П ОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Сімоненко В.М.,
суддів:Гуменюка В.І., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,
Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л.,Яреми А.Г.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про стягнення аліментів на дитину та на себе до досягнення дитиною трирічного віку, за заявою ОСОБА_9 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_9 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про оспорювання батьківства.

У жовтні 2013 року ОСОБА_8 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_9 про стягнення аліментів на дитину та на себе до досягнення дитиною трирічного віку, посилаючись на те, що ОСОБА_9 є біологічним батьком їх дитини - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте не приймає участі у житті та вихованні сина, не надає матеріальної допомоги, у зв'язку з чим просила стягнути на свою користь з ОСОБА_9 аліменти на дитини у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу щомісячно з часу пред'явлення позову й до досягнення дитиною повноліття, а також аліменти на неї у розмірі 1/6 частини від усіх видів доходу щомісячно з часу пред'явлення позову й до досягнення сином трирічного віку.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року провадження у справі за позовом ОСОБА_9 закрито.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 аліменти на сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 1 032 грн щомісячно й до повноліття дитини, починаючи з 14 жовтня 2013 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року зазначене рішення районного суду скасовано й позов ОСОБА_8 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 аліменти на малолітнього сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30% прожиткового мінімума для дитини відповідного віку, починаючи з 17 жовтня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 аліменти на неї у розмірі 1/8 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 17 жовтня 2013 року й до досягнення сином ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, віку трьох років тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2. У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 травня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про стягнення аліментів на дитину та неї до досягнення дитиною трирічного віку.

У поданій заяві ОСОБА_9 порушує питання про скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 травня 2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року і передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції статей 84, 91, 181, 183, 184 СК України.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_9 наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2012 року (6-42919св11) та від 7 листопада 2012 року (6-39489св12).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи заявника, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підставі статті 360-5 ЦПК України (в редакції, що діяла до набрання чинності Закону № 192-VII) суд відмовляє в задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що батьками малолітнього ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_9 та ОСОБА_8

Сторони у зареєстрованому шлюбі не перебувають, проживають окремо, дитина проживає разом з матір'ю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі та визначаючи розмір аліментів у частках від заробітку (доходу) останнього суд виходив з того , що ОСОБА_9, який проживає в Російській Федерації, працює генеральним директором товариства з обмеженою відповідальністю «Комп'ютершер», та має постійний дохід.

З цих же обставин, виходили суди, визначаючи розмір аліментів на матір малолітньої дитини в розмірі 1/8 частини від заробітку (доходу) ОСОБА_9, зазначивши при цьому про наявність такого права позивача відповідно до вимог частини 2 статті 91 СК України, згідно якої жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин 2-4 статті 84 та статей 86, 88 СК України.

Разом з тим в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2012 року, на яку як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права посилається у своїй заяві ОСОБА_9, касаційний суд, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про відмову в позові про стягнення аліментів, погодився з висновками суду першої інстанції про стягнення аліментів саме у твердій грошовій сумі з огляду на відсутність у відповідача постійного місця роботи та відсутності доходів, що свідчить про їх мінливість.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 лютого 2012 року, на яку як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права посилається у своїй заяві ОСОБА_9, касаційний суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні вимог про стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трьохрічного віку та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, указав, що суди не звернули уваги на положення статей 84, 86, 88, 91 СК України, згідно яких жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, до досягнення дитиною трьохрічного віку, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу та не встановили усіх фактичних обставин справи, зокрема не дослідили питання про матеріальний стан відповідача, його можливість надавати матеріальну допомогу позивачу.

Таким чином у зазначених справах наявні різні фактичні обставини та різне правове регулювання спірних правовідносин, а ухвалені в них рішення не свідчать про неоднакове застосування судами касаційної інстанції статей 84, 91, 181, 183, 184 СК України.

Відповідно до статті 360-5 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Керуючись статтями 355, 360-3, 360-5 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_9 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 травня 2015 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий В.М. Сімоненко

Судді : В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

А.Г. Ярема