Ухвала іменем україни
16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Регіонального відділення Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа - Відділ державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що 20 серпня 2008 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 245 тис. доларів США.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 20 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку земельну ділянку загальною площею 0,0855 га та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 287 кв. м, житловою площею 69,2 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

18 березня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. видано виконавчий напис № 1003 про звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1, для задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») у розмірі 268 384,62 доларів США, що в еквіваленті становить 2 618 575 грн 06 коп., з яких: залишок заборгованості за кредитом - 251 273,08 доларів США; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 17 111,54 доларів США.

Оскільки виконавчий напис вчинено без перевірки факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, ОСОБА_1 просила суд визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 18 березня 2014 року, зареєстрований в реєстрі за номером 1003, таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не зобов'язаний перевіряти безспірності заборгованості, встановлювати права та обов'язки учасників правовідносин, а має перевіряти лише наявність документів з урахуванням положень Переліку, за яким стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку.

Проте погодитися із такими висновками судів попередніх інстанцій повністю не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають.

Судами встановлено, що 20 серпня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 245 000 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути ці кошти, сплатити відповідну плату за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_1 20 серпня 2008 року був укладений іпотечний договір, предметом якого є земельна ділянка загальною площею 0,0855 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1, та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 287 кв. м, житловою - 69,2 кв. м за цією ж адресою (а. с. 15-18).

Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 18 березня 2014 року вчинено виконавчий напис № 1003 про звернення стягнення на нерухоме майно - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1, у рахунок погашення заборгованості ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на загальну суму 268 384,62 дол. США, що становить 2 618 575 грн та складається з 251 273,08 дол. США - заборгованість за кредитом; 17 111,54 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 посилалась на те, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не перевірив безспірності кредитної заборгованості.

Здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється ст. ст. 87 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_414/ed_2014_04_16/pravo1/T342500.html?pravo=1>, 88 Закону України «Про нотаріат» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_417/ed_2014_04_16/pravo1/T342500.html?pravo=1>, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2013_07_04/pravo1/T030898.html?pravo=1>, Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2001_11_29/pravo1/KP991172.html?pravo=1> (далі - Перелік), Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_03_25/pravo1/RE20595.html?pravo=1> (далі - Порядок), а також Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 31 грудня 2008 року № 2368/5 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2010_12_22/pravo1/RE16016.html?pravo=1> (чинними на момент вчинення спірних виконавчих написів).

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_417/ed_2014_04_16/pravo1/T342500.html?pravo=1> нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Згідно з п. п. 1.1-1.2 глави 16 Порядку для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, п. 1 Переліку встановлено, що для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Крім того п. 2.1 глави 16 Порядку встановлено, що для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо.

Отже, в основі вчинення вказаної нотаріальної дії лежить факт безспірності певної заборгованості.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відсутність у нотаріуса обов'язку перевіряти безспірність заборгованості, а також не перевірив доводів позивача про те, що вона не отримувала досудової вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитом. Апеляційний суд припустився порушень ст. ст. 214, 316 ЦПК України, оскільки мотивувальна частина судового рішення складається лише із наведення тексту норм права з посиланням на те, що нотаріус не перевіряє безспірність заборгованості при вчиненні виконавчого напису, тоді як закон навпаки вимагає цього, а виконавчий напис вчиняється лише після перевірки безспірності заборгованості.

Крім того, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не надав оцінки твердженням позивачки про порушення відповідачем Порядку в частині надіслання їй повідомлення про наявність кредитної заборгованості та її розрахунку.

Враховуючи наведене, ухвалене судом першої інстанції рішення та ухвала апеляційного суду не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович