УХВАЛА

іменем україни

4 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 29 серпня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. У 1999 році у квартиру № 64 цього ж будинку заселився її сусід - ОСОБА_4 З цього часу він почав виконувати роботи виробничого характеру у день та у ніч, що заважає їй нормально жити. На неодноразові зауваження та прохання припинити такі дії він не реагував, що змушувало її звертатись до прокуратури, міліції та органів влади. 25 лютого 2003 року адміністративна комісія при виконавчому комітеті Краматорської міської ради оштрафувала відповідача на 51 грн, однак він не припинив таких дій, продовжує порушувати тишу. Такими діями відповідач порушує її права та свободи, оскільки вона є людиною похилого віку, пенсіонеркою, їй категорично заборонено нервуватися, а унаслідок дій відповідача вона змушена слухати небажаний шум, нервуватися, через психологічне та нервове перенавантаження у неї з'явився фізичний біль у потиличній області голови, оніміння лівої руки, біль в області стравоходу, з'явилось відчуття страху, трапляються крововиливи з носа, у зв'язку з чим їй приходиться звертатися до лікарів та викликати швидку допомогу. Такими діями відповідач завдав їй фізичні і моральні страждання.

Ураховуючи зазначене, позивачка просила зобов'язати відповідача припинити виробничі дії у житловому будинку та стягнути з відповідача на її користь 7 250 грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 29 серпня 2014 року та додатковим рішенням цього суду від 2 березня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 припинити проведення виробничих дій у квартирі АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 7 250 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 29 серпня 2014 року в частині стягнення моральної шкоди з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 змінено, зменшено розмір відшкодування до 2 тис. грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності факту того, що відповідач за місцем свого проживання постійно виконує роботи виробничого характера, чим порушує спокій позивачки й завдав їй моральної шкоди.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, а змінюючи рішення районного суду у частині розміру відшкодування моральної шкоди виходив із характеру та тривалості дій правопорушення щодо створення відповідачем шуму, який заважає позивачу нормально відпочивати та виходив із засад розумності й справедливості.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_4 є сусідом ОСОБА_3, проживає у квартирі № 64 і тривалий час за місцем свого проживання виконує роботи виробничого характеру, унаслідок чого з його квартири надходить шум, що завдає позивачці психологічне та нервове перенавантаження і заважає нормально відпочивати.

Відповідно до ст. 282 ЦК України фізична особа має право вимагати усунення небезпеки, створеної внаслідок підприємницької або іншої діяльності, яка загрожує життю та здоров'ю.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Як роз'яснено в п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, положення ст. 1167 ЦК України містять загальні підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями.

Єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди можливе у випадку порушення прав особи, наявності ознак неправомірності або протиправності в діях осіб, які порушують ці права, та доведеності особою втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ.

При цьому згідно з презумпцією завдавача шкоди відсутність вини у своїх діях доводить відповідач.

Звернувшись до суду з позовом, позивачка зазначала, що саме шум, який створює відповідач у своїй квартирі, є неправомірною поведінкою відповідача, яка завдала їй моральних страждань.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач посилався на те, що з позивачкою у нього склались давні неприязні стосунки, але з 2003 року по 2013 рік скарг від неї не надходило, виробничою діяльністю він не займається, з усіма сусідами має добрі стосунки. Вважав, що події 2003 року не можуть бути підставою для стягнення з нього на користь позивачки моральної шкоди та звертав увагу суду на звернення позивачки в суд з цим позовом поза межами строку позовної давності, про яку він заявляв і у суді першої інстанції, яка згідно зі ст. 257 ЦК України становить три роки.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору; зокрема доводи відповідача про відсутність скарг відповідачки на його поведінку з 2003 року, про недоведеність його протиправних дій та заподіяння позивачці шкоди, про звернення позивачки в суд поза межами строку позовної давності, рішення не містять висновку щодо протиправності дій відповідача у заподіянні шкоди позивачу.

При цьому, пославшись на акт мешканців квартир, складений 31 травня 2003 року, постанову адміністративної комісії при виконкомі міської ради від 25 лютого 2003 року та відповідь начальника Краматорського МВ ГУ МВС України у Донецькій області за результатами заяви ОСОБА_3 від 27 квітня 2009 року й інші висновки дільничного інспектора, суд не вказав, які протиправні дії та коли були вчинені відповідачем та по відношенню до кого, так як це впливає на обчислення позовної давності.

Також висновки суду містять загальні положення, посилання на факти та докази 2003 року без їх правової оцінки, а згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик