Справа №521/2841/15-ц
Провадження №2/521/2599/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Поліщук І.О.,

при секретарі - Святецькій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків за невиконання грошового зобов'язання, трьох відсотків річних та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення збитків за невиконання грошового зобов'язання, збільшивши який просить стягнути з відповідачки на свою користь збитки, завдані несвоєчасним поверненням позики згідно договору позики від 16.12.2011 року в загальній сумі 62 188,15 гривень, а саме реальні збитки в розмірі 47 715,78 гривень, збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 14 472,37 гривні; три процента річних в розмірі 1 043,08 гривні; індекс інфляції за весь час прострочення сплати боргу в розмірі 22 178,90 гривень; моральну шкоду у розмірі 10 000,00 гривень, а також суму судового збору в розмірі 721,88 гривня. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що між ним та відповідачкою ОСОБА_2 16 грудня 2011 року укладено договір позики, за яким відповідачка отримала від нього грошові кошти в розмірі 3 500 доларів США. Згідно умов договору позики від 16.12.2001 року відповідачка зобов'язалась повернути позивачу в строк до 31 грудня 2012 року в сумі, яка на момент повернення боргу мала складати 3 500 доларів США або 27 975,50 гривень (курс НБУ станом на 31.12.2012 року за 100 доларів США - 799,30 гривень). Оскільки відповідачка позику своєчасно не повернула позивач був вимушений звернутись до суду про стягнення боргу з відповідачки. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28.05.2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02.10.2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на його, ОСОБА_1 користь суму боргу в загальному розмірі 28 815 гривень, що складається з суми боргу в розмірі 27 976 гривень, трьох процентів річних в розмірі 839 гривень та судового збору в розмірі 288 гривень. У зв'язку з тим, що відповідачкою добровільно та своєчасно не був повернутий борг, тому 15.11.2013 року державним виконавцем першого Малиновського ВДВС ОМУЮ була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №521/766/13-ц за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28.05.2013 року. Також позивач зазначив, що згідно довідки Філії ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Одесі станом на 16.12.2011 року (дата надання відповідачці суми позики) офіційний курс гривні до доларів США становив 798,99 гривень за 100 доларів США, а станом на 31.12.2012 року (кінцева дата повернення позики) офіційний курс гривні до доларів США становив 799,30 гривень за 100 доларів США. В процесі примусового виконання судового рішення відповідачкою було повернуто позивачу лише часткову суму боргу, а саме 29.10.2014 року - 11 318,18 гривень, а 24.11.2014 року - 12 601,82 гривня, всього 23 920 гривень, що на дату останнього платежу було еквівалентно 1588,31 доларів США (курс НБУ станом на 24.11.2014 року за 100 доларів США - 1506,0794 гривень). Таким чином відповідачка повернула позивачу позику в гривнях, що була еквівалентна 1 588,31 доларів США а не 3 500 доларів США, які позивач надав відповідачці у борг. На теперішній час залишилась заборгованість відповідачки перед позивачем у сумі 5 183,15 гривень, яка станом на 09.02.2015 року складає 207,65 доларів США. Отже, у зв'язку з несвоєчасним поверненням відповідачкою позики, позивач не зміг придбати 3500,00 доларів США за меншим курсом, який існував на дату, коли позика повинна була бути повернена, тобто позивач поніс реальні збитки у вигляді курсової різниці в розмірі 1911,69 доларів США, що станом на 09.02.201 року становить 47 715,78 гривень (офіційний курс станом на 09.02.2015 року за 100 доларів США - 2495,6198 гривень). Крім того діями відповідачки позивачу завдані збитки у вигляді упущеної вигоди, а саме доходів, які б позивач реально міг отримати за звичайних обставин, якби його право не було порушено відповідачкою. Позивач зазначив, що за повернені відповідачкою кошти за договором позики в сумі 3 500,00 доларів США він, ОСОБА_1 мав намір покласти їх на депозитний рахунок у ПАТ «Укрексімбанк» з метою одержання в подальшому прибутку у вигляді відсотків по договору банківського депозиту. Таким чином позивачу завдані збитки у вигляді упущеної вигоди виходячи з розміру депозитних ставок за період з 01.01.2013 року по 18.02.2015 рік в сумі 540,02 доларів США, що станом на 18.02.2015 року еквівалентно 14 472,37 гривень. Також позивач в своєму позові зазначив, що у зв'язку із невиконанням відповідачкою Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28.05.2013 року, яке набрало законної сили 02.10.2013 року, тому саме з 02 жовтня 2013 року мають бути нараховані 3 процента річних від простроченої суми у розмірі 1043,08 гривень та індекс інфляції у розмірі 22 178,90 гривень. Крім того, у зв'язку із тривалим невиконанням відповідачкою зобов'язань щодо повернення позики (понад 3 роки) в сумі 3 500,00 доларів США, які позивач був змушений стягувати у судовому порядку та у зв'язку з тривалим невиконанням судового рішення, вважає, що йому, ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, оскільки через неповернення коштів тривалий час позивач перебував в скрутному матеріальному становищі, що відобразилось на його, ОСОБА_1 сімейному житті та стані здоров'я, позивач переживав постійні конфлікти в сім'ї та перебував у стресовому стані. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в 10 000,00 гривень. Посилаючись на викладене позивач звернувся з наведеним позовом до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позов свого довірителя підтримала та просила задовольнити.

Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у позові відмовити у зв'язку з повною виплатою грошових коштів згідно рішення суду та відсутністю заборгованості. В своїх запереченнях відповідачка зазначила, що на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28.05.2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02.10.2013 року та на підставі виконавчого листа за №521/766/13-ц від 21.10.2013 року першого Малиновського ВДВС ОМУЮ нею була виплачена в повному обсязі (26.06.2015 року) сума боргу на користь ОСОБА_1 в розмірі 28815 гривень, що складається з суми боргу 27 976 гривень, три проценти річних в розмірі 839 та судового збору в розмірі 288 гривень, що підтверджується квитанціями. Крім того відповідачка вважає, що позивачем безпідставне посилання на ст.625, ч.1 ст.1050 ЦК України та ст.223ЦПК України в тому що: рішення суду набрало законної сили 02.10.2013 року, але в даному рішенні не було зазначено графіку погашення боргу у зазначений термін (по датах), тому не може йти мова про прострочку боргу; згідно рішення було встановлено три проценти річних в розмірі 839 гривень, які нею, ОСОБА_2 були виплачені, таким чином у рішенні суду не йдеться ні про індекс інфляції, ні про перерахунок трьох процентів річних, так як рішення було винесено у гривневому еквіваленті на той час з зазначеними цифрами боргу, а також вона, ОСОБА_2 ніколи не відмовлялась від погашення боргу, але у зв'язку з тим, що залишилась без роботи (при тому, що чоловік пенсіонер, а дочка студентка) відповідачка по мірі можливості платила та зобов'язалась погасити борг по мірі накопичення грошових коштів, та на момент звернення позивачем до суду майже всі виплати було проведено (борг відповідачки станом на 09.06.2015 року складав 2711,46 гривень, а не 4895 гривень, як зазначено в позовній заяві). Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з неї, ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень, відповідачка вважає абсолютно протизаконними, оскільки оскаржувала рішення суду в Апеляційному суді, так як вважала, що рішення було неправомірним, але коли не змога доказати своєї правоти в суді, то виконала зобов'язання в повному обсязі.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 16 грудня 2011 року був укладений договір позики, згідно якого відповідачка отримала від позивача в борг грошову суму у розмірі 3 500 доларів США.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 28 травня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто суму боргу у загальному розмірі - 28815 гривень, що складається з суми боргу у розмірі 27976 гривень та 839 гривень - три процента річних. Рішення набрало чинності на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 2 жовтня 2013 року.

Згідно листа начальника першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції № 909 від 27.01.2015 року на виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28.05.2013 року ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу ОСОБА_1, було сплачено: - 29 жовтня 2014 року частково суму боргу розмірі - 11318 гривень 18 копійок; - 24.11.2014 року частково суму боргу у розмірі - 12601 гривня 82 копійки. З документів наданих відповідачкою в ході розгляду справи, а саме квитанцією № 63 від 05.02.2015 року, квитанцією № 48 від 05.03.2015 року, квитанцією № 67 від 26.06.2015 року підтверджується виплата залишку боргу, а саме 05.02.2015 року у сумі - 1000 гривень, 05.03.2015 року у сумі - 1000 гривень, 26.06.2015 року - 2711 гривень 50 копійок.

30.06.2015 року у зв'язку з повним та фактичним виконанням відповідачкою рішення суду, згідно з виконавчим документом, державним виконавцем відділу керуючись пунктом 8 статі 49 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 40800333.

Таким чином, суд проаналізувавши вищенаведені документи, підтверджуючи виплату боргу ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 приходить до висновку що борг виплачувався після набрання рішення законної сили, (02.10.2013 року) на протязі одного року та шести місяців. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконання, проведеним належним чином. Однак відповідачка борг сплачувала частково на протязі одного року та восьми місяців після набрання рішенням чинності. Оскільки на день виплат сум боргу курс гривні у співвідношенні долару США змінювався в бік девальвації національної валюти, то курсова різниця на день остаточного погашення боргу, тобто станом на 26.06.2015 року складає - 1593,16 долара США, що відповідає - 33759,06 гривен.

Курсова різниця розрахована судом виходячи з наступного. Так відповідачкою 29.10.2014 року сплачено 11318,18 гривень, що на цей день дорівнювало - 873,99 долара США (курс 12,95 за 1 долар); 24.11.2014 року сплачено 12601,82, що дорівнювало - 836,77 доларів США (курс - 15,06 грн.); 05.02.2015 року сплачено 1000 гривень, що дорівнювало - 55,58 доларів США (курс - 17,99 грн.); 05.03.2015 року сплачено 1000 гривень, що дорівнювало - 43,47 долара США (курс - 23,07 грн.). Станом на 26.06.2015 року відповідачкою сплачено суму боргу у сумі - 25919,82 гривень, залишок у гривневому еквіваленті основної суми боргу за договором позики станом на 26.06.2015 року склав 2056,18 гривень (27976 - 25919,82 ). Враховуючи, що ця сума була сплачена відповідачкою 26.06.15 року, то ОСОБА_2 в рахунок основного боргу було виплачено 2056,18, що дорівнювало 97,03 долара США (курс 21,19 грн. за один долар). Таким чином відповідачкою сплачено на користь позивача борг за договором позики, укладеним від 16.12.2011 року за яким вона зобов'язується повернути три тисячі п'ятсот доларів США в строк до 31.12.2012 року - 1906,84 доларів США. Курсова різниця складає 1598,74 долара США (3500 - 1906,84 = 1593,16), що відповідає - 33759,06 гривень (1593,16 х 21,19 (курс долара на 26.06.2015року)).

За договором позики, відповідно до статі 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

За ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривні, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. Враховуючи, що зобов'язання повинно виконуватися належним чином та не припиняє свою дію до повного його виконання, за період часу з 24.11.2014 року по 09.06.2015 року день пред'явлення позову 3% річних від простроченої суми складає - 1043 гривні 08 копійок. Розрахунок зроблено позивачем у заяві про збільшення позовних вимог від 09.06.2015 року, який перевірений судом. Одночасно суд відмовляє в задоволенні позову про стягнення інфляційних витрат за весь час прострочення повернення суми боргу, так як судом стягнута курсова різниця з врахуванням того, що на день виплат сум боргу курс гривні у співвідношенні долару США змінювався в бік девальвації національної валюти, а сума стягнутої курсової різниці включає в себе інфляційні витрати.

Стосовно позовних вимог про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди виходячи з розміру депозитних ставок у сумі 14472,37 гривень та відшкодування моральної шкоди суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками є : 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, як би її право не було б порушене (упущена вигода). Відповідно до ч.3 ст.22 ЦК України, збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Позивач вказує, що у зв'язку з несвоєчасним поверненням відповідачем позики, відповідачем йому завдані збитки у вигляді упущеної вигоди, а саме - доходів, які він міг би реально отримати за звичайних обставин, якби його право не було порушене відповідачкою. У зв'язку значним простроченням відповідачкою строку повернення позики він втратив можливість покласти їх на депозитний рахунок у ПАТ «Укрексімбанку» з метою одержання в подальшому прибутків у вигляді відсотків по договору банківського депозиту. Оскільки відповідачка своєчасно не повернула йому грошові кошти, передані їй згідно договору позики від 16.12.2011 року, йому було завдано збитки у вигляді упущеної вигоди, які слід розраховувати, виходячи з розміру доходів у вигляді процентів, що могли бути нараховані та виплачені йому за депозитним договором за вкладом «Класичний» за звичайних обставин, якщо б відповідач своєчасно повернула б йому позику, а він поклав би отримані гроші на депозит у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». Таким чином на думку позивача йому завдані збитки у вигляді упущеної вигоди виходячи з розміру депозитних ставок за період з 01.01.2013 року по 18.02.2015 рік в сумі 540,02 доларів США, що станом на 18.02.2015 року еквівалентно 14 472,37 гривень.

Відповідно до правил ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів. Таким чином, суд надавши оцінку всім доказам представленими суду сторонами по справі, дослідивши довідку «Державного експортно-імпортного банку України» від 11.02.2015 року № 063/12-12/355, довідку АТ «Укрексімбанку» від 18.02.2015 року № 063/12-12/429, в якій повідомлено базові проценті ставки діючи для фізичних осіб за вкладом «Класичний», з врахуванням підстав, викладених вище у мотивувальній частині рішення, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди виходячи з розміру депозитних ставок за період з 01.01.2013 року по 18.02.2015 рік в сумі 540,02 доларів США, що станом на 18.02.2015 року еквівалентно 14 472,37 гривень, тому що докази завданих збитків, на які посилається позивач, ґрунтуються на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті порушення її прав.

Згідно з ч.1 ст.1167 України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовуються особою, яка завдала цієї шкоди за наявності її вини.

Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, з урахуванням розумності, справедливості та адекватності.

Як зазначено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (не майнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, суд задовольняючи позовні вимоги про стягнення курсової різниці суми боргу за договором позики, встановив, що правовідносини між сторонами випливають з підстав порушення відповідачкою договірних зобов'язань, за порушення яких передбачений спеціальний порядок відповідальності, тому відмовляє в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що суд частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1, стягнувши на його користь грошові кошти у загальному розмірі - 34802,14 гривень (33759,06 + 1043,0 ), тому на користь позивача частково підлягає до стягнення і сума сплаченого ним судового збору у розмірі - 348 гривень 02 копійки (1% від суми задоволених позовних вимог).

Керуючись ст.ст. 5-8, 10, 11, 15, 57-60, 64, 195, 196, 208, 209, 212- 218 ЦПК України ст.ст. 16, 22, 23, 533, 536, 599, 625, 1046, 1049, 1166, 1167 ЦК України суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення збитків за невиконання грошового зобов'язання, трьох відсотків річних та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 три відсотки річних у розмірі 1043 гривні (одна тисяча сорок три ) гривні 08 копійок, курсову різницю у розмірі 33759,06 гривень (тридцять три тисячі сімсот п'ятдесят дев'ять) гривень 06 копійок та витрати по сплаті судового збору у сумі 348, 02 (триста сорок вісім) гривень 02 копійки.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області в загальному порядку на протязі десяти днів.

Головуючий: