ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/6017/14-ц
Провадження № 2/210/1906/15
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"05" листопада 2015 р.

Дзержинський районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

Головуючого - судді Костенко В.В.

при секретарі Панчук О.І.

за участю сторін не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду, без фіксування звукозаписувальним технічним засобом згідно ч.2 ст.197 ЦПК України цивільну справу за позовом Виконкому Дзержинської районної у місті ради до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В:

Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу 02 березня 2015 року ухвалено заочне рішення, яким задоволено позовні вимоги Виконкому Дзержинської районної у місті ради до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Наслідком розгляду вказаної справи стало визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 та зняття його з реєстраційного обліку.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 01 вересня 2015 року задоволено заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, заочне рішення від 02 березня 2015 року скасовано і справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Так, позивач, Виконком Дзержинської районної у місті ради, звернувся до суду з вищеназваним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що згідно з діючим законодавством України, до компетенції органів місцевого самоврядування належить управління житловим фондом комунальної власності, питання розподілу та надання житла, що належить до комунальної власності, розташованого на території району, у тому числі кімнат у гуртожитках. Здійснюючи вказані повноваження, виконкомом Дзержинської районної у місті ради встановлено, що на реєстраційному обліку у кімнаті № 613 загальною площею 22,4 кв.м. в гуртожитку в корпусі АДРЕСА_1 знаходиться відповідач - ОСОБА_2, 1953 року народження. Вказаний гуртожиток перебуває в комунальній власності міста, обслуговується комунальним підприємством "Житлово-експлуатаційна організація № 8". Кімната не приватизована та не є приватною власністю відповідача. ОСОБА_2 тривалий час (з 2012 року) у кімнаті фактично не мешкає, його місце перебування невідоме, будь-яка інформація про нього відсутня. Оплата за комунальні послуги по кімнаті не сплачується, що призводить до неякісного обслуговування житлового фонду та збільшення заборгованості за енергоресурси. Враховуючи те, що ОСОБА_2 без поважних причин тривалий час, понад шість місяців, не мешкає у вищезазначеній кімнаті, позивач просить визнати його особою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

В судовому засіданні представник позивача не була присутньою, до початку розгляду справи надала заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог.

Відповідач та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні не були присутніми, подано заяву про розгляд справи у їх відсутність, наполягали на відмові у задоволенні позовних вимог посилаючись на свої заперечення проти позову.

Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив.

Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги Виконкому Дзержинської районної у місті ради не підлягають задоволенню.

Так, з довідки № 295 від 26.09.2014 року, виданої КП "ЖЕО № 8", вбачається, що ОСОБА_2, 1953 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, наймач 3 з 29.05.2008 року.

З поданого позивачем акту б/н від 25.09.2014 року, складеного КП "ЖЕО № 8" вбачається, що ОСОБА_2 не мешкає в гуртожитку за вказаною адресою з 2012 року, тобто понад шість місяців. Заборгованість за житлово - комунальні послуги станом на 01.09.2014 року складає 1263,87 грн.

Тому, позивач посилаючись на ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу Української РСР просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 та зняття його з реєстраційного обліку, так як він понад встановлений законом термін без поважних причин не проживає в спірній кімнаті, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталався, обов'язки по сплаті комунальних послуг не несе.

Відповідач не визнав позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не можуть бути задоволеними про що зазначив у своїх запереченнях проти позову. В своїх запереченнях відповідач посилався на те, що позивач навів суду неправдиві відомості про його тривале не проживання у виділеній в гуртожитку кімнаті без поважних причин та про не сплату ним комунальних послуг. Підтвердив факт того, що зазначена кімната № 613 була надана в йому в користування в травні 2008 року. Але додатково пояснив, що в даній кімнаті він проживав постійно та безперервно, так як іншого житла не має. В 2013 році відповідач познайомився з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, з якою у них виникли любовні стосунки. Проживає ОСОБА_4 в своєму будинку за адресою: АДРЕСА_1

В 2014 році у зазначених осіб виникло бажання проживати разом як подружжя, але ОСОБА_4 відмовилась проживати з відповідачем у його кімнаті гуртожитку, так як загальна площа кімнати складає всього 22,4 квадратних метрів, а він не захотів змінювати постійне своє місце проживання у гуртожитку на адресу проживання ОСОБА_4, тому дане питання так і залишилось не вирішеним, хоча іноді відповідач проживав періодично (короткочасно) у ОСОБА_4, допомагав їй з господарством, так як вона отримала 01.09.2014 р. ІІІ-групу інвалідності і потребувала сторонньої допомоги, але при цьому постійне його місце проживання було у кімнаті гуртожитку, і його тимчасове не проживання в гуртожитку не перевищувало шестимісячного строку, а були короткочасними. Весь цей час відповідач несе витрати по утриманню своєї кімнати і ним постійно сплачуються комунальні платежі, що підтверджується відповідними квитанціями, останній платіж за кімнату ним здійснено у серпні 2015 року. Крім того, 09 квітня 2015 року між відповідачем та ТОВ «Сітісервіс-КР» укладені договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а також договір про відшкодування витрат з обладнання ліфтів гуртожитку по пл. Домнобудивників, буд.6 корпус 1. Також, 09 квітня 2015 року між відповідачем та КПТМ «Криворіжтепломережа» укладений договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення.

Тобто, відповідач своїми діями жодним чином не вказав на свою відмову від наданої йому кімнати, а навпаки весь цей час ніс обов'язки і по утриманню даного житла, користується та утримує її належним чином, причини його тимчасової відсутності є поважними, а терміни відсутності не перевищували шести місяців. Крім того відповідач зазначив, що дана кімната була надана йому як особі, що потребує житла, до сьогоднішнього дня його житлові потреби не змінилися, у власності чи користуванні іншого житла він не має, а дана кімната є єдиним можливим місцем його проживання.

Відповідно до ст. ст. 47-48 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР право користування житловим приміщенням зберігається за відсутнім наймачем понад шість місяців у випадках, прямо передбачених діючим законодавством.

Відповідно до ч.1 ст. 72 Житлового кодексу Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК).

Крім того порядок надання жилої площі в гуртожитках, вселення на надану жилу площу, користування цією жилою площею та виселення з гуртожитківгромадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, регулюють спеціальні нормативно-правові акти України, а саме: Закон України«Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 р. (в редакції від 04.01.2015 р.), та «Положення про гуртожитки» затвердженні наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 03 липня 2015 р. за №778/27223.

Так, відповідно до ч.1 ст.19 ЗУ«Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, без попереднього надання їм (їх сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Частина 2 цієї статті передбачає, що виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20 цього Закону.

Інших випадків та підстав виселення чи зняття з реєстраційного обліку мешканців гуртожитків Закон не передбачає.

Пункт 11 «Положення про гуртожитки» затвердженні наказом Мінрегіону України від 27 квітня 2015 року визначає, виселення з гуртожитків здійснюється відповідно до статті 132 Житлового кодексу Української РСР.

Стаття 132 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення.

Таким чином, дані спеціальні нормативно-правові акти не передбачають виселення мешканців гуртожитку чи втрата ними права користування житловим приміщенням з підстав, на які посилається позивач.

У зв'язку з наведеним, суд вважає, що відповідач своїми діями жодним чином не вказав на свою відмову від наданої йому кімнаті, користується та утримує її належним чином, таким чином доводи позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на користування даною кімнатою та зняття його з реєстраційного обліку у вказаній кімнаті, не знайшли свого підтвердження, а позовні вимоги є такими що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому задоволенню не підлягають.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Судовий збір позивачем на стадії подання позову не сплачувався, оскільки він звільнений від його сплати, а тому судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп. в рахунок компенсації витрат на сплату судового збору слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 7,10,11,59,60,215 ЦПК України,суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову Виконкому Дзержинської районної у місті ради до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Судові витрати у виді судового збору в розмірі 243,60грн. віднести на рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Дніпропетровської області шляхом подачі через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу апеляційної скарги на протязі десяти днів із дня його проголошення рішення, а особами, які не були присутні при його проголошенні у той же строк із дня отримання копії рішення.

Суддя: В. В. Костенко