УХВАЛА

іменем україни

4 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_3, третя особа - управління внутрішніх справ України у Сумській області, про відшкодування витрат на утримання у навчальному закладі за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Сумської області від 19 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Національна академія внутрішніх справ звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 28 листопада 2007 року між Київським національним університетом внутрішніх справ (далі - КНУВС), правонаступником якого є академія, як виконавцем, управлінням Міністерства внутрішніх справ у Сумській області (далі - УМВС України в Сумській області) як замовником, та ОСОБА_3 було укладено договір про підготовку фахівця за державним замовленням та його працевлаштування, за умовами якого останній навчався за рахунок коштів державного бюджету і після закінчення навчання був зобов'язаний відпрацювати на місці розподілу не менше 3 років, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом 3 років після закінчення навчання відшкодувати фактичні витрати за період навчання. Наказом УМВС України в Сумській області від 22 лютого 2011 року № 38 о/с ОСОБА_3 був звільнений з органів внутрішніх справ за власним бажанням. Оскільки відповідач не виконав взятих за цим договором зобов'язань, позивач просив стягнути на його користь з відповідача суму фактично понесених витрат, пов'язаних з його утриманням в начальному закладі у розмірі 12 759 грн 72 коп.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 2 липня 2015 року позов Національної академії внутрішніх справ залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 19 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов Національної академії внутрішніх справ задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на Національної академії внутрішніх справ 12 759 грн 72 коп. відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у вищому навчальному закладі та 365 грн 40 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову за спливом позовної давності, суд першої інстанції, виходив з того, що право на звернення до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права виникло у позивача з моменту звільнення відповідача з органів внутрішніх справ, про що УМВС України в Сумській області було зобов'язане своєчасно повідомити позивача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що перебіг позовної давності почався з моменту отримання академією повідомлення УМВС України в Сумській області про те, що ОСОБА_3 був звільнений з органів внутрішніх справ за власним бажанням. Оскільки таке повідомлення було направлено на адресу академії 16 серпня 2012 року, а з даний позов було подано у грудні 2014 року, то підстав для застосування позовної давності немає.

Проте погодитись із таким висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

У ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного судочинства, зокрема, поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 листопада 2007 року між КНУВС, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ в Сумській області та ОСОБА_3 було укладено договір про підготовку фахівця у Київському Національному університеті внутрішніх справ.

Отже, договір від 28 листопада 2007 року є тристороннім. Однією з сторін договору є УМВС України в Сумській області, яке виступає як замовник.

У п. 7.6 договору він набирає чинності з моменту його підписання та діє весь період навчання і на протязі 3-х років з дати призначення особи на посаду замовником.

Згідно з п. 6.1 договору сторони несуть відповідальність за повне виконання взятих на себе зобов'язань за цим договором.

Відповідно до п. 2.25 договору замовник зобов'язався інформувати виконавця про звільнення особи зі служби в органах внутрішніх справ протягом трьох років після закінчення навчання із зазначенням підстав звільнення.

Наказом ректора КНУВС від 19 червня 2009 року № 469 ОСОБА_3 було присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» з видачею відповідного диплому.

Наказом МВС України в Сумській області від 26 червня 2009 року № 66 о/с ОСОБА_3 був призначений на посаду оперуповноваженого сектору карного розшуку Глухівського міського відділу з обслуговування м. Глухова та Глухівського району Сумської області.

Наказом УМВС України в Сумській області від 22 лютого 2011 року № 38 о/с на підставі рапорту ОСОБА_3 був звільнений з органів внутрішніх справ за п. 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Листом від 16 серпня 2012 року УМВС України в Сумській області повідомило Національну академію внутрішніх справ про звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ за власним бажанням.

Вирішуючи спір, апеляційний суд вважав, що саме з моменту отримання цього листа позивач дізнався про порушення свого права, тому з цієї дати починається перебіг позовної давності.

При цьому у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_3 закінчив навчання 19 червня 2009 року і, відповідно, трьохрічний строк, протягом якого замовник зобов'язався повідомляти виконавця про звільнення особи з органів внутрішніх справ закінчився 19 червня 2012 року. ОСОБА_3 звільнився з органів внутрішніх справ 22 лютого 2011 року. Проте лист про звільнення відповідача направлено УМВС України в Сумській області лише 13 серпня 2012 року, тобто, після закінчення строку дії договору.

Таким чином, висновки апеляційного суду про те, що позивач звернувся до суду до спливу позовної давності, є передчасними.

Крім того, апеляційний суд не врахував таке.

Відповідно до вимог п. 2.3.6 договору у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п. 3 цього договору відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

Згідно з п. 3.1 договору підставами відшкодування фактичних витрат на підготовку є дострокове розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України у зв'язку з відрахуванням особи з КНУВС та звільненням з органів внутрішніх справ: за власним бажанням без поважних причин; через неуспішність; за порушення дисципліни.

У п. 3.2 договору зазначено, що відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання.

Апеляційний суд зазначене не врахував, не дав оцінку тому, чи звільнення відповідача на підставі п. 64 «ж» Порядку може вважатись підставою для відшкодування фактичних витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, що має істотне значення для вирішення питання щодо повернення таких витрат.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, його не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 19 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик