Справа № 489/6455/15-ц
Номер провадження 2/489/3080/15
РІШЕННЯ

Іменем України

17 листопада 2015 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_2 (далі-позивачі) до ОСОБА_3, ОСОБА_4 (далі-відповідачі), третя особа - ОСОБА_5 про визнання правочину купівлі-продажу частково недійсним,

встановив

В листопаді 2015 року позивач звернулися до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу квартири. Продаж квартири вчинено за 24432,00 грн. Фактично покупці передали продавцям 31000 дол. США, що становило на той час 247380,00 грн.

Просили суд визнати правочин недійсним в частині, що стосується ціни договору та визнати ціну договору - 247380 грн.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила його задовольнити з підстав наведених в позовній заяві.

В судовому засіданні відповідачі позов визнали, проти задоволення не заперечували.

Ухвалою суду від 10.11.2015 занесеною до журналу судового засідання до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору залучено ОСОБА_5.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.12.2009 ОСОБА_1, ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_3, ОСОБА_4 купили квартиру №19 за адресою: вул. Південна, 41 в м. Миколаєві. Продаж цей вчинено за 24432,00 грн., які продавці отримали від покупців повністю до підписаного договору.

Згідно з розпискою від 14.12.2009 позивач отримала від відповідачів в рахунок продажу квартири гроші у сумі 31000 дол. США.

За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч. 1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. п. 7, 8, 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно зі статтею 217 ЦК ( 435-15 ) правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Підстави визнання договору недійсним регулюються Главою 16 Розділу 4 ЦК України.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частина правочину може бути визнана недійсною відповідно до ст. 217 ЦК за умови, що правочин відбувся б і без зазначеної частини та за наявності згоди всіх учасників правочину (наприклад, набувача за правочином купівлі-продажу).

За твердженням позивача підставою для визнання недійсним спірного договору в частині ціни є те, що фактично передавались за договором кошти в іншому розмірі, ніж встановлено договором, а отже він має бути визнаний в цій частині недійсним.

Разом з тим, позивачем не зазначено норму матеріального права, яка була порушена сторонами на момент укладення спірного договору. Позивач не зазначає на якій саме підставі він просить визнати договір недійсним в частині, що стосується ціни. Посилання позивача на ст. 217 ЦК України не є конкретною підставою для визнання договору недійсним.

Позивач не посилається на те, що спірний правочин було вчинено вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, оскільки на ці обставини сторони не посилались. (відповідно до ст. 229-231 ЦК України)

Не можна також говорити про те, що сторони уклали мнимий або фіктивний.

Як встановлено судом, сторони при підписанні спірного договору дійшли згоди щодо всіх істотних умов, що характерні для договорів купівлі-продажу. Договір, при цьому, укладено в письмовій формі, підписано обома сторонами та нотаріально посвідчено, що дає підстави вважати про його дійсність та реальність наміру сторін на його виконання.

Окрім цього, суд не вбачає, що укладенням договору порушено права позивача.

За таких обставин, оскільки суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог, то відсутні підстави для визнання договору недійсним в частині, що стосується ціни.

В судовому засіданні відповідачі визнали позов та не заперечували проти його задоволення. Але в силу п. 4 ст. 174 ЦПК України суд не вбачає законних підстав для задоволення позову, оскільки дане визнання позову суперечитиме закону.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з безпідставністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину купівлі-продажу частково недійсним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв