УХВАЛА

ІМЕНЕМ України

18 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова», треті особи: Ніжинська районна державна адміністрація Чернігівської області, управління Держземагентства у Ніжинському районі, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, про визнання договорів суборенди земельних ділянок недійсними, за касаційною скаргою сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова» на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 01 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова» (далі - СТОВ «Дружба-Нова») про визнання недійсними договорів суборенди земельних ділянок, розташованих на території Безуглівської сільської ради Ніжинського району, а саме: земельної ділянки б/н площею 15,4135 га (кадастровий номер НОМЕР_1), земельної ділянки б/н площею 26,5889 га (кадастровий номер НОМЕР_3), земельної ділянки б/н площею 21,5731 га (кадастровий номер НОМЕР_2), земельної ділянки б/н площею 8,3993 га (кадастровий номер НОМЕР_6), земельної ділянки б/н площею 44,6621 га (кадастровий номер НОМЕР_4) та земельної ділянки б/н площею 21,3631 га (кадастровий номер НОМЕР_5), укладених 12 травня 2014 року між ним та відповідачем. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 26 грудня 2011 року між ним та Ніжинською районною державною адміністрацією було укладено шість договорів оренди земельних ділянок із земель Безуглівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства. 12 травня 2014 року між ним та СТОВ «Дружба-Нова» були укладені зазначені вище договори суборенди земельних ділянок. Позивач вказував, що укладені договори суборенди суперечать вимогам ст. 8 Закону України «Про оренду землі», оскільки орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Відповідач займається веденням товарного сільськогосподарського виробництва, при цьому згоди та дозволи Головного управління Держземагентства у Чернігівській області як розпорядника земельної ділянки та Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області як орендодавця на зміну цільового призначення земельних ділянок для укладення договорів суборенди не надавалися. Договорами оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які використовуються ним виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановленими Земельним кодексом України, а саме для ведення фермерського господарства, не передбачено право орендаря без дозволу орендодавця та зміни цільового призначення земельних ділянок передавати їх третій особі в суборенду. Крім того, позивач зазначив, що не отримував від відповідача будь-яких виплат за договорами суборенди земельних ділянок в грошовій чи іншій формі. Посилаючись на ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 227 ЦК України, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 01 вересня 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсними договори суборенди земельних ділянок із земель Безуглівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 12 травня 2014 року, укладені між ОСОБА_3 та СТОВ «Дружба-Нова», а саме: договір суборенди земельної ділянки б/н, площею 15,4135 га (кадастровий номер НОМЕР_7); договір суборенди земельної ділянки б/н, площею 26,5889 га (кадастровий номер НОМЕР_3); договір суборенди земельної ділянки б/н, площею 21,5731 га (кадастровий номер НОМЕР_8); договір суборенди земельної ділянки б/н, площею 8,3993 га (кадастровий номер НОМЕР_6); договір суборенди земельної ділянки б/н, площею 44,6621 (кадастровий номер НОМЕР_4); договір суборенди земельної ділянки б/н, площею 21,3631 га (кадастровий номер НОМЕР_5). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі СТОВ «Дружба-Нова» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції повністю не відповідає.

Судами встановлено, що 26 грудня 2011 року на підставі розпорядження Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області від 16 листопада 2011 року № 450 між Ніжинською районною державною адміністрацією та ОСОБА_3 були укладені наступні договори оренди земельних ділянок із земель Безуглівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області:

договір оренди земельної ділянки № 003664, площею 15,4135 га (кадастровий номер НОМЕР_1);

договір оренди земельної ділянки № 003669, площею 26,5889 га (кадастровий номер НОМЕР_3);

договір оренди земельної ділянки № 003666, площею 21,5731 га (кадастровий номер НОМЕР_2);

договір оренди земельної ділянки № 003667, площею 8,3993 га (кадастровий номер НОМЕР_6);

договір оренди земельної ділянки № 003665, площею 44,6621 га (кадастровий номер НОМЕР_4);

договір оренди земельної ділянки № 003668, площею 21,3631 га (кадастровий номер НОМЕР_5).

Зазначені договори оренди зареєстровані 26 грудня 2011 року в управлінні Держкомзему в Ніжинському районі.

Відповідно до п. п. 13, 14 договорів оренди земельні ділянки передаються в оренду для вирощування сільськогосподарських культур. Цільове призначення земельної ділянки - А.01.02. Для ведення фермерського господарства.

На підставі вказаних вище договорів оренди 12 травня 2014 року між ОСОБА_3 та СТОВ «Дружба Нова» було укладено договори суборенди б/н, згідно з умовами яких зазначені в договорах оренди земельні ділянки передано в суборенду СТОВ «Дружба Нова».

Відповідно до п. 2.6 договорів суборенди земельні ділянки передаються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно з п. п. 5.1, 5.2 земельні ділянки передаються для вирощування сільськогосподарської продукції. Цільове призначення земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення (01.02. Для ведення фермерського господарства).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними спірних договорів суборенди, виходячи з того, що передача земельних ділянок в суборенду юридичній особі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва змінює цільове призначення земельної ділянки та суперечить вимогам ст. 8 Закону України «Про оренду землі».

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Проте повністю погодитися із висновками апеляційного суду не можна з огляду на таке.

Статтею 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1>, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що договори суборенди, укладені ним із СТОВ «Дружба-Нова», є недійсними, оскільки фактично змінюють цільове призначення земельних ділянок, без отримання відповідних дозволів.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843871/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі ».

Положеннями ч. 1 ст. 8 Закону України «Про оренду землі» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_778318/ed_2015_02_12/pravo1/T980161.html?pravo=1> визначено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду.

Так, згідно зі ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

Правовий режим земельних ділянок для ведення фермерського господарства визначається ст. 31 ЗК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_236/ed_2015_02_12/pravo1/T012768.html?pravo=1> України, відповідно до частини першої якої встановлено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Різний правовий режим земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства (ведення товарного сільськогосподарського виробництва), та земель, що відводяться для фермерського господарства, додатково підтверджується положеннями ст. 122 ЗК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588970/ed_2015_02_12/pravo1/T012768.html?pravo=1> України, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки.

Таким чином, розглядаючи спір, суди правильно дійшли висновку про те, що ведення фермерського господарства та ведення товарного сільськогосподарського виробництва є різними видами цільового призначення використання земельних ділянок.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не з'ясував фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не дослідив умови договорів суборенди й не надав їм належної оцінки, зокрема, не звернув уваги на те, що крім визначення у п. 2.6 договорів суборенди про передачу земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у п. п. 5.1, 5.2 договорів сторонами одночасно визначено цільове призначення земельної ділянки - землі сільськогосподарського призначення (01.02. Для ведення фермерського господарства) та зазначено, що земельні ділянки передаються для вирощування сільськогосподарської продукції.

Також суд першої інстанції не звернув уваги та не надав належної оцінки відповіді Ніжинської районної державної адміністрації Чернігівської області (яка є володільцем спірних земельних ділянок) на запит СТОВ «Дружба-Нова», викладеної у листі від 03 липня 2015 року № 03-10/1446, у якому зазначено, що використання земельних ділянок, у тому числі і суборендарями, як передбачено п. 13 договорів, з метою вирощування сільськогосподарських культур, не суперечить умовам укладених договорів з ОСОБА_3, не суперечить меті створення фермерського господарства та не змінює цільового призначення зазначених земельних ділянок.

Визнаючи спірні договори суборенди недійсними в цілому з підстав зміни ними цільового призначення земельних ділянок, суд не взяв до уваги, що правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини (ст. 217 ЦК України <nau://ukr/435-15|st217>). У цьому разі відповідно до вказаної статті суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину (п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними <nau://ukr09>».

Крім того, згідно зі ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843046/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У разі порушення права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на вказані положення закону уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин й правовою нормою, що підлягає застосуванню, не врахував, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і відповідно не встановив, чи порушуються та в чому саме полягає порушення законних прав позивача передачею зазначених вище земельних ділянок у суборенду відповідачу.

За змістом ст. ст. 303, 316 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги.

Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на зазначені вимоги законодавства уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України доводи апеляційної скарги та докази, надані на її обґрунтування, належним чином не спростував, обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, не з'ясував, а тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції повністю не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 01 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак