АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:22-ц/790/6223/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа №635/3394/15-ц Полєхін А.Ю.
Категорія: трудові. Доповідач - Міненкова Н.О
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Міненкової Н.О.

Суддів - Кругової С.С.,Зазулинської Т.П.

За участю секретаря - Красношапка К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Колективного підприємства «Будівельник» про стягнення грошової компенсації за невикористанні щорічні відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки виплат, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 15 липня 1015 року було відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Колективного підприємства «Будівельник» про стягнення грошової компенсації за невикористанні щорічні відпустки та стягнення середнього заробітку за час затримки виплат.

Не погоджуючись з рішенням суду апелянт посилався на те, що ним до суду були надані докази, а саме: трудова книжка, обхідний лист де зазначена тривалість невикористаних відпусток та сума грошової компенсації, наказ про передачу справ до архіву, але зазначеним документам належна оцінка в судовому рішенні відсутня.

Звертаючись у суд в травні 2015 року позивач зазначав, що працював у Колективному підприємстві «Будівельник» на посаді голови правління в період з 01.10.1990 року по 27.12. 2010 року. За період роботи ним не були використанні щорічні відпустки у загальній кількості 406 днів. Сума компенсації становить 46 100 грн.. У подальшому позивач уточнював позовні вимоги та просив стягнути на його користь компенсацію за невикористану відпустку в розмірі.

Проти позову заперечував представник відповідача та зазначав, що протягом двадцяти років ОСОБА_2 займав посаду голови КП «Будівельник» і в силу своєї посади здійснював організаційно - розпорядчі функції, розпоряджався майновими активами і нібито грубо порушував трудове законодавство і не використовував відпустки та звернувся до суду через п'ять років після звільнення з підприємства. На підприємстві відсутній документ який представив в суд ОСОБА_2, а саме обхідний лист, який він сам підписав коли займав посаду голови підприємства.

Просили застосувати строки позовної давності.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 перебував до дня розірвання трудового договору 24.12.10 року на посаді керівника КП «Будівельник» і за Статутом підприємства був уповноваженою власником органом, на який покладено обов'язок дотримання законодавства про оплату праці та про відпустки. Відповідно до частини 5 ст.11 Закону України «Про відпустки» заборонено ненадання відпусток повної тривалості протягом двох років підряд та про порядок розрахунку сум відпускних за надані працівникам щорічні відпустки.

Протягом п'яти років після звільнення позивач не звертався до підприємства з вимогою про виплату компенсації.

Суд критично віднісся до доданого до матеріалів справи позивачем листа, датованого 28 травня 2013 року в якому зазначена його вимога про проведення з ним повного розрахунку, так як позивачем не було доведено в суді факту направлення листа поштою, а також не надані докази про вручення цього листа відповідачу.

Судом також було встановлено, що оригінал обхідного листа ОСОБА_2 зберігав у себе і при звільненні не посилався на невиплату йому компенсації, як і під час роботи на підприємстві протягом 23 років.

Судом були встановлені ці обставини та зазначено про недоведеність позовних вимог та пропуск строків позовної давності, з чим не можна погодитися .

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавство про оплату праці» №-13 від 24..12.99 р. суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Судова колегія приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити саме з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду.

Згідно з нормою ст. 216 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. З матеріалів справи вбачається, що відповідач був звільнений з підприємства 24 грудня 2010 року та отримав розрахунок заробітної плати , про що свідчить те, що вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати ним не заявлялися безпосередньо після звільнення і не заявляються на теперішній час.

05 травня 2015 року позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення компенсації за невикористану відпустку, посилаючись на те, що протягом двадцяти років кількість невикористаних днів відпустки склала 406 днів.

Судова колегія не погоджується з висновком суду про недоведеність позивачем позовних вимог так як обов'язок довести факт повного розрахунку лежить на працедавці.

Між тим, судова колегія критично відноситься до надісланих до Апеляційного суду позивачем архівних копій розрахунково - платіжних відомостей нарахування заробітної плати в КП «Будівельник» за період з 1999 по 2009 роки, так як дані копії ніким не завірені, не прошиті і не підписані. Вважати також, що це єдині платіжні документі, які підтверджують чи не підтверджують нарахування позивачу відпускних не можна.

Відповідно до ст. 233 ЦК України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь - яким строком.

Тобто, нормою частини 2 ст. 233 передбачені необмежені строки звернення до суду з позовами про стягнення належної робітникові заробітної плати.

Відповідно до ст. 2 Закону України « Про оплату праці» :

основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці . Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

додаткова заробітна плата - це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Компенсація за невикористану відпустку не відноситься до системи заробітної плати , що також підтверджується Порядком обчислення заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №-100 від 08 лютого 1995 року де зазначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються:

( Абзац перший пункту 4 із змінами, внесеними згідно з Постановою

КМ N 1266 ( 1266-2001-п ) від 26.09.2001 ) а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов'язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон

обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання

обов'язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в

посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують

обов'язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його

структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати: (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, і таке інше.

Дана норма передбачає, що компенсація за невикористану відпустку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках

її збереження згідно з чинним законодавством не враховується.

А тому на неї не розповсюджується норма ч.2 ст. 233 КЗпТ щодо пред'явлення позовів без обмеження будь - яким строком. І за нормою частини 1 вказаної статті строк звернення до суду за такими вимогами встановлений три місяці, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач звернувся до суду через п'ять років і не навів поважних причин пропуску цих строків.

Враховуючи викладене, с удова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення скасуванню, а в позові необхідно відмовити з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 303,3054,307,30З, 313,317,319 ЦПК України судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 липня 2015 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку за пропуском строків позовної давності.

Рішення набирає законної сили після його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -