Ухвала

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю та приміщеннями загального користування, приведення квартири у попередній стан, визнання свідоцтв про право власності недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначали, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 належить у рівних частках кожній по 158/1000 частин квартири сумісного заселення АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 06 грудня 2007 року. ОСОБА_5 є власником 192/1000 частин вказаної квартири на підставі договору дарування від 11 вересня 2004 року.

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на праві приватної спільної часткової власності належить 406/3000 частин вищевказаної квартири кожному.

Крім того, ОСОБА_6 на праві приватної власності належить 244/1000 частин квартири.

Вказували, що з часу придбання часток у квартирі вони постійно проживають та користуються її житловими та нежитловими приміщеннями. Квартира має два виходи з коридору площею 7,9 кв. м.

До 2007 року у користуванні ОСОБА_9 та членів її родини знаходилися кімнати площею 8,6 кв. м, 9,8 кв. м, прилеглі до коридору 7,9 кв. м та кімнати 22,5 кв. м.

У 2007 році ОСОБА_9 самочинно, без належного дозволу, провела реконструкцію вищевказаних кімнат, об'єднавши їх в одну площею 26,9 кв. м, отримала технічний паспорт та свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1, а 28 листопада 2007 року подарувала реконструйовану кімнату ОСОБА_6 за договором дарування.

У 2008 році ОСОБА_6 провела реконструкцію квартири, знову розділивши її приміщення: на кімнату площею 15,0 кв. м та кімнату площею 11,4 кв. м, з якої зробила вихід зі сходами.

Враховуючи наведене та те, що дозволу на проведення реконструкції вони не надавали, а також посилаючись на відсутність будь-яких дозвільних документів, уточнивши позовні вимоги, просили зобов'язати відповідачів не перешкоджати їм користуватися житловими та нежитловими приміщеннями квартири АДРЕСА_1; усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом приведення вказаної квартири у первісний стан, а саме: відновити коридор загального користування НОМЕР_2 площею 7,9 кв. м та знести броньовані двері, які відділяють коридор загального користування НОМЕР_2 від належної їм частини квартири за власний рахунок; забезпечити їм вільний доступ до коридорів загального користування та сходової площадки, на якій розташована квартира АДРЕСА_1, визнати розпорядження органу приватизації від 21 листопада 2007 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_9 недійсним; визнати свідоцтво про право власності на житло, яке зареєстровано і записано у реєстрову книгу за НОМЕР_2-НОМЕР_3 від 21 листопада 2007 року на 244/1000 частини квартири АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_9 недійсним; визнати договір дарування, укладений 28 листопада 2007 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 недійсним.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2015 року змінено рішення суду першої інстанції в частині викладення мотивувальної частини.

У касаційній скарзі заявники, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 162,5 кв. м, у тому числі житловою 102,7 кв. м, є квартирою сумісного заселення.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 належить у рівних частках кожній по 158/1000 частин вказаної квартири на підставі договору дарування від 06 грудня 2007 року.

ОСОБА_5 є власником 192/1000 частин спірної квартири на підставі договору дарування від 11 вересня 2004 року.

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на праві приватної спільної часткової власності належить 406/3000 вищевказаної квартири.

Крім того, ОСОБА_6 на праві приватної власності належить 244/1000 частин квартири.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі вказували на те, що розпорядженням Приморської районної державної адміністрації м. Одеси від 16 квітня 2003 року № 460 було відкрито особовий рахунок на ім'я ОСОБА_9 на займану житлову площу, що складається із двох житлових кімнат, площею 52 кв. м (у тому числі на кімнату житловою площею 27 кв. м, на даний час 26,9 кв. м), у зазначеному будинку, з правом укладення договору найму на сім'ю із чотирьох осіб. У користуванні ОСОБА_9 та членів її сім'ї знаходилися кімнати площею 8,6 кв. м, 9,8 кв. м, прилеглі до коридору 7,9 кв. м та кімнати 22,5 кв. м. У 2007 році ОСОБА_9 самочинно, без належного дозволу, провела реконструкцію вищевказаних кімнат, об'єднавши їх в одну, площею 26,9 кв. м, отримала технічний паспорт та свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1, та 28 листопада 2007 року подарувала реконструйовану кімнату ОСОБА_6 за договором дарування. У 2008 році ОСОБА_6 провела реконструкцію квартири, знову розділивши її приміщення на кімнату площею 15 кв. м та кімнату площею 11,4 кв. м, з якої зробила вихід зі сходами.

Спір у справі виник з приводу відсутності у позивачів фактичної можливості користуватися коридором площею 7,9 кв. м, який є єдиним проходом до головного виходу із спірної квартири на сходову клітку в під'їзді будинку.

В 2013 році з метою захисту своїх порушених прав позивачі зверталися до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області та до Приморської районної адміністрації м. Одеси, із відповідей яких вбачається, що при дослідженні технічних паспортів всіх квартиронаймачів, виконаних МБТІ м. Одеси, виявлено істотні розбіжності в плануванні, метражі і частках. Позивачам роз'яснено, що усунення вказаних розбіжностей в технічній документації є можливим в судовому порядку (а.с. 25).

З матеріалів справи вбачається, що на викопіюванні із поверхового плану будівлі АДРЕСА_1, наданих Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, станом на 14 грудня 1934 року, перевіреним та складеним техніком 17 червня 1998 року, спірну кімнату обліковано як цілісну житлову кімнату площею 26,38 кв. м без перегородок та спірного коридору площею 7,9 кв. м (а. с. 110, 111).

Разом з тим, в технічних паспортах ОСОБА_10 та ОСОБА_9, складених у листопаді 1998 року, при здійсненні технічної інвентаризації працівником БТІ пунктиром зазначені тимчасові перегородки в житловій кімнаті площею 26,38 кв. м, внаслідок чого виділено дві житлові кімнати площею по 9,8 кв. м і 8,6 кв. м та коридор площею 7,9 кв. м, з нумерацією кімнат і коридору: 8, 8а, 8б та нумерацією: 10,11,12, але водночас зазначено, що виділений із житлової кімнати коридор площею 7,9 кв. м є особистим, а не загальним (а. с.114, 115, 117 - 116, 118).

В технічних паспортах на ім'я колишнього власника ОСОБА_11 (станом на 10 січня 1997 року), який відчужив свою частину квартири ОСОБА_5, та власника ОСОБА_6 (станом на 22 травня 1997 року) вказані перегородки зазначені як постійні, але в технічному паспорті ОСОБА_6 коридор площею 7,9 кв. м як загальний не значиться (а.с.113).

В технічному паспорті ОСОБА_12 (станом на 06 листопада 2007 року), яка відчужила свою частину житла позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4, спірний коридор площею 7,9 кв. м та відповідно вихід на сходову площадку не обліковані, а кімната, наймачем якої була ОСОБА_9, зазначена в первісному вигляді, без перегородок, як цілісна житлова кімната площею 26,9 кв. м (а.с.138 - 140).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог та з того, що позивачами було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом про захист порушених прав.

Змінюючи рішення районного суду в частині обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з їх безпідставності, оскільки позов не обґрунтований та не доведений належними доказами, тому підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності відсутні.

Проте колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав відсутності порушеного права, зокрема відсутності правових підстав для користування спірним коридором як приміщенням загального користування, суди не звернули уваги на те, що відповідно до правовстановлюючих документів кожному із сторін у справі належить відповідна частка у праві власності на квартиру сумісного заселення АДРЕСА_1, а виділення часток в натурі не здійснювалося. Таким чином, реалізуючи свої правомочності співвласників спірної квартири, позивачі та відповідачі зобов'язані дотримуватися вимог ч. 1 ст. 358 ЦК України та здійснювати право спільної часткової власності за згодою всіх співвласників. Разом з тим, суди на вказану норму права уваги не звернули, характер правовідносин, що виникли між сторонами не встановили, в зв'язку із чим дійшли передчасного висновку про відсутність порушеного права позивачів на користування спірним приміщенням.

Крім того, встановивши обставини справи, що квартира розташована на третьому поверсі будинку і те, що позивачі користуються сходами металевої драбини з вулиці, суди всупереч вимогам статей 212 - 214 ЦПК України не перевірили доводи позивачів про те, що вказана драбина є пожежною, тобто евакуаційною і користування нею на постійній основі суперечить нормам чинного законодавства.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має мотивувати це.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом положень статей 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

З матеріалів справи вбачається, що питання про призначення судової будівельно-технічної експертизи судами взагалі не вирішувалось. При цьому, суди не звернули уваги, що технічна документація, яка наявна в матеріалах справи, містить протиріччя.

Проте суди не роз'яснили всупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України сторонам у справі їх право з метою усунення наявних протиріч в технічній документації заявити клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи та наслідки невчинення вказаної процесуальної дії.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій, у порушення вимог ст. 212 ЦПК України належним чином доводів сторін не перевірили, на підставі належних та допустимих доказів не встановили всі обставини справи, в зв'язку із чим ухвалили судові рішення, які не відповідають вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 21 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська