Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.

при секретарі Пєронкові М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з відповідачем він перебував у шлюбних відносинах, від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після розірвання шлюбу залишилися проживати разом з відповідачем. Так, позивач звернувся до суду з вимогою про визначення місця проживання його неповнолітнього сина ОСОБА_5 разом з ним за адресою АДРЕСА_1, оскільки він може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини.

В судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги та просив визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом з його батьком за адресою: Російська Федерація, АДРЕСА_2, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог пояснивши, що в серпні 2015 року вона надало згоду на поїздку за кордон до Російської Федерації та назад в Україну з 01 серпня 2015 року по 30 серпня 2015 рік своєму неповнолітньому сину у супроводі його бабусі ОСОБА_6. З того часу її син знаходиться на території Російської Федерації та вона не має можливості з ним бачитися та спілкуватися .

Представник третьої особи в судове засідання не з*явився про день, час та місце слухання справи були повідомленні належним чином, надали суду заяву про слухання справи за їх відсутності пославшись на ч. 3 ст. 160 СК України, згідно якої місце проживання дитина яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги є не обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Судом встановлено, що сторони в період з 25 грудня 1999 року по 12 листопада 2012 року перебували у шлюбних відносинах /а.с. 32/. Від шлюбу сторони мають двох синів: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, 02 листопада 2007 року, які після розірвання шлюбу залишилися проживати разом з матір*ю ОСОБА_2.

24 вересня 2012 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 стосовно стягнення щомісячно аліментів з ОСОБА_1 на утримання його синів ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку /а.с.33/.

18 травня 2015 року державним виконавцем Кіровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_8 було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки боржник ОСОБА_1 31 січня 2015 року був звільнений з КП «Теплоенерго» /а.с.34/.

Відповідно довідки наданої КП «Теплоенерго» від 17 березня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 станом на 01 лютого 2015 року становить 10 452,35 грн. /а.с. 35/.

Позивач звернувся до суду з позовними вимоги про визначення місця проживання свого неповнолітнього сина ОСОБА_5 разом з ним за адресою АДРЕСА_3, на підтвердження своїх вимог суду було надано лише акт обстеження житлових умов даної квартири від 02 лютого 2015 року /а.с. 14/. Згодом в судовому засіданні представником позивача було змінено позовні вимоги та просили визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_5 разом з його батьком в Російській Федерації. На підтвердження надано заяву ОСОБА_8, яка 21 жовтня 2015 року була посвідчена нотаріусом Російської Федерації, згідно якої ОСОБА_8 в присутності свого батька просив визначити його місце проживання разом з батьком в Російській Федерації /а.с. 41/.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог стосовно визначення місця проживання її неповнолітнього сина ОСОБА_5 разом з батьком в Російській Федерації, оскільки 01 липня 2015 року за проханням ОСОБА_9, яка є матір*ю позивача, надала згоду на поїздку за кордон до Російської Федерації та назад в Україну з 01 серпня 2015 року по 30 серпня 2015 рік своєму сину ОСОБА_5 в супроводі ОСОБА_9 /а.с. 36/. На даний час її син знаходиться на території Російської Федерації, даний факт підтвердив і представник позивача, та вона не має можливості з ним спілкуватися, вважала що заява ОСОБА_8 про його згоду на проживання з батьком була складена під тиском батька, оскільки була посвідчена в його присутності.

Згідно ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов*язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров*я та інші обставини, що мають істотне значення.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості: малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір*ю.

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно вимог ст. 14 ч.1 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.

Стаття 171 СК України передбачає , що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім*ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто а також питань сім*ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини якщо цього вимагають її інтереси.

В судовому засіданні представнику позивача було розяснено його право стосовно надання належних доказів суду, про місце проживання позивача, його місце роботи та заробіток, характеристики, про надання доказів забезпечення належних умов проживання ОСОБА_8, однак представник позивача не скористався своїм правом передбаченим ст.ст. 10, 57 ЦПК України.

Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для воззєднання сімї мають право на вільний вїзд в Україну та виїзд з неї у порядку, встановленому законом.

Батьки, інші члени сімї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобовязані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються нормами Сімейного кодексу України, зокрема статтями 151, 153, 157159, якими передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 р. покладає на держави зобовязання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

При визначенні поняття «постійне місце проживання» в контексті Гаазької Конвенції враховують такі обставини, як реєстрація за місцем проживання, соціальні звязки дитини (відвідування дошкільного закладу, навчання у школі), наявність медичного страхування тощо. У випадках, коли перед вивезенням дитини з держави постійного місця проживання відсутні докази соціальної адаптації дитини обставини, що передували вивезенню дитини, зокрема, наміри та плани батьків щодо постійного місця проживання та заходи, що вживалися у цьому напрямку безпосередньо перед вивезенням дитини.

У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, а також оцінюючи надані докази суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог стосовно визначення місця проживання дитини разом з батьком.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про визначення місця проживання дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.О. Демидова