УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Українець Л.Д.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 03.03.2007 між банком та відповідачем був укладений договір про надання кредиту № 380/177/07-А, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 31 215,00 доларів США, зі сплатою 13% річних.

З метою забезпечення виконання умов договору між сторонами укладено договір застави №04/3-278 від 03.03.2007, відповідно до умов якого відповідач передав в заставу транспортний засіб марки «MITSUBISHI», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Позивач відповідно до умов договору виконав взяті на себе зобов'язання.

Враховуючи, що відповідачем не виконуються зобов'язання за договором, у зв'язку з чим станом на 10.12.2014 загальний розмір заборгованості складає 66 9970, 62 грн., просив стягнути з відповідача заборгованість за договором у розмірі 669 970, 62 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання кредиту у розмірі 329 619, 79 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 234 989, 81 грн., заборгованість по пені в сумі 21072, 20 грн. та стягнуто судовий збір в розмірі 3 654,00 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Справа № 756/1956/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12228/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Кричина А.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт, посилаючись на ч. 2 ст. 1050 ЦК України, вважав, що суд першої інстанції невірно вказував, що не підлягають застосуванню строки позовної давності, оскільки внесенням відповідачем платежів, такий строк був перерваний та його перебіг почався заново.

Вказував, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, а саме не надані платіжні доручення або квитанції про внесення коштів. Наголошував, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості до складу кредитної заборгованості були включені суми по несплаченим щомісячним платежам, по яким на момент звернення банку до суду сплив строк позовної давності.

Також апелянт зазначив, що внаслідок зменшення заборгованості за кредитом на суму, що виникла за період до 13.02.2015, має бути зменшення суми процентів, які мають нараховуватись саме із тієї суми боргу, що залишилась.

ОСОБА_1 звернув увагу суду, що позивачем не дотримано порядок повідомлення боржника про повернення в повному обсязі його заборгованості за кредитним договором, а тому банк передчасно звернувся до суду, оскільки останнім не надано належних доказів про те, що відповідачу направлялася вимога щодо повернення суми боргу.

Враховуючи зазначене, просив рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача просила апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити з огляду на її безпідставність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 03.03.2007 між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання кредиту № 380/177/07-А, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 31 215,00 доларів США, зі сплатою 13% річних (а.с.7-10).

Між сторонами укладено договір застави №04/3-278 від 03.03.2007, відповідно до умов якого відповідач передав в заставу транспортний засіб марки «MITSUBISHI», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.14-17).

Банк відповідно до умов договору виконав взяті на себе зобов'язання, надав відповідачу кредит в обумовленому розмірі. Відповідач належним чином умови договору не виконує, в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 669 970, 62 грн.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частки позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне зобов'язання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що з боку відповідача мало місце порушення умов кредитного договору, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню. При цьому судом обґрунтовано вказано, що у разі порушення боржником строків плати чергових платежів, які передбачені умовами кредитного договору, на підставі положень ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами.

Посилання апелянта на те, що суд неправомірно не застосував строки позовної давності є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. З ст. 264IIК України).

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, ОСОБА_1 у 2013 році здійснював платежі в погашення заборгованості.

За таких обставин колегія суддів вважає, що такі дії свідчать про визнання вищезазначеної заборгованості, що в свою чергу, тягне за собою переривання строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення банком умов договору в частині направлення вимог боржнику про дострокове повернення кредиту є безпідставними, оскільки відповідно до умов кредитного договору сторони погодили порядок дострокового повернення кредиту, проте позивач звернувся до суду з позовною заявою після закінчення строку виконання основного зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК HYPERLINK "http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2012_02_21/T041618.html?pravo=1"України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Г.В. Крижанівська

Судді: М.І. Оніщук

Л.Д.Українець