Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.09.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючої судді Лемак О.В.

при секретарі Ревачко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справуза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої сторони: перша Ужгородська державна нотаріальна контора про визначення майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення частки,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третьої сторони Перша Ужгородська державна нотаріальна контора, в якому просить визнати, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться в м. Ужгород, вул. Східна,30, Закарпатської області є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 померлого 27.04.2009 року та ОСОБА_4 померлої 19.02.2012 року, а також визнати, що частки у праві власності на даний житловий будинок подружжя ОСОБА_3 померлого 27.04.2009 року та ОСОБА_4 померлої 19.02.2012 року є рівними і становлять по ? частці кожному.

Свої вимоги мотивує тим, що він є сином та спадкоємцем першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України померлого 27.04.2009 року батька ОСОБА_3 та померлої 19.02.2012 року матері ОСОБА_4.

За час перебування у шлюбі батьки придбали житловий будинок в м. Ужгороді, вул. Східна,30, що доводиться договором купівлі продажу від 13 червня 1989 року. За даним договором, ОСОБА_5 купила даний житловий будинок.

Відповідно до Кодексу про шлюб та сім'ю 1969 року та Цивільного кодексу УРСР 1963 року, що діяли на час придбання, куплений батьками житловий будинок є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_6 звернувся державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтво про право на спадщину. Однак, нотаріус відмовив у видачі свідоцтво про право на спадщину, оскільки свідоцтво про право на спадщину може видано за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення частки померлого у майні.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили суд задовільнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15 травня 1976 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб.

За час перебування у шлюбі, ОСОБА_4 придбала будинок в м. Ужгороді по вул. Східна,30, що доводиться договором купівлі-продажу від 13.06.1989 року, який посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі №1-3028. Право власності ОСОБА_4 зареєстроване в підприємстві БТІ м. Ужгород 29.04.1990 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 померли, про що свідчить долученими до матеріалів справи свідоцтвами про смерть серії 1-ФМ №084344 та 1-ФМ №135553.

Як встановлено судом, позивач звернувся до Першої Ужгородської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтво про право на спадщину.

Нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки згідно п.1 п.п.1.1. глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення частки померлого у майні. Згідно п.2 п.п.2.1. глави 11 Порядку: у разі смерті одного з подружжя свідоцтво пр. право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути вдане на половину спільного майна. Так як, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 померли, нотаріус не може видати свідоцтво про право власності на частку і спільному майні подружжі. В разі смерті обох із подружжя виділ частки в спільному майні подружжя відбувається в судовому порядку.

Позивач посилається на те, що спадщина відкрилася за дії сімейного законодавства 2001 року до даних правовідносин слід застосовувати ст.ст. 60,70 Сімейного кодексу України, згідно якого майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

На момент укладання договору купівлі-продажу будинку від 13 червня 1989 року, відповідно до ст. 128, ч.3 ст.240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинний до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

За статтями 16,17 Закону України від 07 лютого 1991 року №697-ХІІ «Про власність», ст. 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжя за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім»ї).

В інших випадках спільна власність громадян визначалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, то розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

За а.3 п.2 «Висновком Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2013р. Спори про право власності та інші речові права» від 01.02.2014 року, зазначено: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

З урахуванням наведеного не можуть застосовуватися положення ЦК України і статей 62,74 СК України для визнання особи права власності на половину квартири, набутої до 1 січня 2004 року, без встановлення факту створення сторонами спільної часткової власності на квартиру та визначення ступеня участі в цьому працею й коштами такої особи.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з п.1 розд. VII «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не було доведено суду, що житловий будинок придбаний ОСОБА_3 та ОСОБА_4 внаслідок їх спільної праці.

За таких обставин, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про визначення майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення частки не підлягає до задоволенню.

Керуючись ст.ст. 213,215, 294 ЦПК України, суд, -

Р І Ш И В:

В задоволенні позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої сторони: перша Ужгородська державна нотаріальна контора про визначення майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення частки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення рішення без участі особи, яка її оскаржує, протягом десяти днів з дня його отримання.

Суддя Лемак О.В.