УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 19 червня 2007 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого, останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Оскільки боржник належним чином не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка з урахуванням стягнутої суми за судовим наказом, станом на 31 грудня 2014 року становить 16 640 грн, яка складається: заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 10 882 грн, заборгованість по комісії за користування кредитом - 4 965 грн, а також штраф (процентна складова) 792 грн 39 коп.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 6 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 640 грн 15 коп., яка складається: заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 10 882 грн, заборгованість по комісії за користування кредитом - 4 965 грн, а також штраф (процентна складова) 792 грн 39 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом установлено, що 19 червня 2007 року ОСОБА_3 подано до банку заяву позичальника, яка разом з Умовами та Правилами про надання банківських послуг, складає договір про надання споживчого кредиту, за яким останньому надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачу видано картку зі строком дії до «05.11» та встановлено кредитний ліміт 250 грн, який неодноразово змінювався, останній раз 28 січня 2009 року у розмірі 4 900 грн.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, а також Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір.

Судовим наказом Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2009 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 934 грн 61 коп.

Обґрунтовуючи підстави позову, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те. що оскільки ОСОБА_3 не сплатив присуджені судовим наказом кошти, то станом на 31 грудня 2014 року утворилась загальна заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 640 грн 15 коп., яка складається із: заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 10 882 грн, заборгованість по комісії за користування кредитом - 4 965 грн, а також штраф (процентна складова) 792 грн 39 коп., яку позивач просив стягнути на свою користь.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 не виконав зобов'язання за кредитним договором, а тому дійшов висновку про стягнення з нього заборгованості на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». Також суд зазначив, що наявність рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Крім того, розірвання договору не відбулося, кредитний договір автоматично пролонгований на новий строк, а оскільки строк дії картки поновлюється кожного разу із спливом терміну дії карти, то доводи відповідача про сплив строку позовної давності для звернення кредитором до суду з вимогами є безпідставними.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи, у процесі розгляду справи ОСОБА_3 була подана заява про застосування позовної давності.

Згідно з ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 2 ст. 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що судовим наказом Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2009 року з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 934 грн 61 коп.

Проте, апеляційним судом не з'ясовано, чи виконано зазначений судовий наказ та коли, а відтак не встановлено період за який банк мав право нараховувати проценти за користування кредитними коштами.

При цьому, зазначивши, що судовий наказ про стягнення заборгованості, який не виконаний, не припинив зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів, суд першої інстанції не перевірив суми нарахованої заборгованості, зокрема, як утворилася вказана сума.

Крім того, поза увагою суду залишилося те, що за умовами п. п. 3.1.1, 3.1.3 Розділу ІІ Умов строк дії картки зазначений на лицьовій стороні картки (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня указаного місяця. За закінченням строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк, якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшло письмової заяви держателя про закриття картрахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг із виконання розрахункових операцій за картрахунком (в передостанній день місяця закінчення строку дії) і при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором.

Також за змістом п. 5.4 Правил вбачається, що строк погашення кредиту у повному обсязі здійснюється не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці у полі «Month».

Відповідно до п. 9.4 Умов вбачається, що у разі наявності перевитрати платіжного ліміту по картці та непогашення його клієнтом протягом шести місяців, картка закривається.

Таким чином висновок апеляційного суду про те, що позовна давність не сплинула, оскільки строк договору не закінчився, а строк дії картки відповідає строку дії договору, не ґрунтується на умовах договору та обставинах справи.

За висновками Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

У порушення ст. ст. 213-214, 316 ЦПК України апеляційний суд на вищевказане уваги не звернув, не встановив строк дії картки, виданої ОСОБА_3, не перевірив, чи були на картковому рахунку грошові кошти, за наявності яких банк міг пролонгувати строк дії картки, та чи було видано відповідачу нову картку.

Ураховуючи те, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, судова ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді6В.М. Коротун
Л.М. Мазур
Т.О. Писана
Г.В. Юровська