АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

12 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Музичко С.Г., Саліхова В.В.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року позивач звернувся з даним позовом до відповідача. Зазначав, що 05.06.2008 року Дніпровським районним судом м. Києва затверджено мирову угоду, відповідно до якої сторони домовились про те, що позивач ОСОБА_2 буде проживати в квартирі АДРЕСА_1 з додержуванням правил користування жилим приміщенням, користуванням належним чином засобами охоронної сигналізації, а також із зобов'язанням попереджати про тимчасове залишення квартири більше ніж на одну добу, а відповідач ОСОБА_1 не буде чинити йому перешкоди в проживанні у даній квартирі та передасть ключі.

Позивач посилаючись на те, що у порушення умов мирової угоди відповідачем були замінені замки у квартирі й до квартири потрапити він не може, оскільки відповідач його не пускає, просив вселити його у квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року позов задоволено. Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апелянт посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права. Вважає, що судом не взято до уваги той факт, що позивачем заявлено вимогу щодо вселення в квартиру, а не усунення перешкод у користуванні нею. Судом не було встановлено де саме проживав позивач на час звернення до суду з даним позовом, а також не взято до уваги те, що позивач не надав доказів того, що відповідач замінив замки у вхідних дверях та не пускав його до квартири.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 вважали апеляційну скаргу безпідставною, а рішення суду законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині колегія суддів приходить до висновку що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Дана квартира була отримана позивачем ОСОБА_2 на сім'ю з чотирьох осіб і в подальшому приватизавана ними в рівних частках по 1/4 за кожним.

Позивач ОСОБА_2 подарував відповідачу належну йому 1/4 частки даної квартири.

Згідно довідки Форми №3 від 04.09.2015 за № 488, в квартирі АДРЕСА_1 на даний час зареєстровані дві особи: позивач ОСОБА_2 - батько та відповідач ОСОБА_1 - його син (а.с. 73).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2008 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні та вселення, було затверджено мирову угоду, згідно якої сторони домовились щодо їх спільного проживання та користування квартирою АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначив, що син його до квартири не впускає та змінив замки у вхідних дверях.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначав, що батько неодноразово порушував умови мирової угоди, не зачиняв двері, не ставив та не знімав квартиру з сигналізації, зникав не попереджаючи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що позивач має право на користування спірною квартирою, іншого житла він не має і питання про припинення права на користування жилим приміщенням або виселення позивача власником квартири не порушувалося.

Колегія суддів погоджується з такими висновками та вважає їх правильними.

Права власника житлового будинку( квартири ) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки за вказаною нормою матеріального права питання втрати права члена сім'ї власника на користування житлом потребує встановлення причин його не проживання та доведення такого належними і допустимими доказами, а з такими позовними вимогами відповідач не звертався, зустрічного позову не подавав, суд підставно вважав, що позивач не втратив право на користування квартирою та вселив його.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315, 317ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/30835/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13906/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.