У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:

головуючого: судді Максимчук З.М.,

суддів: Ковальчук Н.М., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Самсонюк Олена Анатоліївна про визнання договору купівлі- продажу недійсним,

у с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішенням суду є незаконним та необгрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Покликаючись на ст.38 Закону України «Про іпотеку» також зазначає, що не був повідомлений про укладення договору купівлі-продажу за 30 днів до укладення договору.

Вказує, що продаж об»єкту нерухомості незаконно був здійснений фактично на підставі рішення Рівненського міського суду по справі № 1715/2539/12 від 24.10.2013 року, хоча виконавчого провадження по даному рішенню відкрито не було.

Стверджує, що договір купівлі-продажу також порушує майнові інтереси співвласника нерухомого майна-ОСОБА_8. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім»я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Проте, такої заяви дружина позивача не надавала, а відповідно, нотаріус не мав права в такому випадку вчиняти даний правочин.

Доводить, що відповідач не повідомляв ні ОСОБА_1, ні його дружину про продаж приміщення підвального поверху.

____________________________________________________________________________

Справа № 569/5579/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - Крижова О.Г.

Провадження № 22-ц/787/2214/2015 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що вважає апеляційну скаргу необгрунтованою та безпідставною, доводи апеляційної скарги такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та нормам чинного законодавства. Рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним та всебічним з"ясуванням всіх обставин справи. Просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача не грунтуються на нормах чинного законодавства та не підтверджені належними та допустимими доказами, а договір купівлі-продажу від 16.03.2015 року укледений без порушень законодавста України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що рішенням Рівненського міського суду від 24 жовтня 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення задоволено повністю. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 червня 2007 року в розмірі 575 526,88 доларів США, що за курсом НБУ складає 4592704 грн 50 коп звернуто стягнення на предмети іпотеки, в тому числі і на нежитлові приміщення загальною площею 114,5 кв.м., торговою площею 43,6 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_1 з початковою ціною реалізації 982 982 грн 50 коп. шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Рішення набрало законної сили і в силу ч.2 ст.14 ЦПК України є обов"язковим для виконання на всій території України.

16.03.2015 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу посвідчено та зареєстровано договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення підвального поверху, загальною площею 114,5 кв.м., в т.ч. торгова площа - 43,6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Продаж нерухомого майна від імені позивача здійснив представник - Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» на підставі довіреності № 104-Н від 14.01.2014 року та рішення Рівненського міського суду по справі № 1715/2539/12 від 24.10.2013 року.

Зазначене майно належало ОСОБА_1 як суб"єкту підприємницької діяльності-фізичній особі на підставі договору купівлі-продажу від 06.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Сивоглаз С.С./а.с. 3/

Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону;пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Так, згідно із ч. 1 ст. 38 Закону, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Уразі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Частиною 5 вищеназваної статті установлено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Доводи позивача про його необізнаність щодо наміру банку продати іпотечне майно іншій особі, оскільки ОСОБА_1 не було повідомлено про це за тридцять днів до укладення договору купівлі-продажу та що продаж заставного майна був здійснений від імені заставодавця не спростовують висновків суду першої інстанції щодо законності правочину.

Виходячи із правової природи реалізації предмета іпотеки, законодавець визначив відповідальність за неповідомлення про реалізацію предмета іпотеки за тридцять днів тільки шляхом відшкодування завданих збитків. Щодо здійснення продажу майна від імені іпотекодавця, то договір купівлі-продажу нерухомого майна, на думку колегії суддів, укладено з урахуванням рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24.10.2013 року.

Майно фізичної особи - підприємця, яке ним придбане й використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання статей 60, 61 зазначеного Кодексу (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13).

Крім того, в матеріалах справи на а.с. 31 міститься рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22.10.2012 року за позовом ОСОБА_8 до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання іпотеки недійсним, з якого вбачається, що на момент укладення іпотечного договору ОСОБА_1, станом на 05.06.2007 року письмову, нотаріально посвідчену згоду ОСОБА_8 було надано.

Ч.3 ст.61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, посилання в апеляційній скарзі на відсутність згоди ОСОБА_8 на укладання договору купівлі-продажу є безпідставним.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та дав належну оцінку всім зібраним у справі доказам, дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються безумовною підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Самсонюк Олена Анатоліївна про визнання договору купівлі продажу недійсним - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: Н.М. Ковальчук

Ю.М. Рожин