Ухвала

іменем україни

11 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Дьоміної О.О., Іваненко Ю.Г.,

Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» до ОСОБА_3, Фермерського господарства «Фортуна-11», треті особи: Пригарівська сільська рада, Реєстраційна служба Козельщинського

РУЮ Полтавської області, відділ Держземагентства у Козельщинському районі, про визнання оспорюваного договору (правочину) недійсним, за касаційною скаргою Фермерського господарства «Фортуна-11» на рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ПСП «Батьківщина» звернулось до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 липня 2011 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір оренди землі, згідно якого позивач отримав у строкове платне користування земельну ділянку розміром 3,45 умовних кадастрових гектари, право на яку належало ОСОБА_3 згідно сертифікату про право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_1.

В грудні 2014 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку розміром 3,29 га і 20 листопада

2014 року остання передала ФГ «Фортуна-11» земельну ділянку в оренду строком на 10 років згідно договору № 14.

Посилаючись на те, що договір оренди земельної ділянки від

20 листопада 2014 року № 14 укладено при наявності чинного договору оренди землі від 27 липня 2011 року, без попереднього розірвання або припинення цього договору у встановленому порядку, без державної реєстрації такого розірвання або припинення, просив суд визнати недійсним договір оренди № 14.

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від

17 березня 2015 року в позові ПСП «Батьківщина» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 27 травня

2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПСП «Батьківщина» задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 20 листопада

2014 року, укладений між ОСОБА_3 та Фермерським господарством «Фортуна-11», зареєстрований Реєстраційною службою Козельщинського РУЮ Полтавської області 27 листопада 2014 року за № 30098029.

У касаційній скарзі ФГ «Фортуна-11» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що земельна ділянка площею 3,29 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 повністю чи частково відповідає земельній ділянці, яка є предметом у договорі оренди від 27 липня 2011 року.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 не мала права укладати договір оренди земельної ділянки з ФГ «Фортуна-11», оскільки вже передала їх в оренду ПСП «Батьківщина» згідно договору від 27 липня 2011 року, який у встановленому порядку розірваний чи змінений не був, що є порушенням ст. 31 Закону України «Про оренду землі».

Проте повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до розпорядження Козельщинської райдержадміністрації від 7 березня 1997 року

№ 89, ОСОБА_3 отримано сертифікат на земельну частку

(пай) НОМЕР_1 в тому, що їй належить право на земельну

частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності

КСП «Сушківське» розміром 3,45 в умовних кадастрових гектарах

без визначення меж цієї частки в натурі.

27 липня 2011 року між ПСП «Батьківщина» та ОСОБА_3 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 3,45 умовних кадастрових гектарів, що розташована у межах Пригарівської сільської

ради Козельщинського району Полтавської області, строком на 5 років,

та зареєстровано в Державному реєстрі земель 7 вересня 2012 року за

№ 147 (а.с. 19-20).

20 листопада 2014 року ОСОБА_3 уклала із ФГ «Фортуна-11» договір оренди земельної ділянки площею 3,29 га за кадастровим номером НОМЕР_2.

27 листопада 2014 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 3,29 га, кадастровий номер якої - НОМЕР_2.

27 листопада 2014 року Реєстраційною службою Козельщинського районного управління юстиції Полтавської області право оренди зазначених земельних ділянок зареєстровано за ФГ «Фортуна-11».

Звертаючись до суду з позовом, ПСП «Батьківщина» посилалось на те, що ОСОБА_3 не мала права укладати договір оренди спірної земельної ділянки з ФГ «Фортуна-11», оскільки на той час земельна ділянка вже перебувала в оренді у позивача.

Відповідно до п. 17 Розділу X Перехідних положень ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня

2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного

законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що згідно з п. 2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 року № 5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 року за № 101/4322, після виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю зобов'язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства. З часу отримання особою державного акта на право приватної власності на землю вона набуває статусу власника земельної ділянки, у зв'язку з чим змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (паю) припиняється. Враховуючи вимоги ст. ст. 203, 215 ЦК України про недійсність правочину, переукладення договору оренди земельної частки (паю) після виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки і одержання власником земельної частки (паю) державного акта на право власності на земельну ділянку можливе лише за наявності волевиявлення на те сторін.

Отже, апеляційний суд не врахував того, що після отримання державного акту на право власності на спірну земельну ділянку, зобов'язання ОСОБА_3 та ПСП «Батьківщина» припинилися відповідно до чинного законодавства.

Також, суд апеляційної інстанції не перевірив наявності волевиявлення власника земельної ділянки на переукладення або продовження дії договору оренди з позивачем, обмежившись тільки посиланням на відсутність такого повідомлення.

Крім того, відповідно до п. 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» до 1 січня 2013 року державна реєстрація права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводиться територіальними органами земельних ресурсів.

Суд апеляційної інстанції посилався на те, що договір оренди земельної ділянки від 27 липня 2011 року, укладений між ПСП «Батьківщина» та ОСОБА_3, зареєстровано 7 вересня 2012 року в Державному реєстрі земель за № 147 (а.с. 19-20).

Однак із вказаного договору оренди вбачається, що цей договір зареєстровано у Пригарівській сільській раді Полтавської області Мельниковичем І.П., що підтверджується відбитком мокрої печатки саме сільської ради (а.с. 20).

Відомостей про реєстрацію договору оренди від 27 липня 2011 року саме у Козельщинському районному відділі Полтавської регіональної філії центру ДЗК матеріали справи не містять.

Отже, апеляційний суд не перевірив та не встановив належним чином, чи проводилась державна реєстрація договору оренди земельної ділянки між позивачем та ОСОБА_3 до моменту отримання нею свідоцтва про право власності на землю, а, відтак, чи порушені права позивача укладенням оскарженого договору оренди.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Фермерського господарства «Фортуна-11» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 травня

2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:О.О. Дьоміна І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік