Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачі є власниками квартири АДРЕСА_1. У березні 2007 року позивачці стало відомо, що відповідачі продають свою квартиру. Між ними була досягнута домовленість, що позивач придбає відповідачам житловий будинок, після чого вони оформлюють договір купівлі-продажу та спірна квартира переходить у власність позивачки. Позивач придбала відповідачам будинок у АДРЕСА_2, оформила його на відповідачів, але розраховувалась з продавцем за особисті кошти. 29 травня 2007 року ОСОБА_6 написав розписку про те, що він отримав від ОСОБА_3 5 675 доларів США та передав їй ключі від квартири. З цього часу позивачка проживає у спірній квартирі, зробила ремонт, сплатила заборгованість за комунальні платежі у сумі 56 400 грн, проте відповідачі ухиляються від укладення договору купівлі-продажу та оформлення права власності на квартиру за позивачкою. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири дійсним відмовлено. З огляду на зазначене, просила суд стягнути з відповідачів на її користь майнову шкоду у розмірі 232 800 грн та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аванс у розмірі 5 675 доларів США, що станом на 29 травня 2007 року становило 28 659 грн. та 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить змінити рішення суду першої інстанції, скасувати ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами укладено договір про наміри, передані позивачкою відповідачу грошові кошти є авансом, а тому стягненню підлягає сума в гривневому еквіваленті на день передачі грошей.

Апеляційний суд погодився із такими висновками суду першої інстанції, зазначивши, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального права.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st313/> справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st315/>. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 22 листопада 2006 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є власниками квартири АДРЕСА_1.

У березні 2007 року між позивачем та відповідачами була досягнута домовленість щодо укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири. Предмет договору сторони оцінили у 7 500 доларів США.

Згідно розписки, яка була власноручно написана ОСОБА_4, останній продає квартиру АДРЕСА_1, вартість якої становить 7 500 доларів США, за що отримав від ОСОБА_3 5 675 умовних одиниць.

У червні 2007 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання угоди дійсною та визнання права власності на спірну квартиру. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29 вересня 2010 року позов задоволено, визнано дійсною угоду купівлі-продажу, укладену між відповідачами та позивачкою та визнано за останньою право власності на спірну квартиру. Рішення апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2011 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Зазначеним рішенням апеляційного суду було встановлено, що 29 травня 2007 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу у простій письмовій формі у вигляді розписки про отримання грошей, згідно з якою ОСОБА_4 продав квартиру вартістю 7 500 умовних одиниць та отримав від ОСОБА_3 5 675 доларів США; у нотаріальному порядку договір не посвідчений.

Судом також установлено, що позивач неодноразово зверталася до відповідачів з проханням про повернення сплачених коштів, але ці кошти їй повернуті не були.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справ, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, що між сторонами мав місце договір про наміри укладення в подальшому договору купівлі-продажу квартири, однак до теперішнього часу умови договору не виконані, договір між сторонами не укладено, а сума авансу, сплачена позивачкою за цим договором, останній не повернута.

Проте не можна погодитися із розрахунком стягуваної суми в гривневому еквіваленті на день передачі грошових коштів.

Згідно зі статтею 99 Конституції України <nau://ukr/254к/96-ВР|st99> грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 ЦК України <nau://ukr/435-15|st192> законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України <nau://ukr/435-15|st533> грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України <nau://ukr/435-15|st533> допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, саме у національній валюті України підлягає стягненню сума авансу, сплачена позивачкою відповідно до розписки.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st360-7> є обов'язковою для судів.

Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі <nau://ukr/v0014700-09>», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Апеляційний суд на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення ст. ст. 212 <nau://ukr/1618-15|st212> -214 <nau://ukr/1618-15|st214>, 316 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> доводи апеляційної скарги належним чином не перевірив; не визначив еквівалент суми авансу у гривні за офіційним курсом Національного банку України на час ухвалення рішення та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, ухвала апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення суми авансу не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st338> є підставою для її скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на ремонт квартири, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з безпідставності позову в цій частині.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суди, керуючись положеннями ст. 24 ЦК України, обґрунтовано виходили з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, інших обставин справи та враховували при цьому вимоги розумності і справедливості.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваних судових рішень в цій частині.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в частині відмови у стягненні витрат на ремонт квартири та визначення розміру моральної шкоди ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2014 року скасувати в частині позовних вимог про стягнення суми авансу, справу в цій частині направити на новий розгляд до апеляційного суду.

В іншій частині рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О. Карпенко Д.О. Остапчук Судді: В.І. Амелін