Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до сільськогосподарського виробничого кооперативу «Колос», треті особи: відділ Держземагенства у Калинівському районі Вінницької області, реєстраційна служба Калинівського районного управління юстиції Вінницької області, про визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником ОСОБА_4, на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12 травня 2014 року

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 29 листопада 2011 року між нею та відповідачем укладено договір оренди належної їй на праві власності земельної ділянки площею 3,9531 га, що розташована на території Кіровської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Посилаючись на те, що зазначений договір оренди у порушення вимог статті 15 Закону України «Про оренду землі» не містить всіх істотних умов, зокрема, інформації про об'єкт оренди (місце розташування земельної ділянки), а саме: відсутні план або схема земельних ділянок, акт визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), просила визнати його недійсним та зобов'язати відповідача повернути належну їй земельну ділянку.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12 травня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st324> підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що на підставі державного акту ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,9531 га, що розташована на території Кіровської сільської ради Калинівського району Вінницької області.

У 2011 році між ОСОБА_3 і СВК «Колос» укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, який 29 листопада 2012 року зареєстрований у відділі Держкомзему у Калинівському районі Вінницької області.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначала, що спірний договір оренди земельної ділянки у порушення вимог статті 15 Закону України «Про оренду землі» не містить інформації про об'єкт оренди (місце розташування земельної ділянки), а саме: відсутні план або схема земельних ділянок, акт визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Згідно з ч. 4 ст. 124 ЗК України <nau://ukr/2768-14|st124> передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України <nau://ukr/435-15|st792> відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року <nau://ukr/161-14> у редакції, чинній на час укладенні спірного договору (далі - Закон).

Частиною 1 ст. 14 Закону передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України <nau://ukr/435-15|st640> у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору оренди, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

За змістом ч. 1 ст. 210 ЦК України <nau://ukr/435-15|st210> та ч. 1 ст. 20 Закону договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст. 18 Закону набирає чинності.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України <nau://ukr/435-15|st638> договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Із матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки, укладений у письмовій формі, пройшов відповідну державну реєстрацію, позивачка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було спрямоване на укладання договору оренди, до договору оренди земельної ділянки додано копії державного акту, при складанні, видачі та реєстрації якого було вчинено відповідний план та схема земельних ділянок, кадастровий план з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, а також вчинено опис меж, де зазначено сусідніх землекористувачів.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України <nau://ukr/435-15|st215> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У частинах 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України <nau://ukr/435-15|st203> встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 15 Закону істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорах оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону, є підставою для визнання недійсними таких договорів оренди відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st3> кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України <nau://ukr/435-15|st15> (далі - ЦК України <nau://ukr/435-15>) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З огляду на зазначене, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем порушення її прав як орендодавця у зв'язку з відсутністю в договорі оренди землі зазначених нею умов і їх істотності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-222цс14 від 04 лютого 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 360-7 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st360-7> рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Статтею 337 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337> визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 11 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 12 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева С.О. Карпенко Д.О. Остапчук Судді: В.І. Амелін