Справа № 524/8840/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.15 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді - Савiчева В.О.

при секретарі Коршак Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 центральної районної лікарні Полтавської області про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 центральної районної лікарні Полтавської області про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що вона, ОСОБА_1 з 09.03.1982 року по 01.09.2015 року працювала медичною сестрою в ОСОБА_2 центральній районній лікарні Полтавської області.

01.09.2015 року головний лікар ОСОБА_2 центральної районної лікарні ОСОБА_3 маючи особисті неприязні відносини до неї під залякуванням звільнити по „статті„ змусила написати заяву на звільнення з роботи за власним бажанням. Вона виконала погрозу головного лікаря і написала заяву на звільнення з роботи за власним бажанням. Просила суд поновити на роботі її, медичну сестру приймального відділення ОСОБА_2 центральної районної лікарні Полтавської області ОСОБА_1. Стягнути з ОСОБА_2 центральної районної лікарні Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2015 року до дня поновлення на роботі. Стягнути з ОСОБА_2 центральної районної лікарні Полтавської області 20000 гривень на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просили суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 центральної районної лікарні Полтавської області ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав посилаючись на обставини викладені в заперечені на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За статтями 11, 27 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 09.03.1982 року по 01.09.2015 року працювала медичною сестрою в ОСОБА_2 центральній районній лікарні Полтавської області.

Наказом від 01.09.2015 року №191-к була звільнена з посади сестри медичної приймального відділення за власним бажанням 01.09.2015 року на підставі поданої заяви ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням з зазначенням дати звільнення. Ознайомлена з наказом про звільнення позивачка 01.09.2015 року, про що зроблено відповідну відмітку на примірнику наказу. Трудову книжку ОСОБА_1 отримала 01.09.2015 року, про що зроблено відмітки у особовій картці працівника та у Книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них по ОСОБА_2 центральній районній лікарні. Розрахунок по заробітній платі та інших належних виплатах проведено з ОСОБА_6 у повному обсязі.

Стаття 43 Конституції України забороняє примусову працю та надає можливість кожному заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Тобто в установленому законом порядку працівник з власної ініціативи вправі припинити трудові відносини з одним роботодавцем, після чого працевлаштуватися до іншого, або поступити на навчання чи займатися іншими видами діяльності. Порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника в основному визначений відповідними нормами КЗпП України, зокрема, статтею 38, яка встановлює порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, та статтею 39, що обумовлює порядок дострокового розірвання строкового трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Передбачений частиною першою статті 38 КЗпП перелік поважних причин не є вичерпним. Поважною причиною для звільнення працівника може бути визнана і будь-яка інша життєва обставина, яка спонукає працівника на таке звільнення. Роботодавець має лише право, якщо в цьому він заінтересований, але не зобовязаний вимагати від працівника надання документів, що підтверджують наявність поважних причин для звільнення працівника у строк, про який він просить.

У разі, якщо роботодавець погоджується на звільнення працівника в строк, про який просить працівник, за відсутності на це поважних причин, тобто коли сторони заздалегідь домовляються про строк звільнення, то підставою припинення трудового договору в цьому випадку слід уважати угоду сторін (п. 1 ст.36 КЗпП), за умови, що сторони домовилися про цю підставу. В даному випадку попередньої домовленості про дату звільнення не було оскільки ОСОБА_1 01.09.2015 року вийшла на чергову зміну і в цей же день було піднято питання про її звільнення шляхом написання зави про звільнення за власним бажанням з зазначенням дати звільнення.

З огляду на те, що у наказі про звільнення ОСОБА_1 зазначена стаття 38 КЗпП України, це співноситься з позицією Пленуму Верховного Суду України зазначеної в постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 № 9, сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. № 9 роз'яснено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

На практиці розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника найчастіше називають звільненням за власним бажанням. Суть цієї підстави розірвання трудового договору полягає в тому, що за наявності бажання працівника припинити трудові відносини з конкретним роботодавцем, такий роботодавець зобовязаний в установленому законом порядку звільнити цього працівника незалежно від незаінтересованості самого роботодавця в такому звільненні чи від будь-яких інших обставин.

Право на звільнення за власним бажанням за загальним правилом мають усі без винятку працівники, незалежно від посад, які вони обіймають, та сфери їхньої діяльності.

Працівник відповідно до частини першої статті 38 КЗпП має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово (у заяві) за два тижні. Зазначений строк обраховується не з дати, вказаній у самій заяві, а з дати фактичного попередження роботодавця чи посадової особи, яка є уповноваженим представником роботодавця.

В позовній заяві та в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник зазначали щодо тиску з боку головного лікаря ОСОБА_2 центральної районної лікарні ОСОБА_3, яка маючи особисті неприязні відносини до позивача під залякуванням звільнити, примусила подати заяву про звільнення за власним бажанням під тиском роботодавця. Наявність такої заяви має бути доведена працівником. У Постанові № 9 зазначено, що у справах про звільнення за статтею 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що роботодавець примусив його подати заяву про розірвання трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті, ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні ні позивач, ні її представник не надали жодних доказів, які слугували б підставами для задоволення позовних вимог щодо поновлення на роботі.

Щодо наявності лікарняного листа за 01.09.2015 року, суд звертає увагу на пояснювальну записку позивача ОСОБА_1 від 15.09.2015 року, в якій вона зазначає: «...Я написала заяву за власним бажанням 01.09.2015 р. Потім пішла на прийом до травматолога...». Позивачка самостійно без примусу зазначає хронологію подій, що відбувалися 01.09.2015 року, написання заяви про звільнення - звернення до лікаря за медичною допомогою. Згідно запису в Журналі реєстрації листків непрацездатності працівників лікувально-профілактичних закладів Кременчуцького району листок непрацездатності від ОСОБА_1 надійшов 04.09.2015 року.

Що стосується вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Врахуваючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулося за власним бажанням на підставі власноручно написаної та не відкликаної нею заяви про звільнення, зі сторони ОСОБА_2 ЦРЛ додержано всі вимоги встановлені законодавством щодо припинення трудового договору з ініціативи працівника та відсутні порушення законних прав позивача, а тому позовні вимоги в даній частині задоволенню не підлягають.

Стаття 233 Кодексу законів про працю України встановлює строки звернення за вирішенням трудових спорів до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду і запроваджує для звернення до суду щодо вирішення трудових спорів максимально скорочені строки, зокрема для працівників у спорах про звільнення - місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Пропущення місячного строку звернення до суду без поважних причин є підставою для відмови у позові. За загальним правилом, встановленим ст.73 Цивільного процесуального кодексу України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Тобто, для судового захисту порушеного права у випадку пропущення процесуального строку необхідно, щоб позивач заявив клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, і щоб суд визнав строк пропущеним з поважних причин та поновив його. Клопотання про поновлення пропущеного строку подається до суду одночасно з позовною заявою.

Розяснюючи законодавчі норми щодо пропущення та поновлення строків звернення до суду, постанова Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» наголошує, що суд у кожному випадку зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Оскільки пропуск без поважних причин встановленого строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд встановить, що позов є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 p.).

Отже, наказ про звільнення ОСОБА_1 виданий 01.09.2015 року, копію наказу ОСОБА_1 отримала 01.09.2015 року, трудову книжку отримала 01.09.2015 року, позовна заява підписана 28.10.2015 року, клопотання про поновлення строку звернення до суду відсутнє, відтак, з огляду на позицію ВСУ, в задоволенні позову має бути відмовлено.

В судовому засіданні ні позивач, ні її представник не змоги пояснити причину пропуску місячного строку звернення до суду.

Таким чином, суд вважає, що позивачем при зверненні із даним позовом до суду дійсно пропущено строк, передбачений ст. 233 КЗпП України.

Разом із тим, враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог по суті, суд відмовляє в задоволенні позову саме за його недоведеністю .

Таким чином, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з дотриманням трудового законодавства, а саме Наказ головного лікаря ОСОБА_2 центральної районної лікарні Полтавської області № 191-к від 01.09.2015 року про звільнення ОСОБА_1 видан на підставі написаної останньою заяви про звільнення за власним бажанням від 01.09.2015р., яку вона написала власноручно. Звільнення позивача 01.09.2015р. відбулось з дотриманням положень ст. 38 КЗпП України, і у відповідності до вказаної ОСОБА_1 в заяві дати її звільнення з роботи за власним бажанням, оскільки доказів відкликання заяви про звільнення з роботи позивачем суду не надано, і до роботи остання не приступила, а тому позовні вимоги в частині поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 24, 38 Кодексу Законів про працю України, п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року, ст.ст. 10, 11, 14, 57 59, 60, 88, 208, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 центральної районної лікарні Полтавської області про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд міста Кременчука шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: