Ухвала іменем україни
16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна, про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що 23 травня 2007 року вона придбала квартиру № 91, загальною площею 69,50 кв. м, житловою площею 24,20 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 14 квітня 2008 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором укладено договір іпотеки. В позовній заяві позивач зазначає, що нею було виявлено ту обставину, що предметом договору іпотеки є майно, яке ніколи не належало їй на праві власності, зокрема, в іпотеку передано квартиру загальною площею 118,90 кв. м.

У позовній заяві позивач просить визнати недійсним договір іпотеки, укладений 14 квітня 2008 року між нею та ВАТ «Універсал Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С, та зареєстрований в реєстрі за № 1940.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 відхилено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким визнано недійсним в частині визначення площі квартири АДРЕСА_1, договір іпотеки, укладений 14 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Універсал Банк», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1940.

У касаційній скарзі ПАТ «Універсал Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що підстави, передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання договору іпотеки недійсним, відсутні, оскільки ОСОБА_1 під час підписання договору виявила волю на передачу квартири, що належить їй на праві власності, в іпотеку, а те, що в іпотечному договорі зазначено інша площа квартири, є опискою та не впливає на дійсність договору іпотеки в цілому.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове рішення, яким визнав оспорюваний договір іпотеки недійним в частині площі, виходив із того, що на даний час відкрито виконавче провадження щодо стягнення заборгованості за кредитним договором із ОСОБА_1, однак банк не може реалізувати своє право на звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення заборгованості у зв'язку з невідповідністю даних щодо предмета іпотеки, зазначених сторонами договору.

З такими висновками апеляційного суду не можна погодитись, оскільки вони зроблені з порушенням закону та не відповідають матеріалам справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 14 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL3279, відповідно до якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних в цьому договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 476 000 доларів США, порядку на умовах, зазначених в цьому договорі, терміном до 01 квітня 2033 року (п. п. 1.1, 1.2.1 Договору).

В якості забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання кредитних послуг від 14 квітня 2008 року № BL3279 між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1940, відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Квартира складається з двох житлових кімнат загальною площею 118,90 кв. м, житловою площею 47,00 кв. м (п. 1.1 договору).

Судом встановлено, що позивач особисто надала приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. оригінали документів під час посвідчення оспорюваного договору іпотеки, в яких було зазначено, що квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 118,90 кв. м та житлову площу 47 кв. м, зокрема: оригінал договору купівлі-продажу квартири (а. с. 64-65), довідку-характеристику Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» та довідку про склад осіб, що зареєстровані та проживають в спірній квартирі (а. с. 76).

Однак в позовній заяві вказала про те, що зазначена в договорі іпотеки загальна площа квартири, яку вона передала в іпотеку, не відповідає дійсності, оскільки їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1815, належить квартира АДРЕСА_1, яка має загальну площу 69,50 кв. м та житлову площу 24,20 кв. м (а. с. 11).

Згідно із ч. 1 ст. 304 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2095/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> про апеляційне провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підставі вищевикладених обставин справи просила суд першої інстанції визнати договір іпотеки від 14 квітня 2008 року недійсним. Суд першої інстанції, розглянувши справу в межах доводів позовної заяви, ухвалив рішення, яким у задоволенні позову відмовив.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, в порушення вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України розглянув справу з урахуванням уточнень (а. с. 142), які фактично не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Суду апеляційної інстанції слід було з'ясувати, у зв'язку з чим подано до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу, в якій фактично змінено позовні вимоги, та чи розглядались вказані позовні вимоги в суді першої інстанції. Крім того, фактично прийшовши до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо пункту договору, який містить відомості про розмір площі квартири, свій висновок, чи впливає це порушення на дійсність договору в цілому , належним чином не мотивував, не зазначив, чи міг бути цей договір вчинено і без включення до нього цієї недійсної частини (ст.217 ЦК України).

Крім того, у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1> судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У порушення цих роз'яснень та вимог ст. ст. 214 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2107/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> апеляційний суд взагалі не вказав підстав, передбачених ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> чи іншим законом, для визнання договору іпотеки частково недійсним.

Крім того, у п. 28 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України йдеться про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843302/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Цивільним кодексом встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (ч. ч. 2, 3 ст. 261 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843302/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Вищевикладене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції припустився порушень норм матеріального та процесуального права, котрі згідно із ч. 3 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для скасування рішення апеляційного суду з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2014_04_22/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович