Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 332/4453/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Марченко Н.В.
№ 22-ц/778/4001/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Кримської О.М.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2015 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИЛА:

04.09.2014 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с.2-5), в якому просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 23.04.2007 року станом на 31.07.2014 року у розмірі 13 225,10 грн., яка складається з: 4 857,13 грн. - заборгованості за кредитом, 7 262,01 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 500,0 грн. - штрафу (фіксована частина), 605,96 грн. - штрафу (процентна складова), від сплати якої у добровільному порядку відповідач на користь Банку ухиляється, а також судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 243,60 грн.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2014 року позов Банку задоволено (а.с.45-48).

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2015 року заочне рішення від 21 листопада 2014 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку (а.с.67).

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2015 року (а.с.123-127) позов Банку задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитом 4857,13 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 7262,01 грн., а також витрати, пов'язані з сплатою судового збору 243,60 грн.

В задоволенні інших позовних вимог Банку відмовлено.

Банк із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, в апеляційному порядку останнє не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити Банку у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (фактично в частині задоволення позовних вимог Банку).

Розгляд цієї справи апеляційним судом, призначений на 26 серпня 2015 року, не відбувся через першу неявку апелянта-відповідача ОСОБА_2 (а.с.142), який повідомлявся апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України (а.с.142-143), та у зв'язку із витребуванням апеляційним судом у Банку в порядку ст. 10 ч. 4 ЦПК України ухвалою від 26.08.2015 року (а.с.149-150) інформації, необхідної для повного, всебічного з'ясування обставин цієї справи, повної та всебічної перевірки апеляційним судом законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги апелянта - відповідача ОСОБА_2

На виконання зазначеної ухвали апеляційного суду Банком були надані відповідні письмові пояснення із додатками (а.с.163-189).

У судове засідання 05 листопада 2015 року апелянт-відповідач ОСОБА_2 повторно не з'явився, останній повідомлявся апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України, у тому числі:

- за адресою, зазначеною апелянтом ОСОБА_2 в його апеляційній скарзі у цій справі: АДРЕСА_1 (а.с. 132), проте, конверт із судовою повісткою повернувся на адресу апеляційного суду з відміткою поштового відділення: «за зазначеною адресою адресат не проживає» (а.с.157-158);

- за місцем реєстрації згідно із довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України у Запорізькій області: м. Запоріжжя вул. Чарівна 149-29 (а.с.160), проте, конверт із судовою повісткою повернувся на адресу суду з відміткою поштового відділення: «за закінченням терміну зберігання» (а.с.190-191).

В силу вимог ст. 77 ЦПК України:

- сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться (ч.1);

- сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин (ч.2).

ОСОБА_2 не подавав апеляційному суду заяв - повідомлень про зміну свого місця проживання або місцезнаходження, причини своєї неявки та неявки своїх представників, якщо останні на теперішній час мають місце, оскільки апелянтом не було зазначено про наявність такових в його вищезазначеній апеляційній скарзі у цій справі (а.132-133), також ОСОБА_2 не заявляв перед апеляційним судом клопотань про відкладення розгляду цієї справи.

При вищевикладених обставинах, судова повістка, надіслана апеляційним судом на останні відомі апеляційному суду адреси апелянта-відповідача ОСОБА_2 вважається доставленою, а останній - повідомленим апеляційним судом належним чином про час та місце розгляду цієї справи в силу вимог ст. 77 ЦПК України.

Тому, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання апелянта-відповідача ОСОБА_2 та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Банку за довіреністю (а.с.192) Кузьмінова Д.М., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов Банку у цій справі частково, керувався ст. ст. 208-209, 212-215 ЦПК України та виходив з обґрунтованості та доказаності позовних вимог Банку в частині їх задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 12 листопада 2007 між Банком і ОСОБА_2 був укладений договір шляхом написання заяви, яка разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, тарифами складає договір про надання банківських послуг (а.с.9-15).

Відповідно до умов цього договору ОСОБА_2 отримав у Банку кредит у розмірі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_2 не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого в нього перед Банком виникла заборгованість, розмір якої станом на 31.07.2014 року становить 13 225,10 грн. з яких, 4 857,13 грн. - заборгованість за кредитом, 7 262,01грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 605,96 грн. - штраф (процентна складова) (розрахунок а.с. 6-8).

Пунктом 2 розділу І Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення) (а.с.10).

Із довідки про картковий рахунок № SAMDN0608 відповідачу ОСОБА_2 Банком видавались карти НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 (а.с.112).

ОСОБА_2 частково погашав заборгованість, останній платіж вніс 03.11.2011 року, що підтверджено наданими Банком суду першої інстанції квитанціями (а.с. 94-95).

Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом про захист свого порушеного права 04.09.2014 року (а.с.2).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідачем ОСОБА_2 у цій справі було подано суду першої інстанції до ухвалення оскаржуємого рішення заяву про застосування позовної давності (а.с.86-87).

Проте, цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає.

Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту і процентів повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, наступного за місяцем, в рахунок якого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитні коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України від листопада 2013 року у справі №6-116 цс13, від 16 квітня 2014 року у справі №6-24 цс 14.

Таким чином, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів передбачених договором, відповідно до ст.ст.1049, 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання вправі заявити вимоги про повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду зі позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.

Із наданого Банком розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що позичальник почав порушувати умови кредитного договору лише з 03.11.2011 року, з відповідним позовом до суду Банк звернувся 04.09.2014.

Зважаючи на те, що умовами кредитного договору передбачений обов'язок позичальника щомісячно погашати кредит і відсотки від залишку кредиту, з урахуванням положень ст.ст. 261, 530, 631 ЦК України на користь кредитора підлягає стягненню та частина позики, що підлягала сплаті разом з нарахованими процентами, а також несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Отже, у відповідності з умовами договору, суд першої інстанції правильно вважав, що на користь Банку з ОСОБА_2 за кредитним договором № б/н від 23.04.2007 року підлягають стягненню 4857,13 грн. - заборгованість за кредитом, 7262,01грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Щодо сум штрафів, суд першої інстанції правильно вважав, що строки звернення з цими вимогами позивачем пропущені з огляду на те , що до штрафних санкцій застосовуються скорочені строки позовної давності в один рік, передбачені ст. 258 ч.2 п.1 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену останнім у цій справі у письмових запереченнях на позов Банку у цій справі (а.с.84-85) та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Умови та Правила надання банківських послуг, які були додатком до позову Банку у цій справі (а.с.10-15), та з якими погодився ОСОБА_2, підписавши заяву від 23.04.2007 року (а.с.9), були затверджені наказами Банку ще до укладення сторонами вищезазначеного договору 23.04.2007 року.

Необхідність окремого підписання Умов та Правил надання банківських послуг ОСОБА_2 при вищевикладених обставинах не було передбачено чинним законодавством на час укладення договору № б/н від 23.04.2007 року.

У матеріалах цієї справи міститься довідка Банку від 10.04.2015 року (а.с.112) про видачу за договором № б/н від 23.04.2007 року ОСОБА_2 3 (трьох) платіжних карток, яка була досліджена судом першої інстанції при ухваленні судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі.

ОСОБА_2, незалежно від кількості платіжних карт, має у Банку один картковий рахунок, виписка про рух коштів по якому надана суду Банком у матеріали цієї справи (а.с.179-188).

Відповідач ОСОБА_2 мав прострочену заборгованість перед Банком за вищезазначеним кредитним договором у 2009 та 2010 роках, проте постійно її погашав, остання не є предметом позовних вимог Банку у цій справі.

Банком при розрахунку вищезазначеної заборгованості враховані всі здійснені ОСОБА_2 платежі за вищезазначеним договором.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Лише 30.11.2011 року ОСОБА_2 вийшов на прострочку та не здійснював більше погашення заборгованості.

Банк в межах 3-х річного строку позовної давності звернувся до суду 04.09.2014 року із вищезазначеним позовом у цій справі щодо основної суми боргу.

Загублення ОСОБА_2 платіжної карти не є правовою підставою для припинення грошового зобов'язання по поверненню кредиту та сплати відсотків за його користування.

Посилання апелянта на п. 4.9 Умов та Правил і твердження останнього про відсутність у 2007 році такого сервісу Банку як інтернет-банкінг Приват24 спростовується наданими Банком у матеріали цієї справи доказами та є безпідставним.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Такими доказами у цій справі є надані Банком накази Банку № С-89 від 24.05.2005 року та № С-169 від 23.08.2006 року, якими затверджені Умови та Правила надання банківських послуг, пам'ятка клієнта, витяг з наказу Банку № 1897 від 22.12.2006 року, Тарифи, заява ОСОБА_2 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк, додаткова інформація, надана Банку ОСОБА_2 26.10.2010 року для отримання кредитної карти, інформація по карті, виписка по рахунку ОСОБА_2 про рух коштів за вищезазначеним кредитним договором № б/н від 23.04.2007 року (а.с.166-188), надані Банком апеляційному суду в порядку ст. 10 ч. 4 ЦПК України на виконання ухвали апеляційного суду від 26.08.2015 року (149-150).

Оскільки, останні були необхідні суду апеляційної інстанції для повного, всебічного з'ясування обставин цієї справи, повної та всебічної перевірки апеляційним судом законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги апелянта - відповідача ОСОБА_2

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 4 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, які належним чином оцінив.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень на позов Банку у цій справі в частині задоволення судом першої інстанції останнього.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови апелянту - відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок Банку судових витрат у вигляді судового збору 121,80 грн. (а.с.131), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Кримська О.М.Каракуша К.В.Гончар М.С.