П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 вересня 2015 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого суддів: Яреми А.Г., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І., Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л., Сімоненко В.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_8 до публічного акціонерного товариства «Кредобанк», ОСОБА_9 про визнання поруки припиненою за заявою ОСОБА_8 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк»), ОСОБА_9 про визнання поруки припиненою.

ОСОБА_8 зазначала, що 26 липня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - ВАТ «Кредобанк»), правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», та ОСОБА_9 укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 890 тис. євро на строк до 25 липня 2022 року зі сплатою 12 % річних, а позичальник зобов'язався у строк і на умовах, передбачених цим договором, повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_9 зобов'язань за вказаним кредитним договором 26 липня 2007 року між ВАТ «Кредобанк», ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель відповідає перед банком за порушення зобов'язань боржником за основним договором.

Посилаючись на те, що умовами договору поруки встановлено, що він припиняється зі спливом трирічного терміну від часу настання строку виконання основного зобов'язання, який настав у травні-червні 2008 року у зв'язку з тим, що банк надіслав позичальнику повідомлення від 16 травня 2008 року про дострокове повернення кредиту, ОСОБА_8 просила визнати поруку припиненою.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 травня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено: визнано зобов'язання за договором поруки від 26 липня 2007 року припиненим.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 14 серпня 2014 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 травня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року рішення Апеляційного суду Рівненської області від 14 серпня 2014 року залишено без змін.

У заяві про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року ОСОБА_8 просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції частини четвертої статті 559, частин першої та другої статті 598 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування заяви ОСОБА_8 надала копію ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року, в якій, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваному судовому рішенні, застосовано зазначені правові норми.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2015 року цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до ПАТ «Кредобанк», ОСОБА_9 про визнання поруки припиненою допущено до провадження Верховного Суду України.

За змістом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) заяви про перегляд Верховним Судом України рішень судів, що надійшли до судів касаційних інстанцій для вирішення питання про допуск справи до провадження Верховного Суду України та рішення за якими не було прийнято на день набрання чинності цим Законом, розглядаються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ураховуючи викладене, заява ОСОБА_8, яка надійшла до суду касаційної інстанції для вирішення питання про допуск справи до провадження Верховного Суду України та рішення за якою не було прийнято на день набрання чинності Законом № 192-VIII, підлягає розгляду Верховним Судом України в порядку, передбаченому главою 3 розділу V Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) зі змінами, внесеними згідно із Законом № 1876-VI від 11 лютого 2010 року, в редакції Закону № 2453-VI від 7 липня 2010 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ОСОБА_8 доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом статті 3605 ЦПК України суд відмовляє в задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Суди встановили, що 26 липня 2007 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_9 укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 890 тис. євро на строк до 25 липня 2022 року зі сплатою 12 % річних, а позичальник зобов'язався у строк і на умовах, передбачених цим договором, повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_9 зобов'язань за вказаним кредитним договором 26 липня 2007 року між ВАТ «Кредобанк», ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель відповідає перед банком за порушення зобов'язань боржником за основним договором.

Згідно з пунктом 4.6 договору поруки він припиняється зі спливом трирічного терміну від дня настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, вважав, що повідомлення про намір підвищити процентну ставку за кредитом з пропозицією прибути до банку для укладення додаткової угоди та у разі незгоди з цією пропозицією у десятиденний строк повернути всю суму кредиту не свідчить про пред'явлення банком вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов'язання, оскільки в позичальника залишався вибір щодо прийняття чи відхилення пропозиції. Тому суд дійшов висновку, що строк виконання основного зобов'язання не настав у десятиденний строк від дня надіслання банком цього повідомлення, а відтак відсутні підстави для визнання поруки такою, що припинилась.

Разом з тим в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року, копію якої надано заявником для порівняння, касаційний суд, вирішуючи спір у подібних правовідносинах, що виникли з договору поруки, укладеного на забезпечення виконання зобов'язань за тим самим кредитним договором, дійшов висновку про те, що у зв'язку з отриманням позичальником зазначеного вище повідомлення банку про зміну процентної ставки та відповідно до пункту 3.8 кредитного договору обов'язком з'явитись до банку для укладення додаткового договору строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором змінено згідно з умовами цього договору.

Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції частини четвертої статті 559, частин першої та другої статті 598 ЦК України.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Згідно зі статтею 553 ЦК України під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Будучи за своєю правовою природою зобов'язанням порука припиняється на загальних підставах, передбачених главою 50 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Крім того, у статті 559 ЦК України встановлені спеціальні підстави припинення поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Виходячи із частини четвертої статті 559 ЦК України такий строк може бути передбачений в договорі або визначений в законі.

Договірний строк застосовується до всіх без винятку зобов'язань. Визначення строку дії поруки як припиняючого тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки.

Відповідно до частин першої, третьої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі частини першої статті 252, частини першої статті 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Частина перша статті 530 ЦК України містить загальне правило, згідно з яким якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Водночас абзац другий частини першої статті 530 ЦК України містить норму, якою встановлено, що зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У справі, яка переглядається, пунктом 4.6 договору поруки встановлено, що порука припиняється зі спливом трирічного терміну від дня настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

За пунктом 2.1 кредитного договору строк його дії встановлено до 25 липня 2022 року.

Тобто договором поруки встановлено строк її припинення - після закінчення трьох років від дня настання строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Разом з тим відповідно до пункту 4.10 кредитного договору позичальник зобов'язаний протягом 30 банківських днів з моменту отримання письмової вимоги банку (пункт 4.9) достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим договором.

Отже, кредитним договором було передбачено порядок зміни строку виконання основного зобов'язання. Проте, як установив суд, зміна строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором у передбаченому ним порядку (пункти 4.9, 2.9) не відбулася.

Надіслання банком позичальнику повідомлення про намір підвищити процентну ставку за кредитом з пропозицією прибути до банку для укладення додаткового договору (а в разі незгоди з цією пропозицією - у десятиденний строк повернути всю суму кредиту) не є вимогою про дострокове повернення кредиту та не свідчить про те, що строк виконання основного зобов'язання змінений відповідно до умов кредитного договору.

Такий висновок відповідає установленим обставинам справи та нормам матеріального права.

За таких обставин підстав для скасування ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року немає.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 3603 , частиною першою статті 3605 ЦПК України та частиною третьою статті 3603 цього Кодексу в редакції Закону № 192-VIII, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_8 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2014 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції Закону № 192-VIII).

Головуючий А.Г. Ярема

Судді В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

В.М. Сімоненко