У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з указаним позовом. Зазначало, що 26 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 51/П/72/2007-840, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 146 342,70 доларів США строком до 25 листопада 2037 року. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. 29 грудня 2010 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору. Посилаючись на те, що позичальник не неналежно виконує зобов'язання за договором, просило задовольнити позов.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» Стрюкова І.О. звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що кредит надано відповідачу в іноземній валюті, площа нерухомого майна не перевищує 140 кв. м, предмет іпотеки використовується як місце постійного проживання іпотекодавця, тому підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого предмет іпотеки не може бути примусово відчужений без згоди власника.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2007 року.

26 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 51/П/72/2007-840, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 146 342,70 доларів США строком до 25 листопада 2037 року для придбання квартири АДРЕСА_2.

26 листопада 2007 року ОСОБА_4 надала згоду ОСОБА_3 на купівлю зазначеної квартири та передачу її в іпотеку.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки та між банком і ОСОБА_3 - договір іпотеки, предметом якого квартира АДРЕСА_1, загальною площею 63,60 кв. м, житловою площею 28,10 кв. м.

29 грудня 2010 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору.

28 березня 2014 року ПАТ «КБ «Надра» направлено ОСОБА_3 вимогу про погашення заборгованості, яку останнім не виконано.

Внаслідок невиконання зобов'язання заборгованість за кредитним договором становить 191 472,03 доларів США, що еквівалентно 1 935 629 грн 07 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 136 719,78 доларів США, що еквівалентно 1 382 127 грн 60 коп., заборгованості за процентами - 36 085,58 доларів США, що еквівалентно 364 796 грн 38 коп., пені - 4 032,40 доларів США, що еквівалентно 40 764 грн 32 коп., штрафу - 14 634,27 доларів США, що еквівалентно 147 940 грн 76 коп.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово звертати на нього стягнення (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно із п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють із урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону .

Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-781цс15, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України він має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні норми права, щодо застосування якої зроблено цей висновок.

Вирішуючи спір, суди не врахували, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в захисті порушених прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Суд першої інстанції зробив передчасний висновок про те, що ОСОБА_4 є іпотекодавцем та власником предмета іпотеки.

Відповідно до п. 2.1.2 договору іпотеки предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1, загальною площею 63,60 кв. м, житловою площею 28,10 кв. м, є власністю ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Вишневої міської ради Київської області 24 червня 2007 року.

Як установлено судами та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2007 року.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, не з'ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не мотивував, на підставі яких доказів дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 є іпотекодавцем та власником квартири АДРЕСА_1 з урахуванням того, що зазначене свідоцтво про право власності ОСОБА_3 було видано раніше, ніж зареєстровано шлюб між останнім та ОСОБА_4, не встановив, чи є взагалі передана в іпотеку квартира місцем постійного проживання іпотекодавця, який, згідно долучених до справи документів, зареєстрований за іншою адресою: квартира АДРЕСА_3, та яку зазначав місцем свого проживання (а. с. 19-20, 40, 48, 81, 110).

Причина протиріч між підставами набуття права власності на квартиру ОСОБА_3, зазначена в договорі іпотеки і у відомостях з реєстру прав власності на нерухоме майно, не з'ясована (а. с. 16, 154-156).

Наведені порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук