АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Перепелюк Л. М.

суддів: Винту Ю.М., Кулянди М.І.

секретар: Вівчарик Н.В.

за участю: ОСОБА_1, представників ПАТ «Ощадбанк» Затолочного С.І., Мамонтової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії -Чернівецьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» про повернення банківського вкладу, виплату відсотків та інших платежів, -

встановила:

До Шевченківського районного суду м.Чернівці 31.08.2015 року звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Чернівецьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» про повернення банківського вкладу, виплату відсотків та інших платежів.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що ОСОБА_5 11 січня 1991 року відкрила в ощадній касі Ощадного банку СРСР депозитний рахунок НОМЕР_1 під 9% річних на суму 16 140 крб терміном більше 5 років.

На підставі свідоцтва про право на спадщину він є спадкоємцем в цілому майна ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до листа Національного банку України від 06.01.15 р. №47606/463 правонаступником Ощадного банку СРСР є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».

№22-ц/794/1505/15. Головуючий у І інстанції Гончарова І.М. Категорія 27 Доповідач Перепелюк Л.М.

Вважає що, сума .6 українських карбованців склала 19637,4 грн. ,6:100000). проценти по депозиту з 11 січня 1991 року по 25 серпня 2015 року склали 43 494,9 грн.

Заявою від 14 квітня 2015 року він просив повернути йому банківський вклад в сумі 19 637.4 гри., а також виплатити належні відсотки в сумі 42 858,6 грн.

Вказана фінансова установа листом від 08.05.2015 р. №590 безпідставно відмовила йому у поверненні коштів, чим порушила його право, як споживача банківських послуг.

Оскільки відповідач прострочив зобов'язання з 24 квітня по 25 серпня 2015 року, тому вважає, що підлягають також стягненню три проценти річних від простроченої суми з 24 квітня по 25 серпня 2015 року, що складають 638,2 грн., які повинні бути стягнені на його користь, і штрафні санкції за вказаний період у сумі 6382,4 грн.

Остаточно позивач просив суд визнати за відповідачем заборгованість перед ним щодо неповернутого грошового вкладу в сумі 19 637.4 грн., зобов'язати його повернути йому банківський вклад в сумі 19 637.4 грн., виплатити йому належні відсотки від суми банківського вкладу з розрахунку 9% річних з 11 січня 1991 року по 25 серпня 2015 року в сумі 43494,9 грн., штрафні санкції в розмірі облікової ставки Нацбанку України в розмірі 6382.4 грн., три проценти річних від простроченої суми, що складає 638,2 грн., а всього стягнути з відповідача на його користь 70152,9 грн. (19637,4 грн.+43494,9 грн.+6382,4 грн.+638,2 грн.)

Рішенням Шевченівського районного суд м.Чернівці від 28 вересня 2015 року в позові відмовлено.

На дане рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права та є незаконним.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Колегія суддів вважає, що висновок суд першої інстанції про безпідставність та недоведення позовних вимог позивача ОСОБА_1 є правильним, таким, що ґрунтується на обставинах справи, встановлених на підставі наданих сторонами доказів, та нормах матеріального права.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, в тому числі права на вклад з нарахованими відсотками та компенсаційними виплатами, що зберігаються у філії Борщівського відділення № 6353 Відкритого акціонерного товариства « Державний ощадний банк України» у м.Борщів Тернопільської області на рахунках № НОМЕР_1 і НОМЕР_2, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 червня 2008 року(а.с. 11).

Позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідач заборгував йому неповернутий грошовий вклад на суму 19637,40 грн., 9% річних із суми вкладу починаючи з 11 січня 1991 року по 25 серпня 2015 року, штрафні санкції у розмірі 6382,40 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 638,20 грн, а всього розмір заборгованості відповідача перед ним становить 70152,90грн., так як ПАТ «Державний Ощадний банк України» є правонаступником Ощадного банку СРСР.

Проте, суд 1-ї інстанції правильно зробив висновок, що грошові кошти, які просить стягнути ОСОБА_1, не є грошовим банківським вкладом в розумінні положень ЦК України, а є вкладами спадкодавиці позивача в Ощадному банку СРСР, які не були ні компенсовані, ні виплачені останній.

Згідно ст. 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» встановлюються зобов'язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1 992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в установах Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, у тому числі облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов'язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР.

У зв'язку з цим на правовідносини між сторонами не поширюються вимоги ЦК України, які регулюють відносини щодо повернення банківського вкладу, як того безпідставно вимагає ОСОБА_1

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Судом встановлено, що АТ «Ощадбанк» не прийняло на себе зобов'язання по відшкодуванню коштів колишнього Ощадного банку СРСР.

Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» передбачається проведення тільки компенсаційних виплат громадянам України, втрат від знецінення грошових заощаджень, а не виплата самих вкладів, як того вимагає позивач.

Статтями 1, 3 зазначеного Закону встановлено, що зобов'язання перед громадянами по відновленню та компенсації заощаджень, втрачених громадянами внаслідок їх знецінення, взяла на себе держава. Отже, саме Держава Україна, а не публічне акціонерне товариство „Державний ощадний банк України", взяла на себе зобов'язання щодо відновлення знецінених заощаджень громадян.

Згідно п.9 Статуту АТ «Державний Ощадний банк України», затвердженого Постановою Кабінету І Міністрів України від 25.02.2003 року № 261, Банк не відповідає за обов'язки держави, а держава не відповідає за зобов'язання банку, крім випадків передбачених законом або договором; вклади фізичних осіб Банку гарантуються державою (ст. 57 ЗУ «Про банки і банківську діяльність»)

На виконання вимог ст. 5 вищевказаного Закону, установи Ощадного банку України провели одноразову індексацію вкладів громадян, поміщених в період до 02.01.1992 р. в установи І Ощадбанку, у співвідношенні 1 крб. заощаджень на 1,05 гривні, і на проіндексовані суми видають компенсаційні ощадні книжки.

Що стосується сум проіндексованих (відновлених) заощаджень, то вони лише обліковуються на позабалансованому рахунку банку і є борговими зобов'язаннями держави, а не АТ «Ощадбанк»

Згідно ст. ст. 4. 6 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», компенсація втрачених заощаджень проводиться за рахунок Державного | бюджету України.

Отже, АТ «Ощадбанк.» проводить лише виплату проіндексованих заощаджень межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум.

Проіндексовані заощадження повертаються громадянам поетапно, у межах коштів, передбачених для цього бюджетом України на поточний рік.

Перелік груп вкладників і черговість виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із ст. 8 цього Закону у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, компенсаційні документи, які приєднані позивачем до матеріалів справи, дають йому право на отримання компенсаційних сум у майбутньому в порядку, передбаченому згаданим Законом, та жодним чином не передбачають його право вимагати повернення зазначених сум в АТ «Ощадбанк»

На 2015 рік Кабінетом Міністрів України не приймалася постанова про виплату громадянам України компенсаційних виплат від знецінених грошових заощаджень, вкладених в установи Ощадного банку СРСР, в Державному бюджеті України не передбачені кошти на проведення таких виплат, а отже в АТ «Ощадбанк» не настав обов'язок провести такі виплати.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що АТ «Ощадбанк» може бути зобов'язано повернути грошові кошти, які вимагає позивач лише тоді, коли грошові кошти для повернення заощаджень будуть перераховані з Державного бюджету на рахунок Ощадбанку, а Ощадбанк відмовиться їх виплачувати.

Посилання апелянта на рішення ЄС з прав людини від 02.07.2002 року (справа Гайду к та інші проти України) спростовується змістом наведеного рішення, згідно якого встановлюються, правовідносини між фізичною особою і державою України і не передбачають зобов'язань Відкритого акціонерного товариства « Державний ощадний банк України» перед нам.

Посилання ОСОБА_1 на рішення Конституційного суду України від 10.10.2001 року, яким встановлено зобов'язання держави перед громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які внаслідок інфляції та інших обставин фактично втратили свої грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, а також в установи Ощадного банку України протягом 1992-1994 років, якщо вони перебували на його рахунках не менше одного повного календарного року в період 1992-1995 років (стаття 1 ), є правильним, але помилково витлумаченим ним, оскільки суть цих зобов'язань полягає у збереженні та відновленні реальної вартості зазначених заощаджень громадян шляхом їх одноразової компенсаційної індексації установами Ощадного банку України протягом грудня 1 996 року - березня 1 997 року, що й було зроблено та засвідчено видачею ощадних книжок вкладникам (статті 2, 5).

Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних, 3 % річних та штрафних санкцій, що регулюються ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції правильно вважав, що вимоги даної статті неможливо застосувати до зазначених правовідносин, так як ці правовідносини врегульовані ЗУ «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» і на них не поширюється положення ЦК України.

Таким чином, усі наведені доводи апелянта ОСОБА_1 щодо порушення судом 1-ї інстанції норм Конституції України, Загальної декларації прав людини, ЦК України та інших законодавчих актів не відповідають обставинам справи та не підтверджуються належними доказами, не ґрунтуються на нормах права, які регулюють спірні правовідносини.

Судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, досліджені належні та допустимі докази, які їх підтверджують, ухвалене законне та обґрунтоване судове рішення, підстави до скасування якого в межах доводів апеляційної скарги апелянта відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Усупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, апелянт не надав суду належні та допустимі докази на спростування висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту вступу її в законну силу.

Головуючий:

Судді: