Ухвала

іменем україни

04 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, правонаступником якої є ОСОБА_4, до ОСОБА_5, в інтересах якої діють ОСОБА_6 та ОСОБА_7, про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 05 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним вище позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 24 травня 2012 року між нею та ОСОБА_5 і посвідчений приватним нотаріусом Новоселицького районного нотаріального округу Чернівецької області Бежан А.В.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності належав вказаний вище житловий будинок, у якому з 2000 року після смерті чоловіка ОСОБА_9 вона проживала одна.

На початку 2012 року батьки неповнолітньої ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до неї з пропозицією передати їм належний їй на праві власності житловий будинок, а вони будуть забезпечувати її необхідним доглядом і харчуванням, на що вона погодилася. 24 травня 20І2 року уклала з відповідачами договір, тексту якого не читала. Після його укладення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 сумлінно виконували свої обов'язки, а з 2013 року - припинили. Оскільки вона є особою похилого віку та постійно потребує сторонньої допомоги, змушена була звернутися до інших своїх родичів з проханням про догляд за нею. Під час збору документів, необхідних для розірвання старого договору довічного утримання та укладення нового з іншими особами, дізналась, що фактично між нею та неповнолітньою ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу спірного будинку, на що згоди вона не надавала та коштів не отримувала.

З урахуванням наведеного позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 05 листопада 2013 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими спорудами від 24 травня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Новоселицького районного нотаріального округу Чернівецької області Бежан А.В. і зареєстрований у реєстрі № 513. Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами під час розгляду справи встановлено, що 24 травня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Новоселицького районного нотаріального округу Чернівецької області Бежан А.В. і зареєстрований у реєстрі № 513.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений між сторонами, є удаваним правочином з метою приховання дійсного правочину, а саме: договору довічного утримання.

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, змінив правову підставу позову й послався на те, що обставинами, якими позивачка обґрунтувала свої вимоги, є волевиявлення на виникнення правовідносин з договору довічного утримання, необізнаність, помилка про природу оспорюваного правочину на час вчинення, безгрошовість договору купівлі-продажу.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просила визнати недійсним оспорюваний правочин на підставі ст. ст. 215, 235 ЦК України та вважала, що він був укладений зі сторони ОСОБА_5, в інтересах якої діяли ОСОБА_7 та ОСОБА_6, з метою приховати дійсний правочин про довічне утримання і є удаваним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз'яснено у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова), за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

У порушення вказаних вимог матеріального права суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що спірний правочин є удаваним, задовольнив його з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, при цьому послався на відсутність волевиявлення позивачки та безгрошовість укладеного між сторонами договору.

Як убачається з позовної заяви, на обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на правові підстави, передбачені ст. 235 ЦК України.

Письмової заяви про зміну позовних вимог відповідно до ст. 31, ч. 1 ст. 119 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st119> позивачка не подавала.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд на зазначені підстави позову уваги не звернув та фактичних обставин справи відповідно до положень ст. 235 ЦК України не встановив, самостійно змінив правову підставу позову на ст. 229 ЦК України, зазначивши, що обставинами, якими позивачка обґрунтувала свої вимоги, є помилка про природу оспорюваного правочину на час вчинення.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Змінивши правове обґрунтування позову та застосувавши як підставу для задоволення позову ст. 229 ЦК України (вчинення правочину під впливом помилки), на яку позивачка не посилалася при його пред'явленні, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. 303 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 05 листопада 2013 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик