Номер провадження: 22-ц/785/6876/15
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Сватаненка В.І.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

встановила:

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, на 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4, після її смерті відкрилась спадщина на 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

Позивач стверджує, що він є єдиним спадкоємцем майна померлої, але нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності за законом, через наявні самочинні споруди, що і стало підставою для звернення до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до неналежного відповідача, позовні вимоги є необґрунтованими, обставини, що викладені в позовній заяві не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що позивач ОСОБА_5 є сином ОСОБА_4.

27 березня 1992 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А. було посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого Виконком Київської районної Ради народних депутатів м. Одеси продав, а ОСОБА_4 купила 6/25 частин домоволодіння в АДРЕСА_1, яке складається в цілому з двох кам'яних житлових будівель, загальна житлова площа яких становить 95,58 кв.м., та надвірних споруд: «Д» літня кухня, «Е» сарай, «Р» сарай, «Ф» літня кухня, «П» вбиральня, «Н» вбиральня, «Ж» веранда, «З» сарай, «И» літня кухня, «К» сарай, «Л» гараж , «М» тамбур, «С» навіс, «У» та «Т» вбиральня № 1-4 огородження, розташованих на земельній ділянці розміром 1279 кв.м. (а.с.15-16).

Визначаючи відповідача саме Київську районну адміністрацію, позивач виходив з того, що вказаним органом у 1992 році було здійснено продаж спірної частини домоволодіння. Як зазначив суд першої інстанції на заміну відповідача ОСОБА_3 не згодний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.7).

Після її смерті відкрилась спадщина на 6/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

Позивач стверджує, що він є єдиним спадкоємцем майна померлої, але нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності за законом, через наявні самочинні споруди, що стало підставою для звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 524 ЦПК України (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно ст. 529 ЦПК України (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті матері (а.с.9).

Крім того, судом було встановлено, що 21 березня 2000 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на день його смерті буде належати їй по закону та на що вона матиме право, у тому числі житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, заповіла онуці ОСОБА_7.

Зазначений правочин був посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1018.

Відповідно до ст. 534 ЦПК України (в редакції 1963 року), кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Відповідно до ст. 560 ЦПК України (в редакції 1963 року) спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

17 квітня 2001 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пучковою І.А. було видано ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого остання стала власником 6/25 частин домоволодіння в АДРЕСА_1, яке складається в цілому з двох кам'яних житлових будівель, загальна житлова площа яких становить 95,58 кв.м., та надвірних споруд: «Д» літня кухня, «Е» сарай, «Р» сарай, «Ф» літня кухня, «П» вбиральня, «Н» вбиральня, «Ж» веранда, «З» сарай, «И» літня кухня, «К» сарай, «Л» гараж, «М» тамбур, «С» навіс, «У» та «Т» вбиральня № 1-4 огородження, розташованих на земельній ділянці розміром 1279 кв.м..

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 звертався з позовом до ОСОБА_8, третя особа ОСОБА_9 про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину.

Проте, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2004 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 використала своє право на заповіт і призначила спадкоємцем свого майна ОСОБА_7, яка у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Частиною першою ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Крім того, судом було встановлено, що ОСОБА_3 неодноразово звертався до Київського районного суду з однойменними позовними вимогами, проте з інших підстав, а саме:

02.06.2011 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом вселення.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.01.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.04.2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

21.05.2012 року ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання права на спадкування нерухомого майна.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.02.2013 року та рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.05.2013 року в задоволенні позову було відмовлено.

16.07.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.10.2014 року у задоволені позову було відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини

Таким чином, не зважаючи на неодноразові звернення до суду з позовними вимогами, позивач звертаючись до суду з даним позовом, не надав нових доказів обставин, на які посилається, та штучно змінив відповідача, хоча і не довів, у чому саме Київська районна адміністрація порушує його права та охоронювані законом інтереси.

Колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов поданий до неналежного відповідача, оскільки Київська районна адміністрація Одеської міської ради жодним чином не порушила права позивача, а твердження позивача про те, що саме між Київською районною адміністрацією ОМР та його матір'ю, ОСОБА_4, було укладено договір купівлі-продажу спірної частки будинку, а тому Київська районна адміністрація Одеської міської ради повинна бути відповідачем по справі, не ґрунтуються на вимогах закону.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, спір виник між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, проте зазначену особу, власника спірної частки будинку, до участі у справі позивачем залучено взагалі не було.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Київська районна адміністрація Одеської міської ради є неналежним відповідачем по даній справі, та позивачем не надано доказів порушення його прав та охоронюваних законом інтересів саме зазначеним відповідачем.

На підставі зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши усі матеріали справи, ухвалив обґрунтоване, законне рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

В.І. Сватаненко