Справа 521/3073/14-ц
Провадження № 2/521/639/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
27 серпня 2015 року м.Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Мирончук Н.В.,
при секретарі Варналій К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНКОМСТРАХ», ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про стягнення страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, моральної шкоди та витрат на правову допомогу, -
Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала наступним.
03 червня 2013 року о 18 год.10 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу, під керуванням ОСОБА_2.
Винним в порушенні правил дорожнього руху був ОСОБА_2, який був притягнутий до адміністративної відповідальності. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_1, була застрахована в ПрАТ «СК «ІНКОМСТРАХ», згідно страхового полісу №АВ/3422885.
Отже, на думку ОСОБА_1, з ОСОБА_2 підлягає стягнення суми різниці між відновлювальним ремонтом і матеріальним збитком, у розмірі 9972,91 грн.
Моральну шкоду позивачка обґрунтувала тим, що у зв`язку із пошкодженням її майна, а саме автомобіля «Тoyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2, в результаті ДТП від 03.06.2013 року, позивачка зазнала душевних страждань.
02.12.2013 року ПрАТ «СК «ІНКОМСТРАХ» отримало від позивачки заяву на виплату страхового відшкодування, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.
Позивачка вказує, що відповіді стосовно прийнятого рішення про виплату страхового відшкодування від ПрАТ «СК «ІНКОМСТРАХ» на її адресу не надходило.
Оскільки, страхова компанія не виплатила їй страхове відшкодування, позивачка звернулась з наступним позовом до суду.
Представник позивача в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Представник відповідача-1: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНКОМСТРАХ» в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлявся неодноразово належним чином, про що свідчать розписки про отримання судової повістки, про причини неявки суд не повідомив, своїм правом надання заперечень не скористався та не надав їх до суду.
Відвідач -2: ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про що свідчать розписки про отримання судової повістки, про причини неявки, суд не повідомив, заперечення не надав.
Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Відповідно до ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів.
Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.57-65 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до такого.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
В судовому засіданні встановлено, що 03 червня 2013 року о 18 годині 10 хвилин на вулиці Грушевського, в місті Одесі сталася ДТП, за участі транспортного засобу «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Тoyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_5.(а.с.11).
За наслідками даної дорожньо-транспортної пригоди у відношенні ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення, щодо скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
Власником автомобіля «Тoyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2, яким керував водій ОСОБА_5, є ОСОБА_1, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. (а.с.9).
В ході розгляду справи встановлено, що між ОСОБА_3, що є власником транспортного засобу «DAF», державний номер НОМЕР_1 (а.с.86) та ПрАТ «СК «ІНКОМСТРАХ», був укладений договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що сторонами не заперечувалось під час розгляду справи.
Згідно п.1.4. ст.1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», особи, відповідальність яких застрахована, це страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
На підставі частини 2 статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та пункту 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», проведення оцінки майна є обов'язковим у випадках визначення шкоди, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди.
У зв`язку із тим, що відповідач - 1 не надав до суду доказів дослідження щодо визначення матеріальних збитків транспортного засобу «Тoyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2, на підставі якого повинен був розрахувати розмір страхового відшкодування, суд враховує проведене позивачкою автотоварознавче дослідження та визначення вартості відновлювального ремонту та вартості матеріального збитку, завданого транспортному засобу «Тoyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2, внаслідок ДТП.
Згідно ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.
Відповідно до ст. 9 цього ж Закону України, страхова сума це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
Згідно п. 22. 1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку, страховик відповідно до страхових сум відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.
Відповідно до ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
У зв`язку із коливанням курсу долару по відношенню до гривні України, зросли ціни на автозапчастини для автомобілів іноземного виробництва, Позивачка звернулась до Товариства з обмеженою відповідальністю «Феміда та Немезіда», з метою переоцінення матеріального збитку, завданого власнику «Тoyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, згідно до діючого на той момент курсу долару.
На підставі заяви ОСОБА_1 від 28 січня 2015 року, оцінювачем ТОВ «Феміда та Немезіда», ОСОБА_6, було зроблено перерахунок матеріального збитку, завданого власнику «Тoyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_2 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, згідно до діючого на той час курсу долару, та викладено його у висновку фахівця №28/01/15-2.
Відповідно до п.14 Постанови Пленуму ВСУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» у тому разі, коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням кошти, збільшились ціни на майно або роботи, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після збільшення цін і тарифів.
Згідно ст.1188 ЦК України, відповідач 2 ОСОБА_2 повинен відшкодувати шкоду потерпілому.
Згідно ст. 1194 ЦК України, ОСОБА_2 несе відповідальність за заподіяну шкоду у разі недостатньості страхової виплати.
Також згідно ст. 29 Закону, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу. Тобто різницю між вартістю відновлювального ремонту без урахування коефіцієнту фізичного зносу та матеріальним збитком повинна виплачувати особа, винна за завдані збитки, тобто ОСОБА_2.
Відповідно до п.6 Постанови Пленуму ВСУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків, на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦКУ.
Проте, відповідачем - 2 не було надано суду жодних підтверджень того, що в момент настання дорожньо-транспортної пригоди - 03 червня 2013 року, він керував транспортним засобом «DAF» державний номер НОМЕР_1, виконуючи свої трудові обов`язки перед власником автомобілю.
Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до п.6 Постанови Пленуму ВСУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).
Щодо позовної вимоги в частині стягнення з ПрАТ «СК «ІНКОМСТРАХ» та ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 5000 грн., суд зазначає наступне.
Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пункт 3 ч.2 ст.23 зазначеного Кодексу передбачає, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Пунктом 2 частини 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У відповідності до ст.26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» моральна шкода відшкодовується страховиком потерпілому лише у разі ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди.
Суд враховує, що позивач належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг.
Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 5000грн. та якими доказами це підтверджується.
Враховуючи вказані обставини, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд позовні вимоги, в цій частині визнає безпідставними необґрунтованими та недоведеними.
Оскільки, позивач не надав жодних доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн., задоволенню не підлягають.
Щодо позовної вимоги стосовно стягнення з відповідачів: ПрАТ «СК «ІНКОМСТРАХ» та ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 6000 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.
Право на допомогу також закріплено і статтею 27 ЦПК України.
Згідно вимог п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на правову допомогу.
Статтею 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
В обгрунтування вимог про відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, позивач надав суду копію квитанції від 13.02.2014 року про перерахування до АБ «Федяєва Сергія Володимировича» - 6000 грн. на підставі договору; копію договору між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Федяєва Сергія Володимировича» про надання правової допомоги, бути представником у судових засіданнях, надавати консультації, розяснення з правових питань; копію довіреності Адвокатського бюро «Федяєва Сергія Володимировича», виданої ОСОБА_7 та ОСОБА_8. представляти інтереси Клієнта у судових органах: копії довіреностей Адвокатського бюро «Федяєва Сергія Володимировича», виданих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 бути представником бюро у судових органах. (а.с.42-47, 94, 98).
В зазначеній довіреності Адвокатського бюро «Федяєва Сергія Володимировича», виданої ОСОБА_7 та ОСОБА_8, не вказано прізвища того клієнта, інтереси якого ці особи будуть представляти у судових органах, а вдовіреності на імя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зазначено бути представником бюро у судових органах.
Не вказано в цих довіреностях і те, чи зазначені особи є фахівцями права і за законом мають право на надання такої правової допомоги та чим це підтверджується.
Крім того, ксерокопію свідоцтва про реєстрацію цього АБ «Федяєва Сергія Володимировича», до матеріалів справи також не було долучено.
Також було долучено ордер адвоката ОСОБА_11, серії ОД №037718, в якому зазначено, що ОСОБА_1 надається правова допомога, на підставі договору про надання правової допомоги, уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, адвокатом ОСОБА_11, згідно Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, номер якого не вказано та номер посвідчення також не вказано, в графі бланку ордеру: місце печатки - відбиток мокрої печатки відсутній. (а.с.51).
Частиною 1 ст. 56 ЦПК України встановлено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.
Частиною 2 цієї ж статті передбачені права, які має така особа в цивільному процесі: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні.
Проте, оскільки, розгляд справи відкладався, у тому числі і в звязку з неявкою позивача та його представників, представники участі в судових засіданнях за позовом не приймали.
Також, розрахунок витрат часу на правову допомогу, наданий до суду представником позивача, не складено у відповідності до зазначених вимог закону про граничний розмір витрат на правову допомогу, з належним його обґрунтуванням.(а.с.173)
Крім того, Пленум Верховного Суду України в п. 11 Постанови №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК.
Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі (ч.2 ст. 56 ЦПК України).
Таким чином, необхідною умовою допуску особи, яка надає правову допомогу, для участі у справі є волевиявлення особи, яка бере участь у справі та постановлення судом з цього питання ухвали.
Відшкодування витрат на правову допомогу може мати місце лише за наявності цих умов.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачка уклала договір з Адвокатським бюро «Федяєва Сергія Володимировича» про надання правової допомоги, бути представником у судових засіданнях, надавати консультації, розяснення з правових питань (а.с. 42-43), тобто різні особи в якості представників по даній справі брали участь у справі із повноваженнями представника, передбаченими ст. 44 ЦПК України. Ухвал про допуск цих осіб в якості особи, яка надає правову допомогу, судом не постановлялось, а тому вимога позивачки ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 6000 грн., задоволенню не підлягає.
Щодо вимоги позивача стосовно стягнення з відповідача сплаченого ним судового збору у розмірі - 719,39 грн., суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Позивачем під час подання позовної заяви до суду було сплачено судовий збір за подання позову майнового характеру у розмірі - 480,86 гривень, що підтверджується квитанцією від 03.03.2014 року.(а.с.1).
Подаючи уточнений позов про збільшення позовних вимог, позивачем було доплачено судовий збір у сумі 238,53грн.(а.с.161).
Тобто, позивачу необхідно було сплатити у цьому випадку судовий збір у розмірі 729,69грн.
В наявності, у позивача сплата судового збору за подання позову майнового характеру у сумі: 480,86 + 238,53=719,39 грн., тобто недоплата 10,30 гривень.
Крім того, позивачем також було заявлено позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, але судовий збір за зазначеною вимогою позивачем сплачено не було.
Тобто, при поданні позову, у даному випадку позивачу необхідно було сплатити судовий збір на загальну суму 729,69+243,60=973,29грн.
Отже, у даному випадку, на користь держави не було позивачем сплачено при поданні позову судовий збір на загальну суму 253,90 грн.
Оскільки, судом відмовляється в задоволенні заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди, то підлягає стягненню не сплачений судовий збір за вимогою про відшкодування моральної шкоди, з позивача, на користь держави у розмірі 243,60 грн. та сума несплаченого судового збору у розмірі 10,30грн., а всього на загальну суму 253,90 грн.
Позовні вимоги позивача задоволено частково щодо стягнення матеріальної шкоди, а тому судовий збір підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНКОМСТРАХ» у розмірі 314,75 гривень на користь позивача та 354,94 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_2, на користь позивача, що в загальній сумі складає 669,69 гривень.
Виходячи з викладеного, вимога позивача стосовно стягнення з відповідача сплаченого ним судового збору, підлягає частковому задоволенню та стягненню на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 58, 60,79, 88, 209, 212, 213-215, 224-226 ЦПК України ст.ст. 16, 20, 23, 1166, 1167, 1168, 1172, 1187, 1188, 1194 ЦК України, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНКОМСТРАХ», ОСОБА_2, третя особа- Максимчук ОСОБА_12, задовольнити частково.
Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНКОМСТРАХ» у розмірі 314,75 гривень та 354,94 грн. -- з ОСОБА_2,, що в загальній сумі складає 669,69 гривень.
Стягнути з ОСОБА_1, 04.01.1982року народження, ПІН - НОМЕР_4, на користь держави несплачену суму судового збор, у розмірі - 253,90 грн..
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який постановив його, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання копії заочного рішення до суду першої інстанції.
Позивачем рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області в загальному порядку на протязі десяти днів.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення може бути оскаржене сторонами до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги на протязі десяти днів.
Суддя: Н.В.Мирончук