Справа № 144/571/15-ц Провадження № 22-ц/772/3001/2015Головуючий в суді першої інстанції Панченко Д. І.
Категорія 59Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Чорного В.І.,

при секретарі: Франчук О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Гайсинської міської ради, третя особа: ОСОБА_5, про визнання протиправними та скасування рішень, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, -

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_3 є власником 12/25 частки будинку по АДРЕСА_1 Відповідач ОСОБА_6 був власником 13/25 частки цього будинку.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2009 року виділено в користування ОСОБА_3 земельну ділянку в АДРЕСА_1 загальною площею 637 м2; у користування ОСОБА_4 виділено земельну ділянку в АДРЕСА_1 загальною площею 690 м2.

Рішенням 37 сесії 5 скликання Гайсинської міської ради від 26 лютого 2010 року надано ОСОБА_4 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0, 0520 м2 та ведення особистого селянського господарства - 0,0170 м2.

Рішенням 38 сесії 5 скликання Гайсинської міської ради від 21 травня 2010 року затверджено ОСОБА_4 технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,0520 м2 та ведення особистого селянського господарства - 0,0184 м2.

Посилаючись на те, що при виготовленні технічної документації не було враховано рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2009 року про встановлення порядку користування земельною ділянкою, рішення органу місцевого самоврядування від 21 травня 2010 року суперечить рішенню Гайсинської міської ради від 26 лютого 2010 року в частині розміру земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_4, представник позивача ОСОБА_2 просив визнати протиправним та скасувати рішення 37 сесії 5 скликання Гайсинської міської ради від 26 лютого 2010 року про надання ОСОБА_4 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,0520 м2 та ведення особистого селянського господарства - 0,0170 м2, розташованих по АДРЕСА_1; визнати протиправним та скасувати рішення 38 сесії 5 скликання Гайсинської міської ради від 21 травня 2010 року про затвердження ОСОБА_4 технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,0520 м2 та ведення особистого селянського господарства - 0,0184 м2, розташованих по АДРЕСА_1; визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 30 серпня 2012 року площею 0,0520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та НОМЕР_2 від 30 серпня 2012 року площею 0, 0184 га для ведення особистого селянського господарства, видані ОСОБА_4; відновити стан земельних ділянок, який існував до прийняття рішення 37 сесії 5 скликання Гайсинської міської ради від 26 лютого 2010 року.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_2, ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник Гайсинської міського ради ОСОБА_9 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

У своїх запереченнях представник Гайсинської міської ради зазначала, що межі земельних ділянок були погоджені сторонами; площа цих земельних ділянок більша на 14 м2 не у зв'язку зі зміною конфігурації земельної ділянки або невиконанням рішення Гайсинського районного суду від 07 грудня 2009 року, а у зв'язку із тим, що зйомки обох земельних ділянок виконавцем ФОП ОСОБА_17 проводились геодезичними приладами з точністю до метра квадратного. При цьому площа земельної ділянки позивача також збільшена на 14 м2.

ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що представниками позивача не доведено, що оскаржуваними рішеннями порушено права та законні інтереси ОСОБА_3, чи державні акти видано з порушенням законодавства України. При цьому позивач не довів достовірними та допустимими доказами те, що відповідач змінив конфігурацію та межі земельної ділянки, оскільки вони відповідають кадастровим планам земельних ділянок сторін.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником 9/25 частки будинку по АДРЕСА_1 Відповідач ОСОБА_6 був власником 13/25 частки цього будинку. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 квітня 2015 року 3/25 частки будинку АДРЕСА_1 взято на облік безхазяйного нерухомого майна (а.с.23, 177).

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2009 року виділено в користування ОСОБА_3 земельну ділянку в АДРЕСА_1 загальною площею 637 м2; у користування ОСОБА_4 виділено земельну ділянку в АДРЕСА_1 загальною площею 690 м2.

Рішенням 37 сесії 5 скликання Гайсинської міської ради від 26 лютого 2010 року надано ОСОБА_4 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0, 0520 м2 та ведення особистого селянського господарства - 0, 0170 м2.

25 березня 2010 року ОСОБА_4 звернувся до фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (а.с.42).

Того ж дня був складений протокол погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки, підписаний власниками суміжних земельних ділянок та затверджений Гайсинським міським головою (а.с.51).

Рішенням 38 сесії 5 скликання Гайсинської міської ради від 21 травня 2010 року затверджено ОСОБА_4 технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,0520 м2 та ведення особистого селянського господарства - 0,0184 м2.

30 серпня 2012 року ОСОБА_4 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 площею 0,0520 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та присвоєно кадастровий номер НОМЕР_3, а також - державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 площею 0, 0184 га для ведення особистого селянського господарства та присвоєно кадастровий номер НОМЕР_4, які розташовані в АДРЕСА_1/2 (а.с.146, 147, 154, 155).

30 листопада 2012 року ОСОБА_4 продав належну йому частку житлового будинку та земельні ділянки, які розташовані в АДРЕСА_1 ОСОБА_11

11 червня 2013 року був складений акт про встановлення межових знаків земельної ділянки ОСОБА_11 по АДРЕСА_1 який затверджений Гайсинською міською радою 18 червня 2013 року (а.с.178).

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Згідно з ч. 1 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки відповідачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 152 ЗК держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю; власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач зазначала, що технічна документація на підставі якої були видані правовстановлюючі документи на спірні земельні ділянки, виготовлена з порушенням вимог Закону України «Про землеустрій», що на її думку є порушенням вимог закону та підставою для припинення набутого відповідачем права власності на землю.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим судом.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.73 року; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідність дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Частиною 3 ст. 10, ст. ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що представниками позивача не доведено, що оскаржуваними рішеннями порушено права та законні інтереси ОСОБА_3, чи державні акти видано з порушенням законодавства України. При цьому позивач не довів достовірними та допустимими доказами те, що відповідач змінив конфігурацію та межі земельної ділянки, оскільки вони відповідають кадастровим планам земельних ділянок сторін. Позивач не порушувала питання про призначення судової експертизи для встановлення порушення її прав та інтересів, хоча таке право роз'яснювалось представникам позивача, а відтак її вимоги є безпідставними.

Колегія суддів враховує і той факт, що площа земельної ділянки позивача також збільшена на 14 м2. Ця обставина представником позивача не заперечується, і це, свідчить про те, що конфігурація меж земельних ділянок не змінювалась.

Також суд вірно відхилив посилання представника позивача на порушення відповідачем вимог ДБН-360-92, так як будинок був побудований у 1956 році, а межі були визначені ще до прийняття цих будівельних норм.

Безпідставними є доводи представників позивача про те, що відповідач ОСОБА_12 для виконання робіт по виготовленню технічної документації із землеустрою не включив в перелік документів рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 07 грудня 2009 року, а також доводи про те, що закріплення межових знаків земельної ділянки проведено без участі та добровільної згоди ОСОБА_3, оскільки ці доводи спростовуються копією технічної документації із землеустрою, в якій знаходиться рішення суду та протокол погодження меж земельної ділянки (а.с.148-165). При цьому представник позивача ОСОБА_2, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, пояснив, що протокол погодження меж земельної ділянки підписував він особисто, так як мав на це відповідні повноваження від ОСОБА_3

Також колегія суддів враховує і те, що технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 у АДРЕСА_1, виготовляла одна і та ж особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_10 і спору між сторонами не виникало.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що спірні земельні ділянки були відчуженні ОСОБА_4, однак ОСОБА_13, який купив ці земельні ділянки, був залучений до участі в справі лише в якості третьої особи, хоча рішення у справі напряму впливає на його права та обов'язки.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ В.В. Оніщук

/підпис/ В.І. Чорний

З оригіналом вірно: