АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

14 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Білич І.М.

суддів: Борисової О.В., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Богацькій М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» - Дзунзи Ольги Володимирівни на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року

у справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на виконання рішення третейського суду.

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року заявник - Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») звернулось до суду із заявою про видачу виконавчого листа на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 27 лютого 2015 року у справі за позовом ПАТ «Ідея Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 5838, 95 гривень, третейського збору у розмірі 95 гривень та 243,60 гривень судового збору.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року було відмовлено ПАТ «Ідея Банк» у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ПАТ «Ідея Банк» через свого представника звернулося до суду з апеляційною скаргою, де ставило питання про скасування ухвали та постановлення нової про задоволення заяви про видачу виконавчого листа. Вказуючи на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Зазначаючи при цьому, що суд першої інстанції невірно застосував Закон України «Про третейські суди», ст.ст. 389 - 10, 355, 360 - 7 ЦПК України, а також дійшов помилкового висновку, що вищевказана справа не підвідомча третейському суду. Також, суд першої інстанції безпідставно зробив висновок, що третейське застереження, за яким Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків розглядалась вказана справа, є нікчемним.

Крім цього, всупереч вимогам ч. 1 ст. 389-9 ЦПК України оскаржувана ухвала постановлена через два місяці після надходження заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, що є грубим порушенням вимог процесуального законодавства.

Апелянт будучи належним чином повідомленим про розгляд справи у судове засідання не з'явився, поважність причин неявки суду не повідомив ( а.с. 31 )

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 27 грудня 2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на поточні потреби, в сумі 3 480 гривень на 12 місяців зі сплатою 9,99% річних від залишкової суми кредиту.

Пунктом 5.4 кредитного договору передбачено, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди.

ОСОБА_2 свої обов'язки за кредитним договором належним чином не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості, а тому ПАТ «Ідея Банк» звернулось до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банківз позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу в судовому порядку.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при асоціації українських банків від 27 лютого 2015 року позов ПАТ «Ідея Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ідея Банк» 5838,95 гривень заборгованості за кредитним договором та витрати по оплаті третейського збору .

Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, суд першої інстанції виходив з того, що справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не була йому підвідомча відповідно до закону.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 389-10 ЦПК України суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» № 1701-І від 11 травня 2004 року із змінами (далі - Закон) встановлено підвідомчість справ третейським судам, зокрема згідно підпункту 14 пункту 1 - третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Позовна заява про захист прав споживача подається саме споживачем, у разі порушення його прав, передбачених ст.ст. 4 - 15 Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на наведене, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, урегульованих спеціальним Законом «Про захист прав споживачів», вправі споживач.

Банк, як кредитодавець, безспірно є учасником правовідносин з позичальником за договором надання споживчого кредиту.У той жде час банк не будучи споживачем, до суду звертався з позовом про стягнення заборгованості внаслідок неналежного виконання боржником умов договору, а не за захистом прав споживача, а тому правовідносини у спорі регулюються цивільним законодавством про зобов'язальне право та, зокрема, про договірні (кредитні) зобов'язання.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що справа, в якій ухвалено рішення Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків не підвідомча третейському суду відповідно до п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

Безпідставним є також посилання суду першої інстанції на правовий висновок Верховного Суду України в справі № 6-64 цс15, який не є тотожним до обставин та підстав даної справи.

Вказана постанова Верховного Суду України не містить висновку про те, що третейські суди не можуть розглядати спори щодо захисту прав банку.

Відсутні докази також того, що відповідач зверталась до суду з позовом про захист порушених прав як споживача фінансових послуг за укладеним з банком кредитним договором або даних про визнання недійсним кредитного договору в частині третейського застереження.

А відтак, висновок суду першої інстанції про те, що рішення третейського суду прийнято у справі яка не була йому підвідомча відповідно до закону є помилковим.

Крім цього відповідно до ч. 1 ст. 389 - 9 ЦПК України заява про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду розглядається суддею одноособово протягом п'ятнадцяти днів з дня її надходження до суду в судовому засіданні з викликом сторін. Неявка сторін чи однієї із сторін, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду заяви.

У той же час в матеріалах справи відсутні дані про належне повідомлення інших учасників судового розгляду( крім банку) про час та місце розгляду справи, що є порушенням порядку розгляду даного питання.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню, з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав порушення судом першої інстанції порядку встановленого для його вирішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 311, 312, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» -Дзунзи Ольги Володимирівни - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року скасувати, питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів

Головуючий:

Судді:

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10974/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.