Номер провадження: 22-ц/785/7831/15
Головуючий у першій інстанції Таварткіладзе О. М.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2012 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УніКредит Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту,

встановила:

23 липня 2011 року Публічне акціонерне товариство «УніКредит Банк» (далі - ПАТ «УніКредит Банк»), будучи правонаступником АКБ «ХФБ Банк Україна», звернулося до суду з позовом, в якому ставили питання про стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором у розмірі 182 908,51 доларів США.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 22.02.2007 року між АКБ «ХФБ Банк Україна» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 260-РВВ, згідно якого АКБ «ХФБ Банк Україна» надав ОСОБА_3 кредит у вищевказаній сумі (далі - Кредитний договір). Відповідно до положень зазначеного Кредитного договору ОСОБА_3 зобов'язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію у встановлені строки.

Крім того, позивач зазначив, що в забезпечення виконання зобов'язань за даним Кредитним договором 23.03.2007 року між позивачем і ОСОБА_3 укладені нотаріально посвідчені іпотечні договори, відповідно до яких відповідач передав в іпотеку належні йому дві земельні ділянки, розташовані в Овідіпольському районі Одеської області. Згідно з п. п. та 1.2. Кредитного договору позичальник отримав кредит на рефінансування витрат, пов'язаних з ремонтом квартири за адресою: АДРЕСА_1 та квартири, що належить дружині позичальника за адресою: АДРЕСА_2, а також на купівлю земельної ділянки під будівництво будинку для власного проживання і зобов'язався використовувати кредит на зазначені в договорі цілі і забезпечити повернення кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені п. 1.1. Кредитного договору строки.

Однак, враховуючи, що зазначені зобов'язання ОСОБА_3 систематично порушувалися, що підтверджується розрахунком заборгованості, то відповідно до п. 7.1., 7.2. Кредитного договору Банк звернувся до суду з позовом, з посиланням на неналежне виконання Позичальником своїх зобов'язань за даним Кредитним договором.

Крім того, наданий ОСОБА_3 кредит забезпечений також порукою ОСОБА_4, про що 22.02.2007 року укладено договір поруки № 260-РВО (далі - Договір поруки), згідно п. 1.1.-1.3. якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й позичальник, зокрема за повернення основної суми боргу, відсотків, комісій за користування кредитом, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, зазначених у Кредитному договорі.

Однак, через невиконання відповідачами своїх зобов'язань, загальний розмір заборгованості перед позивачем станом на 06.06.2011 року склав 182 908,51 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ склало 1 458 421 грн. згідно курсу НБУ 797 грн. 35 коп. за 100 доларів США станом на день проведення розрахунку.

Посилаючись на вищевказане, а також на те, що відповідно до Договору поруки № 260-РВ від 22.02.2007 року відповідальність поручителя і позичальника є солідарною, ПАТ «УніКредит Банк» просило їх позовні вимоги задовольнити.

Справа була заслухана за відсутності сторін.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 травня 2012 року, з урахуванням ухвали того ж суду про внесення виправлень у рішення (а.с.163), позовні вимоги ПАТ «УніКредит Банк» були задоволені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «УніКредит Банк» відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що письмові докази, які є в матеріалах справи безсумнівно свідчать про обгрунтованість позовних вимог ПАТ «УніКредит Банк».

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з положеннями статей 530,612,625 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Таким чином, позивач мав право звернення до суду з даним позовом без направлення попередньої вимоги до відповідачів про необхідність повернення кредитної заборгованості.

Зазначеним спростовуються доводи апелянта про те, що без попередньої вимоги позивача до нього про необхідність погашення кредитної заборгованості, позивач не мав права звернення до суду з позовом.

Також є безпідставними доводи апелянта з приводу того, що позивач був зобов'язаний направити на його адресу вимогу про дострокове погашення всієї заборгованості по кредиту, тобто змінити строк виконання основного зобов'язання, оскільки зазначені дії є не обов'язком банку, а правом, яке він може використати на свій розсуд.

Разом з тим, враховуючи, що строк виконання основного зобов'язання, встановлений Кредитним договором, зазначений 22.02.2022 року, то у відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, позивач мав право в будь-який час звернутись з позовом до суду з позовними вимогами до відповідачів щодо дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Стосовно рішення суду щодо стягнення на користь позивача кредитної заборгованості в солідарному порядку також з поручителя ОСОБА_3, то колегія суддів також погоджується з цим висновком, оскільки він повністю узгоджується з вимогами, передбаченими ст.ст. 553, 554 ЦК України.

Що стосується посилання апелянта на те, що апеляційний суд Одеської області не розглянув його скаргу на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04.08.2011 року про відкриття провадження у справі, то вони є безпідставними, оскільки ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 17 квітня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було відхилено, а ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 04.08.2011 року залишено без змін (а. с. 135).

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко