У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення порядку користування житловим будинком, надвірними будівлями та земельною ділянкою, вселення за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що йому та ОСОБА_4, кожному по 1/2 частині, належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1. Оскільки відповідачка зайняла весь будинок й перешкоджає йому користуватися своєю власністю, позивач з урахуванням уточнених у грудні 2014 року позовних вимог просив встановити порядок користування зазначеним житловим будинком, надвірними будівлями та земельною ділянкою згідно із першим варіантом висновку судової будівельно-технічної експертизи від 29 жовтня 2014 року. Також просив вселити його до вказаного житлового будинку.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено. Визначено порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виділено у користування ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зазначені приміщення у будинку та надвірні будівлі, деякі приміщення залишені у загальному користуванні. Визначено порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою. Переобладнання у житловому будинку покладено на ОСОБА_3 Вселено ОСОБА_3 до житлового будинку АДРЕСА_1. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач просив виділити йому у користування приміщення за першим варіантом висновку експертизи, які в ньому не зазначені. Крім того, ним не надано дозволу органу влади на переобладнання і перепланування у житловому будинку. У зв'язку із цим суд відмовив у встановленні порядку користування земельною ділянкою, так як ці вимоги тісно пов'язані з вимогами про встановлення порядку користування будинком.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що районний суд неправильно витлумачив висновок експертизи, який надає можливість встановити порядок користування житловим будинком і земельною ділянкою і для зручності сторін суд вибрав перший варіант експертизи. При цьому суд зазначив, що вимоги ст. 152 ЖК УРСР не порушені, так як запропоновані експертом переобладнання та перепланування у житловому будинку не передбачають втручання у несучі конструкції будинку чи його інженерні системи. Вселяючи позивача до житлового будинку, апеляційний суд послався на те, що йому чиняться перешкоди і його право як співвласника підлягає захисту.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду частково не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4, кожному по 1/2 частині, належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 пред'явив позов про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності та припинення права часткової власності, проте у зв'язку з тим, що висновком експертизи встановлено неможливість такого поділу спірного житлового будинку в натурі, позивач відповідно до вимог ст. 31 ЦПК України змінив позовні вимоги та просив визначити порядок користування житловим будинком та земельною ділянкою.

Статтею 358 ЦК України передбачено підстави та умови здійснення права спільної часткової власності співвласниками та презюмується, що таке здійснення відбувається за їхньою згодою. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 29 жовтня 2014 року № 8060/11285/11286 запропоновано два варіанти визначення порядку користування житловим будинком та земельною ділянкою. Для цього експертом запропоновано виконати роботи по переобладнанню та переплануванню будинку, а саме демонтувати дверний блок між двома приміщеннями, закласти дверний проріз (а.с. 81-100).

Для здійснення переобладнання й перепланування в будинку потрібно отримати дозвіл виконавчого комітету місцевої ради та узгоджень із компетентними органами, що передбачено ст. 152 ЖК УРСР.

У пунктах 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам розґяснено, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст. 152 ЖК УРСР). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні.

Отже, згода органу державної влади на заплановані переобладнання та перепланування згідно висновку експертизи повинні бути отримані до ухвалення рішення суду, а не після його ухвалення, так як така згода є однією з умов для вирішення та задоволення позову.

Посилання апеляційного суду на те, що дозвіл органу влади на переобладнання та перепланування у цій справі не потрібний, оскільки такі роботи не передбачають втручання у несучі конструкції будинку, є помилковими.

Так, у ст. 100 ЖК УРСР визначено підстави та умови переобладнання і перепланування жилого будинку, для чого необхідно отримати дозвіл органу влади. За змістом цієї норми права та з урахуванням Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, перепланування це, зокрема, перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів.

Оскільки висновком експертизи саме такі роботи передбачені як умова визначення порядку користування житловим будинком, то висновок апеляційного суду про те, що на такі роботи дозвіл органу влади непотрібний, є помилковим.

Разом з тим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та скасування рішення апеляційного суду в частині вселення ОСОБА_3 до спірного житлового будинку, оскільки в цій частині рішення суду є законним і обґрунтованим, так як захищено порушене право власності позивача.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає частковому скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 10 червня 2015 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим будинком, надвірними будівлями та земельною ділянкою скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик