вбачається, що станом на 31.12.2012 р. право власності на житловий будинок № 172 розташований за адресою: м. Кілія Одеської області, вул. Жовтнева не зареєстровано.
Як вказано в свідоцтві про смерть серії І-ЖД № 391174, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті ОСОБА_7 реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 9857, ОСОБА_2 помер 29.09.2014 року /а.с. 5/.
Згідно листа Кілійської районної державної нотаріальної контори від 27.08.2015 р. № 246/01-16, після смерті ОСОБА_2, який помер 29 вересня 2014 року, спадкова справа не заводилась. В передбачений законом термін (6 місяців з дня відкриття спадщини) до Кілійської районної державної нотаріальної контори ніхто не звертався.
З паспорту позивача ОСОБА_1 та домової книги вбачається, що її місце проживання зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.
Як вбачається з інформаційного листа приватного нотаріуса Кілійського районного нотаріального округу від 24.04.2015 р. № 130/01-16 на звернення ОСОБА_1 щодо оформлення спадщини після смерті ОСОБА_2. померлого 29 вересня 2014 року, повідомлено, що в звязку з тим, що не подано правовстановлюючих документів на спадкове майно, за відсутності цих документів питання оформлення спадщини вирішується в судовому порядку.
При розгляді і вирішенні справи судом враховано наступні положення законодавства:
У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.
Між тим, відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність» (який діяв на момент виникнення правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.
Згідно прикінцевих положень СК України він набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України (у редакції 2003 р.)
Цивільний кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року, тому суд вважає, що спір слід вирішити на підставі положень ЦК УРСР та КпШС України дія яких розповсюджується на правовідносини з питань щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання на нього права власності, яке було збудоване до набрання чинності Сімейного Кодексу України, тобто до 01.01.2004 року.
Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).
Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, що нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Тобто, виходячи з сенсу ст. 22 КпШС України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Отже, фактично виходячи з матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок, був збудований в період шлюбу позивача зі спадкодавцем, а саме 1973 року, та, відповідно, є спільною сумісною власністю подружжя.
Відповідно до розяснення Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21.02.2005 року, у випадку смерті власника нерухомого майна, реєстрацію якого належним чином проведено не було і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення цього майна померлому та спадкоємцю повинно вирішуватись в судовому порядку.
Згідно п.5 ч. 2 ст. 234, ст. 256 ЦПК України, встановлення фактів, що мають юридичне значення віднесено до компетенції суду.
Виходячи з наведеного суд вважає доведеним факт належності позивачу та спадкодавцю спірного житлового будинку на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як вказано в ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обовязки,що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом ycієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, він не заявив про відмову від неї.
Беручи до уваги те, що оформлення спадщини у вигляді відповідного будинку в нотаріальному поряду неможливе в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права власності на спадщину, оскільки за відсутності заповіту вона є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, та вважає, що право позивача підлягає захисту на підставі ст. 16 ЦК України, в звязку з чим задовольняє позов повністю.
Керуючись ст. ст. 10,11, 60, 209, 212-215, 224-226, 256 ЦПК, ст. ст. 16, 1261 ЦК України, ст. 22 КпШС України, суд -
Встановити факт належності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, померлому 29 вересня 2014 року, - житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м. Кілія, вул. Жовтнева, 172.
Встановити факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_2, померлого 29.09.2014 року, - належної спадкодавцеві частки житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. Жовтнева, 172;
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на весь житловий будинок з господарськими будівлями та надвірними спорудами по вул. Жовтневій, 172 в м. Кілія, Кілійського району, Одеської області, який в цілому складається з: житлового будинку літ. А; веранди літ. а; літньої кухні літ. Б; навісу літ. б; гаража літ. В; сараю літ. Г; убиральні літ. Д; надвірних споруд - № 1-4, І, в тому числі на ? частку вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2, померлого 29 вересня 2014 року.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Кілійський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Згідно ст. 228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_7