Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/204/15-ц
Провадження № 2/553/341/2015
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
22.07.2015м. м. Полтава
Ленінський районний суд м. Полтави в складі:
головуючого судді Крючко Н.І.
при секретарі - Моторній М.В., Босяк К.О.,
за участю представника позивача ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договорами позики,-
У січні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу в розмірі 36 000,00 грн., пені у сумі 2 640,33 грн., відсотків річних у сумі 2 171,83, інфляційних витрат в розмірі 7 848,00 грн. та судові витрат, які складаються з послуг адвоката у розмірі 8 000 грн. та судового збору у розмірі 486,00 грн..
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 23 червня 2015 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову було накладено арешт на майно, а саме: автомобіль марки TOYOTA CAMRY 2.4 чорного кольору, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 (тип кузова: легковий седан-В, № двигуна № 2AZH090746, номер кузова : JTNBE40K603161093, серія і номер свідоцтва про реєстрацію ВІС071827, який належить на праві власності ОСОБА_3.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги щодо розміру судових витрат та просив стягнути витрати на послуги адвоката у розмірі 8000,00 грн., судовий збір у сумі 486,00 грн. та витрати повязані з публікацією оголошення в пресі у сумі 120,00 грн.. На задоволенні позовних вимог з урахуванням уточнених позовних вимог в судовому засіданні представник позивача наполягав.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час слухання справи.
В судове засідання відповідач ОСОБА_3 не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день ат час слухання справи, про що в матеріалах справи свідчить оголошення про виклик відповідача в пресі, надруковане в газеті «Зоря Полтавщини».
Статтею 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Таким чином, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення за наступних обставин.
Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.
Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини.
Так, судом встановлено, що між сторонами по справі було укладено договір позики, оформлений у простій письмовій формі у вигляді боргової розписки, а саме.
14 вересня 2012 року позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 36 000,00 грн., що підтверджується розпискою боржника ОСОБА_3. З даної боргової розписки вбачається, що відповідач ОСОБА_3 отримав в борг у позивача ОСОБА_1 кошти в сумі 36 000 грн.. Поряд з цим, згідно даної розписки останній зобовязувався повернути позивачу вказані грошові кошти в строк до 31 грудня 2012 року (а.с.5).
Слід звернути увагу, що оригінал даної боргової розписки був наданий представником позивача за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 для огляду в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками.
Частина друга ст. 1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.
В судовому засіданні, представник позивача вказував, що відповідач в добровільному порядку до теперішнього часу коштів позивачу не повернув, не зважаючи на обумовлені строки повернення даних коштів в строк до 31 грудня 2012 року.
Статтею 11 Цивільного Кодексу України чітко вказано підставу виникнення цивільних прав та обовязків у сторін, які виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.
Статтею 202 Цивільного Кодексу України визначено поняття правочину, що це є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Статтею 204 ЦК України визначено поняття презумпції правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною 1,2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Законодавцем визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов,у тому числі й договору позики між громадянами на суму, що не менше ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Так, з наведений вище обставин та норм закону, які регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку, що договір позики, а саме: боргова розписка від 14 вересня 2012 на суму 36 000,00 грн., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 складена у відповідності до вимог ст. 204 Цивільного кодексу України.
Таким чином, з огляду на вище викладене вбачається правомірність даного правочину, відповідно до умов яких ОСОБА_3 зобовязаний був повернути кошти, які отримав в борг від ОСОБА_1, та відповідно останній має право вимагати повернення даних коштів.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Так, судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 кошти відповідач ОСОБА_3 не повернув до теперішнього часу.
У відповідності до частини 1 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до вимог ст. 625 ЦК України.
Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Статтею 549 ЦК України визначено, що пенею є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.
Так, судом встановлено, що за борговою розпискою від 14 вересня 2012 року, укладеною між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3, сума боргу становить 36 000 грн..
Сума пені у відповідності до ст. 549 ЦК України становить 2 640,33 грн. з відповідного розрахунку :
NПеріод Сума боргуКількість днівОблікова ставка НБУрозрахунок
Всього 2640,33 грн.
Сума трьох відсотків річних за даною борговою розпискою становить 2 171,83 грн., виходячи з наступного розрахунку:
NПеріод Сума боргуКількість дніврозрахунок
Сума інфляційних витрат за несвоєчасне виконання відповідачем ОСОБА_3 боргових зобовязань становить 7 848,00 грн. з наступного розрахунку:
Індекси інфляції, що задіяні в розрахунку ( у відсотках до попереднього місяця)
-за січень 2013 року - індекс інфляції становить 100,20;
-за лютий 2013 року - індекс інфляції становить 99,90;
-за березень 2013 року - індекс інфляції становить 100,00;
-за квітень 2013 року - індекс інфляції становить 100,00;
-за травень 2013 року - індекс інфляції становить 100,10;
-за червень 2013 року - індекс інфляції становить 100,00;
-за липень2013 року - індекс інфляції становить 99,90;
-за серпень2013 року - індекс інфляції становить 99,30;
-за вересень 2013 року - індекс інфляції становить 100,00;
-за жовтень 2013 року - індекс інфляції становить 100,40;
-за листопад 2013 року - індекс інфляції становить 100,20;
-за грудень 2013 року - індекс інфляції становить 100,50;
-за січень 2014 року - індекс інфляції становить 100,20;
-за лютий 2014 року - індекс інфляції становить 100,60;
-за березень 2014 року - індекс інфляції становить 102,20;
-за квітень 2014 року - індекс інфляції становить 103,30;
-за травень 2014 року - індекс інфляції становить 103,80;
-за червень2014 року - індекс інфляції становить 101,00;
-за липень 2014 року - індекс інфляції становить 100,40;
-за серпень 2014 року - індекс інфляції становить 100,80;
-за вересень 2014 року - індекс інфляції становить 102,90;
-за жовтень 2014 року - індекс інфляції становить 102,40;
-за листопад 2014 року - індекс інфляції становить 101,90;
NПеріод Сума боргуСередній індекс інфляції розрахунок
Всього 7848,00 грн.
У відповідності до встановлених судом обставин та фактів та зважаючи на норми закону, які регулюють дані правовідносини, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про стягнення боргу за борговою розпискою з боржника ОСОБА_3.
Відповідно до положення ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа» визначено, що судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у звязку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у звязку з вирішенням конкретної справи.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 8 606,60 грн., посилаючись на те, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у сумі 486,60 грн. та в ході судового розгляду справи останнім були понесені витрати на опублікування оголошення в пресі для виклику відповідачів в судове засідання через засоби масової інформації з метою оперативності судового розгляду справи в сумі 120 грн. та для надання юридичних послуг та ведення справи в суді позивачем було укладено угоду № 17/12 від 17.12.2014 року з адвокатом ОСОБА_4 ( свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю № 2330/10 від 26.06.2003 року), в звязку з чим останнім було сплачено гонорар адвокату в сумі 8 000 грн..
Пунктом 46 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа» визначено, що перелік витрат сторін (склад витрат), наведений у статті 87 ЦПК, не є вичерпним.
Витрати, повязані з вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, у разі визнання їх судом необхідними ( наприклад , зберігання речових доказів, витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, витрати заявника у справі окремого провадження про відновлення прав на втрачені цінні папери на предявника, повязані з публікацією у місцевій пресі оголошення про виклик до суду держателя цінного папера ( стаття 262 ЦПК) несе сторона, яка заявила про їх вчинення, а якщо клопотання заявлено обома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну.
Таким чином, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем в сумі 606,60 грн., підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 у відповідності до положення статті 88 ЦПК України.
При цьому, судом встановлено, що судові витрати в розмірі 8 000 грн., як гонорар адвокату сплачений позивачем на підставі укладеної угоди № 17/12 від 17.12.2014 року з адвокатом ОСОБА_4 (свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю № 2330/10 від 26.06.2003 року) на предмет надання позивачу юридичної допомоги та ведення судової справи, є безпідставними та невмотивованими за наступних обставин.
Так, статтею 79 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати є складовою судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
До витрат , повязаних з розглядом судової справи належить:
1) витрати на судовий збір;
2) витрати на правову допомогу;
3) витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду;
4) витрати, повязані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведеннях судових експертиз;
5) витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витати повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.
Згідно п.3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30 вересня 2009 року визначено, що право на правову допомогу є гарантією реалізації, захисту та охорони інтересів інших прав і свобод людини.
Правова допомога є одним з елементів доступності правосуддя. Право на правову допомогу у цивільному судочинстві закріплене у ст. 12 ЦПК України.
Так, частиною 1 статті 84 ЦПК України визначено, що витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».
У відповідності до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
З матеріалів справи вбачається, що 17 грудня 2014 року позивач ОСОБА_1 уклав договір на надання йому юридичної допомоги адвокатом ОСОБА_4 ( а.с.6-7).
При цьому, згідно вказаного договору на надання правової допомоги від 17.12.2014 року, між сторонами даного договору визначено гонорар у розмірі 8 000,00 грн., який сплачений позивачем ОСОБА_1 згідно акту прийому передачі від 14 січня 2015 року ( а.с.6-7,8).
Згідно Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», а саме п. 48 визначено підстави, межі і порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини 3 ст. 79, ст.ст. 84,88,89 ЦПК України.
Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначені в п.47 даної Постанови, стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інший дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Так, з огляду на вище викладені норми закону, які регулюють порядок відшкодування судових витрат у вигляді надання правової допомоги, вбачається, що позивачем ОСОБА_1 не надано суду відповідного розрахунку витрат, проведеного у відповідності до вимог ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», наявність якого є обовязковою при заявленні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, а також відповідні платіжні документи на підтвердження оплати даних витрат, що свідчить про безпідставність та недоведеність позовних вимог в даній частині.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 60, 61, 83, 84, 88, 213-215, 224 ЦПК України, ст.ст. 549, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа», суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договорами позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 14 вересня 2012 року в розмірі 36 000,00 грн., пеню за несвоєчасне повернення суми позики у розмірі - 2640,33 грн., три відсотки річних за час прострочення виконання зобовязання в розмірі 2 171,83 грн., суму інфляційних витрат за несвоєчасне виконання обовязків у розмірі 7 848,00 грн., всього суму у розмірі 48 660,16 грн..
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 606,60 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити за безпідставністю.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Ленінського районного суду м. Полтави протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції може бути подано до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_5