Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскент-Нафта» до ОСОБА_3 про визнання договору комісії неукладеним

за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Аскент-Нафта» (далі - ТОВ «Аскент-Нафта») звернулося до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що товариство є власником об'єкту нерухомого майна «Розширення плодоовочевої бази з 22 404 т до 26 774 т оптово-роздрібного плодоовочевого комбінату в Дніпровському районі м. Києва», який розташований по вул. Каховській, 64 у м. Києві, на підставі договору купівлі-продажу об'єкту незавершеного будівництва, укладеного із Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву 03 вересня 2001 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 серпня 2002 року за товариством визнано право власності на спірне майно.

Разом з тим, із Єдиного державного реєстру судових рішень стало відомо про існування рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 грудня 2011 року, яким визнано право власності на об'єкт нерухомості «Розширення плодоовочевої бази з 22 404 т до 26 774 т оптово-роздрібного плодоовочевого комбінату в Дніпровському районі м. Києва» за відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору комісії від 31 липня 2001 року, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Аскент-Нафта». Волі товариства на укладення такого договору не було та він не підписувався генеральним директором, а тому є неукладеним.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача та чи підлягають вони захисту в обраний ним спосіб.

Встановлено, що ТОВ «Аскент-Нафта» придбало об'єкт нерухомого майна «Розширення плодоовочевої бази з 22 404 т до 26 774 т оптово-роздрібного плодоовочевого комбінату в Дніпровському районі м. Києва», який розташований по вул. Каховській, 64 у м. Києві, на підставі договору купівлі-продажу об'єкту незавершеного будівництва, укладеного із Регіональним відділенням Фонду державного майна України по м. Києву 03 вересня 2001 року (т. 1, а. с. 29-31).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 грудня 2011 року визнано право власності на об'єкт нерухомості «Розширення плодоовочевої бази з 22 404 т до 26 774 т оптово-роздрібного плодоовочевого комбінату в Дніпровському районі м. Києва» за відповідачем ОСОБА_3 із посиланням на договір комісії від 31 липня 2001 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Аскент-Нафта» (Т. 1, а. с. 34-37).

За умовами цього договору (п. 1) ТОВ «Аскент-Нафта» як комісіонер зобов'язується за дорученням комітента ОСОБА_3 і за винагороду здійснити юридичні дії, за результатами яких укласти від свого імені і за рахунок комітента договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості незавершеного будівництва розширення плодоовочевої бази по вул. Каховській, 63 у Дніпровському районі м. Києва в строк до 01 січня 2002 року, а також за першою письмовою вимогою комітента передати об'єкт у його власність.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2013 року скасовано рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 грудня 2011 року, у позові ОСОБА_3 про визнання права власності на вказану нерухомість відмовлено з підстав неналежного повідомлення відповідача ТОВ «Аскент-Нафта» про час і місце розгляду справи та у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 не надав оригіналів договору комісії й листа про його виконання для проведення судово-технічної експертизи. Через ухилення ОСОБА_3 від надання документів суд визнав доведеним факт, що договір комісії від 31 липня 2001 року між сторонами не укладався та не підписувався (Т. 1, а. с. 163-167).

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року скасовано рішення апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2013 року за нововиявленими обставинами, у позові ОСОБА_3 відмовлено (Т. 2, а. с. 127-133).

Відмовляючи ТОВ «Аскент-Нафта» у позові, що переглядається, суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що враховуючи рішення апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року права позивача на спірний об'єкт нерухомості ніким не оспорюється, не є такими, що не визнаються іншими особами, тобто не є порушеними, що свідчить про відсутність необхідності захисту цих прав.

Разом з тим, суд не звернули уваги та не дали оцінки тим обставинам, що ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року у позові ОСОБА_3 відмовлено, про те з інших, ніж рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2013 року, підстав: що ТОВ «Аскент-Нафта» не набуто права власності на спірний об'єкт нерухомості, не закінчено його будівництвом та не передано ОСОБА_3, а тому у нього (ОСОБА_3.) не виникло право захисту своїх інтересів щодо цього майна. При цьому зазначено, що договір комісії не визнавався у судовому порядку недійсним або неукладеним, тому є чинним.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов'язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

За таких обставин, з огляду на положення ч. 2 ст. 11, ст. 204 ЦК України, якщо договір укладений і не визнаний недійсним, то обумовлені ним правові наслідки мають юридичну силу.

Спір відносно зобов'язань за договором комісії остаточно із висновком про те, що такі не виникли у зв'язку із недійсністю (нікчемністю) договору, між сторонами не вирішено, а тому висновки судів про те, що права, за захистом яких ТОВ «Аскент-Нафта» звернулося до суду, не порушені, є неправильними.

Крім того, позивач посилається на дефект волі комісіонера при вчиненні договору комісії та просить визнати його неукладеним.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України , викладених у п.8 постанови Пленуму від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимоги про визнання правочину неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти у позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені

главою 83 книги п'ятої ЦК України (Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).

Про визнання договору таким, що є неукладеним, може зазначатися виключно у мотивувальній частині рішення як про обставину справи, встановлену судом.

Належність обраного позивачем способу захисту цивільних прав судами не перевірено.

Враховуючи викладене, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню із підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко