У Х В А Л А

іменем україни

11 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання свідоцтва про право на спадщину незаконним, визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та виділ частки з майна колгоспного двору за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Львівської області від 3 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік та батько позивачів - ОСОБА_9 До дня його смерті він був зареєстрований та проживав разом із сім'єю в житловому будинку АДРЕСА_1, який відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 30 грудня 1989 року Княжівською сільською радою, належав колгоспному двору баби ОСОБА_9 - ОСОБА_10

На момент реєстрації права власності на спірний будинок за колгоспним двором ОСОБА_10 та станом на 15 квітня 1991 року позивачі та померлий ОСОБА_9 були членами колгоспного двору. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_10, після смерті якої спадщину прийняла ОСОБА_8, а 27 грудня 2011 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на весь будинок і 21 лютого 2012 року на підставі договору дарування подарувала його своєму сину - ОСОБА_7

Позивачі вважали, що ОСОБА_8 успадкувала після ОСОБА_10 належний колгоспному двору весь спірний житловий будинок, не маючи на це відповідних правових підстав, оскільки за законом ОСОБА_10 не була одноособовим власником вказаного будинку, а вони як члени колгоспного двору мають право на частку в майні цього двору, тому ОСОБА_8 неправомірно видано свідоцтво про право на спадщину на весь будинок.

Свої доводи позивачі мотивували тим, що згідно з довідкою Княжівської сільської ради від 23 квітня 2012 року № 237 відповідно до погосподарської книги № 11 за 1986 - 1990 роки господарство № 455 являється колгоспним, голова двору ОСОБА_10, члени двору: ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, з 1991 року по 1995 рік голова двору - ОСОБА_9

Виходячи з наведеного, позивачі вважали, що ОСОБА_8 мала право на спадкування після смерті ОСОБА_10 лише 1/6 частини спірного будинку, оскільки станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору були позивачі, ОСОБА_10 та ОСОБА_9

Враховуючи викладене та уточнивши позовні вимоги, позивачі просили: визнати незаконним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27 грудня 2011 року на ім'я ОСОБА_8; визнати неправомірним набуття права власності ОСОБА_8 на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 та скасувати реєстрацію права власності на вказаний будинок за ОСОБА_8; витребувати у ОСОБА_7 вказаний житловий будинок; виділити з майна колгоспного двору їхні частки та визнати за ними право власності на 4/6 ідеальних частини (по 1/6 кожному) зазначеного житлового будинку.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 4 липня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

Справа в апеляційному порядку розглядалась неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 3 червня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_8 27 грудня 2011 року державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Гук Н.М. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що на підставі рішення Сокальської районної ради народних депутатів від 29 грудня 1989 року № 353 ОСОБА_10 отримала свідоцтво про право особистої власності на спірний будинок, вказані рішення та свідоцтво не скасовані, тому посилання позивачів на те, що спірний будинок перебував у власності колгоспного двору є безпідставним. ОСОБА_8 як спадкоємець першої черги після померлої ОСОБА_10 в установленому законом порядку прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, а позивачі на момент її смерті проживали у будинку АДРЕСА_2, а не у спірному будинку АДРЕСА_1, тому фактично спадщину після ОСОБА_10 не прийняли.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду та частково задовольняючи позов, виходив із того, що колгоспним двором вважалися господарства всіх осіб, які проживали у будинків АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 і кожен з них був записаний в погосподарських книгах одночасно обох господарств, а тому померла ОСОБА_10 не була одноосібним власником житлового будинку АДРЕСА_1 і не могла успадкувати весь будинок, а лише його 1/6 частину. У зв'язку з цим довідка Княжівської сільської ради про те, що ОСОБА_10 була останнім членом колгоспного двору у будинку АДРЕСА_1 не відповідає дійсності.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що відповідно до погосподарської книги за 1983 - 1985 роки № 15 (особовий рахунок НОМЕР_1) за адресою: АДРЕСА_1 знаходився колгоспний двір, який складався із будинку площею 55 кв. м, який збудовано у 1962 році. Головою колгоспного двору був ОСОБА_16 та членом колгоспного двору була його дружина - ОСОБА_10

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Відповідно до погосподарської книги за 1986 - 1990 роки № 11 (особовий рахунок № 455) головою колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_2, який складався із будинку площею 65 кв.м, збудованого у 1947 році, була ОСОБА_10, членами колгоспного двору: ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13

Відповідно до технічного паспорту від 3 жовтня 1989 року на будинок по АДРЕСА_1 жила площа будинку складає 55,3 кв.м, побудований у 1972 року.

Відповідно до технічного паспорта від 10 жовтня 1989 року на будинок по АДРЕСА_2 жила площа будинку складає 38,9 кв.м, будинок побудований у 1950 році.

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будівлі, виданого 30 грудня 1989 року Княжівською сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету Сокальської ради народних депутатів Львівської області від 29 грудня 1989 року № 353, житловий будинок АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, головою якого була баба ОСОБА_9 - ОСОБА_10

Згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на будівлі, виданого 30 грудня 1989 року Княжівською сільською радою на підставі рішення виконавчого комітету Сокальської ради народних депутатів Львівської області від 29 грудня 1989 року № 353, житловий будинок АДРЕСА_2 належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_17

З будинкової книги на будинок АДРЕСА_2 вбачається, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зареєстровані за вказаною адресою.

У 1995 році померла ОСОБА_10

Відповідно до довідки Княжівської сільської ради від 18 листопада 2011 року № 661 ОСОБА_10 була останнім членом колгоспного двору, розташованого по АДРЕСА_1 Львівської області. Отже, після її смерті колгоспний двір припинив своє існування.

Після померлої ОСОБА_10 відкрилась спадщина на вказаний будинок, яку прийняла ОСОБА_8, а 27 грудні 2011 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом і 21 лютого 2012 року на підставі договору дарування подарувала спірний будинок АДРЕСА_1 сину - ОСОБА_7

Відповідно до довідки Княжівської сільської ради від 23 квітня 2012 року № 237 згідно з погосподарською книгою № 11 за 1986 - 1990 роки господарство № 455 є колгоспним, голова двору - ОСОБА_10, члени двору: ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, а з 1991 по 1995 роки голова двору - ОСОБА_9 На підставі погосподарської книги № 11 за 1991 - 1995 роки господарство № 438 є колгоспним, голова двору - ОСОБА_9, члени двору: ОСОБА_3, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Згідно з довідкою Княжівської сільської ради від 19 березня 2012 року № 186 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 зареєстровані та проживають у будинку АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 120 ЦК Української РСР (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст. 112 цього Кодексу).

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не звернув уваги на наведені норми права, надані сторонами докази та те, що ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 21 лютого 2012 року є власником спірного будинку АДРЕСА_1, головою вказаного колгоспного двору була ОСОБА_10, тоді як позивачі зареєстровані та проживають у будинку АДРЕСА_2 та головою вказаного колгоспного двору був ОСОБА_17, та не дав належної правової оцінки тому, чи були вони членами колгоспного двору за адресою: АДРЕСА_1; належним чином не перевірив заперечення відповідачів; не з'ясував всі обставини справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначені висновки та мотиви були викладені в ухвалі суду касаційної інстанції від 18 червня 2014 року, які в силу ч. 4 ст. 338 ЦПК України є обов'язковими при новому розгляді справи та враховані належним чином не були.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на роз'яснення, що надані судам в абз. 2 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», про те, що частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено в її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору.

Отже, відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачі повинні не лише довести свої позовні вимоги, а й спростували доводи та надані відповідачами докази про те, що спірний будинок збудовано в 1972 році ОСОБА_8 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_17, який помер у 1995 році, і у цьому господарстві вони, позивачі, своєю працею участі не брали й не проживають у ньому.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 3 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик