Провадження № 2/127/4504/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

29.10.2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі : головуючого судді Саблук С.А.,

при секретарі Гуменюку Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, визнання права власності за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, визнання права власності за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником 17/50 частини квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 24 травня 2002 року посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_3, зареєстрованому в реєстрі за № 1247. До складу вказаної частини квартири входять: ? коридору 4-1; ? туалету 4-2; ? кухні 4-3; кімната 4-7 жилою площею 14.6 кв.м. ОСОБА_2 є власником 33/50 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.09.1996 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради згідно рішення № 741 віл 30.09.1996 року. До складу вказаної частини квартири входять : ? коридору 4-1 ; ? туалету 4-2; ? кухні 4-3; та 2 кімнати.

З 1997 року ОСОБА_2 не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується актами від 04 квітня 2011 року та від 09 червня 2015 року, жодного разу не поцікавилась долею належної частини її власності, не зверталася з вимогою про витребування свого майна, тобто фактично відмовилася від нього. Позивач вважає, що є всі підстави вважати, що оскільки співвласник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, вона погодилася з її втратою - тому спірне майно може бути визнано власністю фактичного добросовісного володільця, за набувальною давністю. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на дану квартиру за набувальною давністю, а відповідачку визнати такою, що втратила право користування квартирою.

В судове засідання позивач та його представник не зявилися, проте представником позивача подано заяву про розгляд справи у її відсутність, згіно якої остання підтримує позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила. Про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до ч.9 ст.74 та ч.9 ст.76 ЦПК України.

Суд, відповідно до ст. 225 ЦПК України, ухвалив провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 та доцільність задоволення позову в повному обсязі.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пункт 1 ч.2 ст. 16 ЦК України у якості способу захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання таких прав.

Предметом спору є визнання права власності на частину житлового приміщення за набувальною давністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 17/50 частини квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 24 травня 2002 року посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_3, зареєстрованому в реєстрі за № 1247. До складу вказаної частини квартири входять: ? коридору 4-1; ? туалету 4-2; ? кухні 4-3; кімната 4-7 жилою площею 14.6 кв.м. ОСОБА_2 є власником 33/50 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.09.1996 року, виданого виконкомом Вінницької міської ради згідно рішення № 741 віл 30.09.1996 року. До складу вказаної частини квартири входять : ? коридору 4-1 ; ? туалету 4-2; ? кухні 4-3; та 2 кімнати.

Згідно акту про відсутність гр.. ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 від 09.06.2015 р. ОСОБА_2 не проживає в двох кімнатах квартири АДРЕСА_1 з 1997 року. Місце її знаходження не відоме. Факт немешкання ОСОБА_4 підтверджує висновок Віницького міського управління ГУ Держсанепідслужби у Віницькій області № 01-01,11/180 від 18.02.2015 р.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння.

При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦКУкраїни набрав чинності 01.01.2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р., а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року.

На підставі викладеного чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб»єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Позивач довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно і відкрито користується частиною вказаної квартири на протязі більше 10 років, а відповідач не заявляє вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і є підстави для визнання права власності за набувальною давністю за позивачем.

Крім того, враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за доцільне стягнути з відповідачки на користь позивач понесені ним та документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11, 60, 212-215, 224-228 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою що втратила право користування 33/50 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 33/50 частини квартири АДРЕСА_3 яка згідно свідоцтва про право власності на житло від 30 .09.1996 року виданого виконкомом Вінницької міської ради згідно рішення № 741 від 30.09.1996 року належить ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1264,00 гривень судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: