УХВАЛА

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за аліментами та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2009 року на її користь з відповідача щомісяця стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 лютого 2009 року до досягнення дитиною повноліття. 27 вересня 2012 року відділом державної виконавчої служби Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області (далі - ВДВС Покровського РУЮ), відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі вказаного рішення суду. Оскільки відповідач ухиляється від сплати аліментів, утворилась заборгованість у розмірі 22 260 грн 77 коп.

Ураховуючи наведене, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за аліментами за період з 18 лютого 2009 року по 26 серпня 2014 року у розмірі 22 260 грн 77 коп. та неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 18 лютого 2009 року по 10 вересня 2014 року у розмірі 229 210 грн 51 коп.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість по сплаті аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з 18 лютого 2009 року по 26 серпня 2014 року у розмірі 22 260 грн 77 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі 6 083 грн 44 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) у розмірі 7 701 грн 42 коп. за період прострочення сплати аліментів з 1 жовтня 2013 року по 10 вересня 2014 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, у зв'язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України зобов'язаний сплатити позивачці неустойку (пеню), яка нараховується не на всю заборгованість, а на суму несплачених аліментів за той місяць, у якому не проводилось стягнення аліментів.

Ухвалюючи нове рішення та зменшуючи розмір неустойки, апеляційний суд виходив із того, що з відповідача підлягає стягненню неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів з часу невиконання рішення суду, а саме з часу відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Судами встановлено, що на підставі рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2009 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 були стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 лютого 2009 року і до досягнення дитиною повноліття.

На підставі вказаного рішення 27 вересня 2012 року видано виконавчий лист, який з 28 вересня 2012 року перебуває на виконанні у ВДВС Покровського РУЮ Дніпропетровської області.

Згідно довідок-розрахунків, виданих державним виконавцем ВДВС Покровського РУЮ, ОСОБА_4 має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 22 260 грн 77 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Апеляційний суд врахував наведене та вірно вважав, що відповідач ухилявся від сплати аліментів, тому з нього підлягає стягненню неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів.

При цьому апеляційний суд вважав, що з відповідача підлягає стягненню неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів з часу невиконання рішення суду, а саме з часу відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду.

Однак апеляційний суд не врахував, право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набуття рішенням законної сили та не пов'язується з моментом (часом) відкриття виконавчого провадження. Тобто, право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів не ставиться в залежність від того, чи існувала така заборгованість на час звернення до суду з такою вимогою чи від відкриття виконавчого провадження у справі.

Також не можна погодитись з висновком апеляційного суду про те, що розрахунок неустойки (пені) слід проводити за період з жовтня 2013 року по 10 вересня 2014 року, оскільки виконавче провадження відкрито 28 вересня 2012 року, а у період з жовтня 2012 року по жовтень 2013 року позивачка отримувала державну допомогу на підставі ст. 181 СК України і аліменти в цей період не нараховувались.

Вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2013 року ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за ч. 1 ст. 164 КК України за злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).

Зазначеним вироком суду було встановлено, що з лютого 2009 року ОСОБА_4 умисно ухиляється від сплати аліментів, заборгованість по сплаті яких станом на 17 вересня 2013 року становила 17 012 грн 33 коп.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Також наявність заборгованості по сплаті аліментів з лютого 2009 року не заперечувалась відповідачем.

Проте апеляційний суд вважав, що слід стягнути неустойку з дня відкриття виконавчого провадження - 28 серпня 2012 року, однак оскільки позивачці з жовтня 2012 року по жовтень 2013 року нараховувалась державна допомога і аліменти в цей період не нараховувались, підлягає нарахуванню неустойка з жовтня 2013 року.

При цьому апеляційний суд не врахував, що пеня нараховується на всю суму несплачених аліментів (заборгованості) за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тим місяцем, протягом якого не проводилось стягнення.

Отже, оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань має бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначити її загальну суму.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 1 жовтня 2014 року № 6-149цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, з розрахунку, наданого позивачкою вбачається, що за період отримання позивачкою державної допомоги вимог про стягнення неустойки (пені) за прострочення несплати аліментів нею не заявлялись.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України зазначене не врахував, невірно визначився з періодом стягнення неустойки та дійшов до передчасного висновку щодо зменшенням розміру її стягнення.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 6 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик