Справа №585/2615/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Шульга В. О.
Номер провадження 22-ц/788/2090/15 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Семеній Л. І. ,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє як опікун недієздатної ОСОБА_4,

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 07 жовтня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3, який діє як опікун ОСОБА_4, до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Роменської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 07 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3, який діє як опікун ОСОБА_4, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, який діє як опікун недієздатної ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі.

Вказує, зокрема, що суд першої інстанції не врахував, що факт наявності дійсних погроз та образ на адресу ОСОБА_5 постановою про відмову у порушенні кримінальної справи не встановлений, підтверджений лише факт голослівного звернення ОСОБА_5 із заявою до Роменського МВ міліції, який в результаті перевірки не знайшов свого підтвердження.

Судом безпідставно не враховано, що при перевірці заяв ОСОБА_5 наведені нею факти щодо вчинення перешкод мешкати в спірному будинку не встановлені, у висновку за результатами розгляду заяви лише констатований факт її звернення з відповідною заявою.

Зазначає, що спірне житлове приміщення відповідач залишила за власним волевиявленням, без будь-якого примусу чи погроз. Про те, що вона залишила спірне житлове приміщення добровільно, а не вимушено, свідчить і те, що при переселенні в інше житлове приміщення вона вивезла із спірного будинку всі свої особисті речі.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, які підтримали скаргу з мотивів, в ній викладених, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

31 серпня 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ОСОБА_4 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 Сумської області на підставі договору дарування будинку від 23 серпня 1971 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 жовтня 1994 року, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 15 червня 2012 року.

В 2002 році в зазначеному будинку була зареєстрована та стала проживати ОСОБА_5, яка є рідною сестрою ОСОБА_4

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24 квітня 2012 року ОСОБА_4 визнана недієздатною. Після цього відносини в сім'ї погіршилися, і в грудні 2013 року відповідач забрала свої речі та виїхала з вказаного домоволодіння, перейшовши на постійне проживання в квартиру АДРЕСА_1, де проживає по теперішній час.

Він неодноразово звертався до відповідача знятись з реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_1, проте вона ухиляється від цього і не бажає звертатись до міграційної служби з цього приводу.

Факт відсутності проживання ОСОБА_5 в домоволодінні АДРЕСА_2 в м. Ромни підтверджується актами перевірки квартального комітету №6 від 20 січня 2014 року, від 01 березня 2014 року та від 14 лютого 2015 року, з яких вбачається, що відповідач не проживає у вказаному домоволодінні з грудня 2013 року.

Відповідач без поважних на те причин близько 1 року 8 місяців не проживає в будинку, що належить ОСОБА_4, чим перешкоджає її праву повноцінно розпоряджатись своїм житлом. Реєстрація ОСОБА_5 за місцем проживання у домоволодінні ОСОБА_4 суперечить положенням ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», згідно якої громадянин України зобов'язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати у встановленому порядку місце проживання.

Посилаючись на те, що він є опікуном недієздатної ОСОБА_4, просив визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у домоволодінні АДРЕСА_1 Сумської області.

Ухвалою суду від 28 вересня 2015 року до участі в справі залучений третьою особою орган опіки та піклування - виконавчий комітет Роменської міської ради (а.с.42).

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведена та обставина, що ОСОБА_5 відсутня в будинку АДРЕСА_1 понад один рік без поважних причин і добровільно його покинула, оскільки судом встановлено, що між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 близько 7 років існують неприязні стосунки, між ними виникали конфлікти, внаслідок чого ОСОБА_5 вимушено залишила будинок.

Цей висновок суду узгоджується з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що згідно договору дарування від 23 серпня 1971 року колишня власниця будинку ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4 і ОСОБА_7 в рівних частинах жилий одноповерховий будинок в м. Ромни по АДРЕСА_2 з надвірними будівлями, який належав ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу (а.с.6-7).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 жовтня 1994 року ОСОБА_4 є спадкоємцем майна ОСОБА_7 Майно, на яке видане свідоцтво - 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с.8, 9).

Таким чином, ОСОБА_4 є власником всього будинку.

Згідно заповіту від 06 червня 2002 року, ОСОБА_4 заповіла все своє майно на випадок її смерті рідній сестрі - відповідачеві ОСОБА_5 (а.с.27).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 01 вересня 2015 року, виданої Роменським МВ УДМС України в Сумській області, відповідач ОСОБА_5 зареєстрована з 23 липня 2003 року в будинку, належному її сестрі ОСОБА_4, по АДРЕСА_2 в м. Ромни Сумської області (а.с.18, 20).

