У Х В А Л А

іменем україни

04 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування витрат на поліпшення житлового будинку та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 є онуком ОСОБА_5, яка 15 вересня 2009 року подарувала йому житловий будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки. 14 липня 2011 року він за договорами дарування відчужив це нерухоме майно своєму малолітньому синові ‒ ОСОБА_6 Проте рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04 травня 2012 року, яке набрало законної сили 29 травня 2013 року, договір дарування зазначеного житлового будинку від 15 вересня 2009 року та земельної ділянки визнано недійсним та витребувано його у ОСОБА_4 як законного представника малолітнього сина.

Посилаючись на те, що під час володіння зазначеним житловим будинком вони здійснили його поліпшення на загальну суму 80 090 грн., позивачі просили стягнути з відповідачки цю суму та моральну шкоду у розмірі 15 тис. грн.

Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 12 січня 2015 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вартість поліпшень житлового будинку в сумі 80 090 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн., стягнувши ці кошти в рівних частках по 40 545 грн. на користь кожного позивача. Розподілено судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 10 червня 2015 року рішення районного суду в частині стягнення моральної шкоди скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду в частині вирішення позову про відшкодування моральної шкоди не оскаржено, тому в касаційному порядку не переглядається (ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі є добросовісними набувачами, які зробили поліпшення житлового будинку, а тому відповідно до ст. 390 ЦК України після визнання договору дарування недійсним мають право на відшкодування витрат на проведення цих поліпшень та моральну шкоду.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками районного суду, пославшись також на те, що ОСОБА_4 на період проведення ремонтних робіт у житловому будинку перебувала за кордоном на заробітках, що підтверджує наявність у позивачів грошових коштів на проведення ремонту.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є онуком ОСОБА_5

15 вересня 2009 року вона подарувала йому житловий будинок АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки.

У подальшому, 14 липня 2011 року, ОСОБА_3 за договорами дарування відчужив це нерухоме майно своєму малолітньому синові ‒ ОСОБА_6

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04 травня 2012 року, яке набрало законної сили 29 травня 2013 року, договори дарування зазначеного житлового будинку та земельних ділянок від 15 вересня 2009 року визнані недійсними та витребувано у ОСОБА_4 як законного представника малолітнього ОСОБА_6 цей будинок.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що під час володіння зазначеним житловим будинком він з дружиною, ОСОБА_4, здійснили його поліпшення на загальну суму 80 090 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

У п. 32 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що недобросовісний набувач (володілець) не має права на залишення поліпшеного майна собі.

Крім того, добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) майна має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна, або на передання доходів (ч. 3 ст. 390 ЦК). У цьому разі необхідними є такі витрати, без яких стан майна істотно погіршився би, унаслідок чого його не можна було б використати за прямим призначенням.

Висновок апеляційного суду про добросовісність позивачів є передчасним, оскільки договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, визнано судом недійсним. При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що недобросовісний набувач має право лише на відшкодування витрат на утримання майна, а не на його поліпшення, що передбачено ч. 3 ст. 390 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції дійшов до поспішного висновку про те, що позивачі мають право на відшкодування витрат на поліпшення житлового будинку відповідачки, оскільки не перевірив, чи був будинок на момент його переходу у власність у занедбаному стані та не встановив, чи погіршився б стан житлового будинку без проведених поліпшень та чи можливо було використовувати його без цих поліпшень за прямим призначенням.

Також, апеляційний суд належним чином не перевірив та не встановив, хто здійснював поліпшення житлового будинку та прибудинкової території й не вказав із чого він виходив при визначенні суми витрат на поліпшення житлового будинку, які стягнув з відповідачки.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, належним чином не оцінив доводів та наданих сторонами доказів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 червня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування витрат на поліпшення житлового будинку скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська