САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 206/3260/15-ц
Провадження № 2/206/971/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" вересня 2015 р.

Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого - судді Зайченко С.В., за участю секретаря Щербини Є.С., Таран А.О., представника позивача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Надра", треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним кредитного договору ,-

ВСТАНОВИВ:

24 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» про визнання недійсним кредитного договору. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 05 березня 2007 року між ним та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Надра» укладено кредитний договір № 8/2007/840-К/1493-ПР, відповідно до якого відповідач надав йому у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 36 000 дол. США із строком повернення до 20 лютого 2017 року та відсотками за користування кредитом у розмірі 14,49 відсотків річних. Цього ж дня було укладено два договори поруки за одним договором № 1493/2 між ОСОБА_5 та відповідачем, та між ОСОБА_4 та відповідачем за яким поручителі поручились перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань по даному кредитному договору. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 05 березня 2007 року між ним та відповідачем укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме, квартира АДРЕСА_1. В 2013 році відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів з нього за кредитним договором. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2014 року позов задоволено. Він вважає, що вищезазначений кредитний договір укладений з порушеннями вимог діючого законодавства України, а подальше його використання завдає значних матеріальних збитків. Отже, оскільки з умов кредитного договору вбачається, що кошти були надані на споживчих цілях, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту. Таким чином, відповідачем повинен був бути наданий окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для нього, повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору. Крім того, не було повідомлено про вартість послуги за оформлення договору про надання кредиту, що призвело до того що, позивач був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання. Таким чином, банк замовчав важливу інформацію про умови кредитування, чим ввів його в оману.. Позивач також зазначає, що відповідач вдався до обману при визначенні розміру щомісячного ануїтентного платежу, розмір якого становить 597,61 дол. США. Однак, за його підрахунками розмір щомісячного платежу відповідно до базових умов кредитування, вказаних в договорі, повинен становити 569,62 дол. США. Таким чином, банк щомісячно вимагає від нього сплатити зайві 27,99 дол. США. До того ж банк у спірному договорі встановив плату за управління кредитом та комісію за розрахунки включив положення, які відповідно до зазначених норм є несправедливими, так як містять умови про зміну у витратах, а саме, щодо плати за обслуговування кредиту, при цьому графіку платежів по кредитному договору немає. Позивач наголошує на тому, що умови даного договору викладені таким чином, щоб у позичальника без його відома та поза його волею могла сформуватись заборгованість по сплаті кредитних платежів, на яку банк зміг би нарахувати пеню, і відповідно, отримати додаткову протиправну вигоду. Крім цього, відповідачем не було попереджено про те, що він нестиме валютні ризики під час виконання кредитного договору. Позивач також зазначає, що надання резиденту кредитів у іноземній валюті для розрахунків на території України є незаконним. Отже, позивач вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршання становища споживача. В звязку з вищевикладеним позивач просив визнати недійсним кредитний договір № 8/2007/840-К/1493-ПР від 05 березня 2007 року укладений між ним та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Надра».

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності , проти задоволення позовних вимог заперечував.

Треті особи в судове засідання не зявились, надали заяви, відповідно до яких просили розгляд справи здійснювати за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Суд заслухав доводи представника позивача, дослідив письмові докази по справі, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 05 березня 2007 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Надра» укладено кредитний договір № 8/2007/840-К/1493-ПР, відповідно до якого відповідач надав позивачу у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 36 000 дол. США із строком повернення до 20 лютого 2017 року та відсотками за користування кредитом у розмірі 14,49 відсотків річних. Ціль надання кредиту споживчі цілі.

05 березня 2007 року також було укладено два договори поруки за одним договором № 1493/2 між ОСОБА_5 та відповідачем, та за другим договором №1493/2 між ОСОБА_4 та відповідачем, за яким поручителі поручились перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань по спірному кредитному договору.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 05 березня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме, квартира АДРЕСА_1.

З умов спірного кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях. А відтак оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Так, відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України „Про захист прав споживачів".

Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України - під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Крім того, відповідно до ст. 19 ЗУ „Про захист прав споживачів" будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ „Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на час укладення договору (далі - ОСОБА_6), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5, 6, 7 ст. 18 Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Таким чином, статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII „Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Аналізуючи положення ст.18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Положення ст. 18 ЗУ „Про захист прав споживачів" щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права.

Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Необхідність встановлення причинно - наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мають право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотаннями про витребування доказів та інше.

Судом розяснювалось представнику позивача положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Однак останнім так і не було заявлено клопотання про витребування кредитної справи у звязку з чим суд розглядає справу на підставі наданих доказів.

Як вбачається з договору про надання споживчого кредиту №8/2007/840-К/1493-ПР від 05 березня 2007 року, в договорі зазначено найменування та місцезнаходження кредитодавця ВАТ КБ „Надра" в особі Начальника відділення № 36 філії ВАТ КБ «Надра» Дніпропетровського РУ ОСОБА_7; кредитні умови, зокрема, визначено, що банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 36 000 доларів США п. 1.1 Договору, а позичальник зобов'язується повертати кредит та сплачувати банку передбачені п.1.3.1, 1.3.2 цього Договору платежі шляхом здійснення перерахування на рахунок мінімально необхідного платежу в валюті кредиту. Щомісячна сума мінімального платежу складає 597,61 доларів США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж, визначений у п.3.3.2 цього Договору, щомісячно до 20 числа поточного місяця. Перший черговий мінімальний платіж позичальник вносить до 31.03.2007 року. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється на фактичну кількість днів у період (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту. Якщо на протязі дії цього договору позичальник несвоєчасно чи неповністю вніс черговий мінімальний платіж чи інші платежі, передбачені цим договором то банк приймає виконання позичальником своїх зобовязань по цьому договору в наступному порядку: плата за управління кредитом, прострочені відсотки за користування кредитом, відсотки за користування кредитними коштами, пені та штрафи, витрати, повязані з моніторингом та супроводом кредиту, прострочена сума кредиту, сума кредиту. З метою виконання умови, передбаченої п.3.5 цього Договору банк при наявності несвоєчасного чи не в повному обємі виконання позичальником своїх обовязків щодо сплати мінімально необхідного платежу чи інших платежів, передбачених цим договором, самостійно розподіляє грошові кошти, внесені позичальником на розподільний рахунок згідно черговостіЄ, передбаченої п.3.5 цього Договору або іншої черговості, встановленої на розсуд суду. (п.п.3.3.1-3.6). Сторони також погодили, що надання кредиту проводиться шляхом видачі готівки Позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума яких зазначена у доларах п.3.1. Договору . Пунктом 1.2.2 договору визначено строк кредитування - позичальник зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені кредитним договором, але в будь-якому випадку не пізніше 20 лютого 2017 року.

За користування кредитним коштами встановлено відсоткову ставку, яка становить 14,49% відсотків річних. Плата за управління кредитом сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,10% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити Банку), зазначеним у п.1.1. цього Договору. За перший та останній місяць користування кредитом плата розраховується ви ходячи із фактично кількості днів, протягом яких позичальник користувався кредитом.

Розділом 4 кредитного договору передбачені права та обов'язки сторін, зокрема, пунктом 4.4.1 надано позичальнику право дострокового погашення кредиту, а відповідно п.4.1. банк зобовязаний надати кредит, в порядку, визначеному цим Договором. Надати позичальнику консультаційні послуги з питань виконання цього договору, а позичальник зобовязаний в свою чергу сплачувати необхідні платежі у розміру та порядках визначених п.п 3.3.2, 3.3.3 цього Договору.

Відповідно до статті 36 Закону України «Про ОСОБА_8 України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється ОСОБА_8 Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються ОСОБА_8 Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління ОСОБА_8 Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане, у сторін не було.

Підписавши договір про надання споживчого кредиту, позичальник погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку консультаційні послуги з питань виконання цього договору.

Як вбачається зі змісту договору в ньому зазначені необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч.4 Закону, так і Законом України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", в тому числі і щодо валюти кредитування.

Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що ОСОБА_8 у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також зазначив в договорі розмір щомісячного платежу та строк здійснення цих платежів з чого і вбачається орієнтована загальна вартість кредиту.

Крім того, волевиявлення ОСОБА_3 на укладення кредитного договору на умовах (з врахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону), та отримання згідно умов договору саме американських доларів, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами Договору підтверджується матеріалами справи, періодичною сплатою щомісячних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору, позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні Договору. Окрім того, договір був укладений ще в 2007 році і до 2015 року позивач не оскаржував й не порушував питання про його розірвання, а отже, не вважав його умови несправедливими. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Також в договорі ніде не зазначено, що окремо від суми щомісячного платежу позивач повинен сплачувати комісію.

Крім цього, позивачем не наведено відповідний розрахунок щомісячного платежу, який по його словам повинен становити 569,62 дол., при цьому посилається на нього в позовній заяві та не надано належних доказів на підтвердження вищезазначеної ним суми.

Щодо несправедливого розподілу грошової суми, яка має бути заплачена за певний місяць, то таке зарахування в порядку (п.3.5. Договору) лише передбачено в у випадку несвоєчасного чи неповного внесення позичальником чергового мінімального необхідного платежу, а свою чергу останні при укладанні договору прав на себе зобовязання належним чином виконувати умови спірного договору. Окрім того договором передбачено право позичальника на дострокове погашення кредиту без несення додаткових витрат.

Крім того, не є підставами для задоволення позову і посилання на те, що надання кредиту резиденту в іноземній валюті є незаконним.

Так, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_6 держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

ОСОБА_6 законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет про валютне регулювання № 15-93.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» № 2121-ІІІ кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_8 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то у законодавстві не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі ОСОБА_8 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління ОСОБА_8 банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_8 банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Судом було встановлено та і не заперечувалось сторонами, що ВАТ КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра») має банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції.

Таким чином, відповідач мав на момент укладення Кредитного договору необхідний обсяг повноважень для здійснення кредитування в іноземній валюті, використання якої при здійсненні кредитних операцій (в кредитних зобов'язаннях) передбачено чинним законодавством, а тому доводи позивача щодо відсутності у відповідача відповідних повноважень для здійснення кредитування в іноземній валюті резидента не ґрунтуються на законі.

З урахування викладених обставин та норм права, суд приходить до висновку, що немає правових підстав для визнання спірного кредитного договору недійсним.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Надра", треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: С.В. Зайченко