Рішенням Роменського міськрайонного суду від 24 квітня 2012 року баба ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді судинної деменції, мешканка будинку АДРЕСА_1 Сумської області, визнана недієздатною, над нею встановлена опіка, опікуном призначений її онук позивач ОСОБА_3 (а.с.10, 19).

ОСОБА_3 зареєстрований в спірному будинку 15 червня 2012 року (а.с.2).

З акту обстеження на предмет фактичного проживання від 20 січня 2014 року вбачається, що в будинку по АДРЕСА_1 в м.Ромни зареєстровані члени сім'ї - власниця будинку ОСОБА_4, позивач ОСОБА_3, його дружина ОСОБА_8, їх діти ОСОБА_9, ОСОБА_10, брат позивача ОСОБА_11, сестра власниці будинку відповідач ОСОБА_5; фактично проживають всі, крім ОСОБА_5, яка, зі свідчень сусідів, не проживає з грудня 2013 року. Акт підписаний головою квартального комітету № 6 Тригуб В.П. та мешканцями ОСОБА_13 і ОСОБА_14 Акт засвідчений штампом квартального комітету № 6 від 5 березня 2014 року (а.с.11).

В акті обстеження на предмет фактичного проживання від 1 березня 2014 року зазначені ті самі обставини. Акт підписаний головою квартального комітету № 6 Тригуб В.П. та мешканцями ОСОБА_15 та ОСОБА_13, засвідчений штампом квартального комітету № 6 від 5 березня 2014 року (а.с.12).

З акту обстеження на предмет фактичного проживання від 14 лютого 2015 року також вбачається, що в ньому відображені аналогічні обставини. Акт підписаний головою квартального комітету № 6 Тригуб В.П. та мешканцями ОСОБА_15 та ОСОБА_13, засвідчений штампом квартального комітету № 6 від 14 лютого 2015 року (а.с.13).

З матеріалів органів внутрішніх справ вбачається, що відповідач ОСОБА_5, починаючи з квітня 2012 року, зверталась до органів прокуратури та внутрішніх справ з проханням вжити заходів до її родичів, які проживають в літній кухні домогосподарства її сестри по АДРЕСА_2 в м. Ромни, погрожують їй фізичною розправою та знущаються.

З постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 26 квітня 2012 року дільничного інспектора міліції Роменського МВ УМВС України в Сумській області вбачається, що під час перевірки заяви ОСОБА_5 встановлено, що вона проживає за вказаною адресою з ОСОБА_9 (тобто ОСОБА_4.), яка перебуває в неадекватному стані та перебуває на обліку в 1-й обласній спеціалізованій лікарні (ОСЛ). ОСОБА_5 пояснила, що родичі ОСОБА_4, які проживають в одному з ними господарстві, як було встановлено, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (тобто позивач та його дружина), погрожують, ображають, намагаються оформити опікунство над ОСОБА_4, щоб заволодіти усім господарством. Як пояснили ОСОБА_3 та ОСОБА_8, між ними та заявницею існують неприязні відносини на грунті розподілу господарства за вказаною адресою, вони заявницю та ОСОБА_4 не ображають, не погрожують їм, а справа про встановлення опіки знаходиться в суді (а.с.29).

ОСОБА_5 14 вересня 2012 року та 5 липня 2013 року зверталася до Роменського МВ УМВС України в Сумській області з заявами про те, що ОСОБА_3 після призначення його опікуном її сестри ОСОБА_4 та члени його сім'ї перешкоджають їй мешкати в будинку, намагаються її виселити, він зловживає правами опікуна, за сестрою доглядає вона (а.с.30, 31).

У висновку за результатами розгляду заяви ОСОБА_5 від 10 липня 2013 року Роменського МВ УМВС України в Сумській області зазначено, що ознак кримінального правопорушення не вбачається. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 пояснили, що між ними протягом 5 років існують неприязні відносини, її звернення до органів міліції ОСОБА_3 вважає наклепом, зазначав, що виселити її не має наміру (а.с.32).

З подібними заявами до органів внутрішніх справ відповідач зверталась в вересні та грудні 2013 року (а.с.33-34).

Як вбачається з матеріалів справи, за наслідками перевірок її звернень органи внутрішніх справ складали процесуальні документи про відсутність ознак кримінального правопорушення, вчиненого по відношенню до неї.

Частина 1 статті 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

В ч. 2 ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановленого ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Межі заявлених вимог включають в себе, зокрема, предмет та підстави позову.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 31, п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», предмет позову - це те, що конкретно вимагає позивач, підстава позову - чим він обґрунтовує свої вимоги, зміст вимоги - який спосіб захисту свого права він обрав. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач посилається в апеляційній скарзі на недоведеність того факту, що відповідач ОСОБА_5 була членом сім'ї її рідної сестри - власниці будинку ОСОБА_4, яка зараз є недієздатною. Між тим, ним не спростована та обставина, що відповідач з чоловіком переїхали в 2002 році з Донбасу до м. Ромни, поселились у будинку сестри за згодою останньої як власниці всього будинку, зареєструвались в ньому. Відповідач продовжувала проживати в будинку і після смерті свого чоловіка, зареєстрована і зараз в спірному будинку. Саме на її користь ОСОБА_4 склала заповіт в 2002 році. Відомості про те, що відповідач поселилась в спірному будинку не як член сім'ї його власника, а на інших правових підставах, в справі відсутні.

Звертаючись з позовом до суду в даній справі, позивач сам зазначав, що після визнання ОСОБА_4 недієздатною відносини в сім'ї погіршились, і відповідач залишила будинок сестри, переїхавши на інше постійне місце проживання, та як на правову підставу для визнання її такою, що втратила право користування житлом, посилався на ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Вказана норма закону в нині діючій редакції передбачає, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Таким чином, спірний будинок з 2002 року є постійним місцем проживання відповідача ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність відповідачем того, що вона вимушено покинула будинок, спростовуються доказами в справі, зокрема, матеріалами звернень відповідача до органів внутрішніх справ з приводу чинення їй позивачем перешкод у користуванні будинком. Посилання ОСОБА_3 на те, що ці звернення були безпідставними та надуманими, спростовуються самим змістом процесуальних документів працівників міліції, в яких відображені і пояснення самого позивача про наявність неприязних відносин з відповідачем, з приводу, зокрема, користування будинком.

Наявність конфліктів між позивачем і членами його сім'ї, які в кількості п'яти осіб проживали в літній кухні домогосподарства ОСОБА_4, підтверджується і показами свідка ОСОБА_14, який пояснив, що вказане домоволодіння неодноразово відвідував дільничний інспектор міліції з приводу конфліктів із-за користування будинком, та не спростував в засіданні суду першої інстанції доводи відповідача про те, що вона зверталась до нього з приводу пошкодженого позивачем обладнання в домоволодінні, і він надав їй допомогу, та скаржилась йому на те, що ОСОБА_3 застосовував до неї фізичну силу.

Про загострення відносин між сторонами перед виїздом відповідача з будинку в грудні 2013 року пояснила і свідок - мати ОСОБА_3 ОСОБА_16 З пояснень свідків вбачається, що сторони звинувачують одна одну в намаганні заволодіти будинком ОСОБА_4

Не спростував позивач і тієї обставини, підтвердивши це і в засіданні апеляційного суду, що він років два назад встановив замок на хвіртці до двору, і відповідач не має від нього ключа.

Його доводи про те, що відповідач не просила у нього ключа, не відвідує сестру, не зверталась у спірний період за захистом свого права на житло в будинку, не спростовує факту наявності перешкод у відповідача у користуванні будинком та вимушеність його залишення.

Суд обгрунтовано не взяв до уваги як докази на підтвердження позовних вимог акти голови квартального комітету, які вказують лише на те, що відповідач не проживає у будинку, але підстав її відсутності, поважності цих причин не визначають. Звернення відповідача до органів міліції свідчать про те, що між сторонами існує спір щодо користування будинком, і саме такий спосіб захисту своїх прав до залишення будинку вона обрала.

За таких обставин суд прийшов до вірного висновку про те, що відповідач не проживає у спірному будинку з грудня 2013 року з поважних причин.

Факт проживання відповідача з вказаного часу в квартирі, належній сину, та обставина, що вона, маючи похилий вік - 84 роки, не зверталась з вимогами про усунення перешкод у користуванні будинком чи про вселення до нього, не свідчить про те, що вона втратила інтерес до будинку та відсутня у ньому понад рік без поважних причин.

Відсутні в справі і належні докази про те, що саме факт реєстрації відповідача в будинку ОСОБА_4 є перешкодою у оформленні субсидії на ім'я останньої як власника будинку.

Таким чином, підстави для задоволення скарги та скасування оскаржуваного рішення, яке є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відсутні.

При оскарженні рішення суду позивач на підставі п. 7 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору в сумі 267,96 гр. як громадянин, який у випадках, передбачених законодавством, звертається із заявою до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб.

В зв'язку з відхиленням його апеляційної скарги на підставі ст. 88 ЦПК України судовий збір відноситься на рахунок держави.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє як опікун недієздатної ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 07 жовтня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -