Справа № 487/4245/15-ц
Провадження № 2/487/1927/15
РІШЕННЯ

Іменем України

06.10.2015 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Щербини С.В., при секретарі Шевиряєвої К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2007 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 дійсним, посилаючись на вимоги ст. 220 ч.2 ЦК України та визнання права власності на це майно.

В позові позивач зазначила, що 18.07.2007 року між нею та відповідачкою в простій письмовій формі на Універсальній біржі «Рона» було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2. Відповідно до умов договору вона сплатила відповідачці 100000 грн. в рахунок вартості вказаної квартири, та вона вселилась в цю квартиру, здійснила ремонт. Проте, в нотаріальному порядку вказаний договір купівлі-продажу не був посвідчений, оскільки від нотаріального посвідчення угоди ухиляється відповідачка, що позбавляє її права вільно розпорядитись цією квартирою в тому числі, і шляхом відчуження.

В судове засідання позивач не зявилась, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

В судове засідання представник опікуна відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не зявився, надав до суду заяву, просив слухати справу за його відсутності, позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.

Згідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.11.2001 року ОСОБА_2 належала квартира АДРЕСА_2, зазначене свідоцтво 20.11.2001 року зареєстровано в ММБТІ.

18.07.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладена угода про попередню оплату, яка була підписана сторонами в присутності представника Універсальної біржі «Рона», з якої вбачається, що ОСОБА_2 мала намір продати вказану квартиру ОСОБА_1, для чого зобовязана підготовити необхідні документи, а також зняти з реєстрації осіб, які зареєстровані у цій квартирі. Зі змісту цієї угоди вбачається, що ОСОБА_2 як продавець отримала від ОСОБА_1 в рахунок вартості квартири 100000 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.10.2007 року позов ОСОБА_4 задоволено, визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у простій письмовій формі 18.07.2007 року на Універсальній біржі «Рона» м. Миколаєва та визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Інформація із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно свідчить, що 19.11.2007 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі рішення суду від 25.10.2007 року та в подальшому передала спірну квартиру в іпотеку.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01.08.2014 року ОСОБА_2 визнано недієздатною.

Ухвалою від 22.10.2014 року апеляційного суду Миколаївської області рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.10.2007 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.04.2015 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.10.2007 року та ухвалу від 22.10.2014 року апеляційного суду Миколаївської області скасовано.

Відповідно до ст. 657 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

При цьому, згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Відповідно ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Так, угода між сторонами від 18.07.2007 року не була нотаріальна посвідчена та не зареєстрована в органах державної реєстрації нерухомого майна.

Згідно роз'яснень п. 13 Постанови Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року «Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.»

Таким чином, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України, на яку посилається позивач у своєму позові, не може бути застосована в даному випадку, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає як нотаріальному посвідченню так і державній реєстрації.

Крім того, п. 13 Постанови Постанови Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, встановлено, що «При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість».

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Позивач не надав суду жодних доказів того, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та можливість нотаріального посвідчення договору втрачена.

Отже, позивач не довів ті обставини на які посилалась як на підставу свої вимог, у звязку з чим відсутні правові підстави для задоволення позову в частині визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним.

У зв'язку з чим не підлягає задоволенню і вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, як похідна вимога від вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є не обґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати віднести з рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина