Справа № 310/5674/15-ц
28 вересня 2015 року м.Бердянськ
Бердянський міськрайонний суд Запорізької області
у складі: головуючого - судді Пустовіт З.П.
при секретарі: Гоноболіній О.І.
з участю позивача ОСОБА_1, його представника адвоката ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частку домоволодіння, припинення права сумісної власності подружжя,
Позивач у червні 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частку домоволодіння №90 по вул. 7-го Листопада у м.Бердянську Запорізької області, припинивши право спільної сумісної власності подружжя на це домоволодіння. В обґрунтування позову посилався на те, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який оформили в РАЦС м.Актюбинська Казахської РСР, про що зроблено актовий запис за №42 від 27.01.1962 року. Спільне життя з відповідачем не склалося та шлюб було розірвано, про що у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м.Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області зроблено актовий запис за №48 від 05 лютого 2004 року. За час шлюбу вони, як подружжя, на сумісні кошти, для спільного проживання, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Бердянською державною нотаріальною конторою 22 грудня 1978 року, реєстровий №6822, придбали домоволодіння №90 по вул. 7-го Листопада у м.Бердянську Запорізької області. Правові документи та право власності на все домоволодіння, за їхньою згодою, були оформлені на відповідача, ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу він постійно проживає у цьому ж будинку, там зареєстрований, ним проводяться ремонти, благоустрій, іншого житла не має. Відповідач на протязі останніх двох років стала перешкоджати йому користуватися домоволодінням, заявляючи, що він не має права на домоволодіння, що йому тут нічого не належить, не дає згоди та не бажає оформити самочинне будівництво. На цій підставі між ними часто стали виникати сварки. Виходячи з вимог ст.ст. 355, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 68, 70 СК України, майно набуте за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, тому він має право на 1/2 частку у домоволодінні, але не може скористатися цим правом. Він неодноразово, спочатку в усній формі, пропонував відповідачу добровільного в установленому законом порядку переоформити на нього належну йому за законом 1/2 частку у домоволодінні, але відповідач не надає на це згоди. Також вона відмовилася це зробити і до 10.06.2015 року згідно його нотаріальної заяви до неї від 21.05.2015 року. З цього часу він вважає, що його права були порушені та, не пропустивши строк позовної давності, він змушений захищати свої права в суді шляхом звернення до суду з цією позовною заявою.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позов повністю, а його представник, адвокат ОСОБА_2, доповів суду обставини, викладені в ньому, просив задовольнити та повністю відшкодувати понесені позивачем витрати на оплату судового збору, який було доплачено на суму 1075,42 грн., витрати в розмірі 16,62 грн. на відправлення рекомендованого листа відповідачу, в якій знаходилася нотаріальна заява позивача, витрати на правову допомогу в сумі 950 грн. за складання позовної заяви та направлення її до суду, та ще 1250 грн. за надання правової допомоги в суді та інші.
Відповідач ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, в судове засідання не зявилася, причину неявки не повідомила, тому суд, керуючись ст.ст169, 224-226 ЦПК України за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній даних в заочному порядку.
При цьому суд не міг врахувати заяву від онуки відповідача про хворобу ОСОБА_3, яка була здана до канцелярії суду вже після початку розгляду справи та отримана головуючим по справі вже після проголошення вступної та резолютивної частини рішення.
Заслухавши позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 27 січня 1962 року по 05 лютого 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу, свідоцтва про розірвання шлюбу, копією паспорта позивача.
У період шлюбу, а саме: 22 грудня 1978 року був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку №90 по вул. 7 Листопада у м.Бердянську Запорізької області, посвідчений Бердянською державною нотаріальною конторою, зареєстровано в реєстрі за №6822. При цьому договір було оформлено на імя дружини ОСОБА_3, як вбачається з довідки комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міської ради №459 від 22.09.2015 року, долученої до справи.
Згідно ч.1 ст. 22 КпШС України, чинного на час купівлі вказаного домоволодіння, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).
За правилами частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.
Аналогічним чином врегульовані дані питання і в Цивільному кодексі України.
Частиною 3 ст.368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Отже, вказаними нормами законодавства передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України має довести протилежне, тобто спростувати матеріально-правову презумпцію.
Під час розгляду цієї справи суд враховує роз'яснення п. п.23, 24,30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", в якому зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.
Враховуючи те, що спірний будинок був придбаний за час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі та інше не встановлено договором або законом, будинок №90 по вул. 7 Листопада в м.Бердянську Запорізької області набув правового статусу спільної сумісної власності подружжя.
За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК України ).
Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Суд враховує, що відповідач, отримавши ще у липні 2015 року копію позову з додатками, не надіслала суду жодних заперечень проти нього та, відповідно, не надала суду будь-яких доказів на спростування презумпції віднесення нерухомого майна до спільної сумісної власності подружжя.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю: визнати за позивачем права власності на 1/2 частку житлового будинку №90 по вул. 7-го Листопада у м.Бердянську Запорізької області з припиненням його права спільної сумісної власності на вказане домоволодіння.
Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1320,00 грн., сплачений за квитанцією №4 від 12.06.2015 року на суму 244,58 грн. та за квитанцією №1 від 08.07.2015 року в сумі 1075,42 грн.
Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, сплачену за послуги адвоката згідно корінця до квитанції №347 від 08.05.2015 року в сумі 950 грн. (за складання позовної заяви, ведення справи) та ще на суму 1250,00грн. (за надання правової допомоги в суді) згідно корінця до квитанції №4 від 17 липня 2015 року, то, на переконання суду, вони підлягають відшкодуванню частково, оскільки ці витрати входять в предмет доказування, однак суду не надано розрахунку таких витрат. Тому суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу відповідно до положень Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", яким встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні.
Журналами судових засідань підтверджений загальний час участі адвоката у судовій справі - 92 хвилини, тому з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на час проведення попереднього судового засідання (1218 грн.) та на час розгляду справи по суті ( 1378,00 грн.), суд вважає можливим відшкодувати позивачу за рахунок відповідача витрати за правову допомогу на загальну суму 827,04 грн. ((1218 х 0,4) х 17 : 60) + (1378 х 0,4) х 75 : 60); 138,04 + 689=827,04 грн.
Понесені позивачем витрати за відправлення відповідачу нотаріального листа з пропозицією поділити майно (16,62 грн.), а також за проведення оцінки будинку (500,00 грн.) також не підлягають відшкодуванню відповідно до положень ч.1 ст.88 ЦПК України та покладаються на сторони, оскільки не належать до судових витрат, визначених ст.79 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 62, 64, 79, 88, 212-215,224-226 ЦПК України, ст.ст.22, 28 КпШС України, ст.ст. 57, 60,61,68,70 СК України, 368 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 (ІІН НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частку домоволодіння №90 (девяносто), розташованому по вул.. 7-Листопада в місті Бердянську Запорізької області, в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3, припинивши його право спільної сумісної власності на вказане домоволодіння.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на оплату судового збору в сумі 1320,00 грн. та за надання правової допомоги в сумі 827,04 грн., у відшкодуванні решти витрат відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до суду протягом 10 днів після отримання копії цього рішення .
Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:ОСОБА_4