АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8570/15 Справа № 175/4575/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шабанов А. М. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

17 листопада 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі - Добролюбовій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року, -

У Х В А Л И В:

23 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, просив стягнути з заборгованість за кредитним договором в розмірі 22 168 грн. 18 коп., а також стягнути сплачені позивачем судові витрати в розмірі 243грн. 60 коп. В обґрунтування позовних вимог, посилався на те, що 28.07.2005 року між позивачем та відповідачем укладено договір № б/н про надання кредиту на підставі якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 3500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання не виконує, тому позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом (а.с.2-5).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволенні.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 28.07.2005 року у розмірі 22 168 грн. 18 коп.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.38).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування заочного рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.56-57).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 липня 2005 року між позивачем та відповідачем укладено договір № б/н про надання кредиту на підставі якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 3 500 грн. 00 коп., зі сплатою відсотків користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання у зв'язку із чим станом на 30.09.2014 року виникла заборгованість яка становить 22 168 грн. 18 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом - 14601 грн. 76 коп.; заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом - 5 734 грн. 60 коп.; заборгованість по комісії - 300 грн. 00 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 1031 грн. 82 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання у зв'язку із чим станом на 30.09.2014 року виникла заборгованість, яка становить 22 168грн. 18 коп. і яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону та змісті договору (заяві). Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом, процентів та комісії, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 23 жовтня 2014 року звернувся до суду з з даним позовом. Відповідачем на протязі всього часу користування кредитними коштами здійснювалися часткові погашення заборгованості, а останній платіж на погашення існуючої заборгованості відповідачем було здійснено 02.06.2014 року. Отже позовна давність на час звернення позивача до суду не сплинула, а тому підстави для відмови у позові за спливом строку позовної давності - відсутні.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо недосягнення згоди між сторонами щодо істотної умови договору, а саме відсотків за користування кредитом, то вони є безпідставними, оскільки з тексту заяви вбачається, що базова процентна ставка за користування кредитними коштами становить 3% в місяць, тобто 36% річних, тобто в розумінні ст. 638 ЦК України договір є укладеним, а відповідно є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідач, в порушення вимог ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, не спростував розмір заборгованості, як і не надав доказів на його спростування. Відповідачем фактично визнається наявність заборгованості за кредитом як на день подання позову, так і на час ухвалення судового рішення, однак жодних доказів про її розмір з урахуванням несвоєчасності виплати, суду не надано, а розрахунок, наданий позивачем, не спростовано.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог Банку про стягнення заборгованості у розмірі 22 168,18 грн.

Інші доводи апелянта, приведені в апеляційній скарзі є безпідставними та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: