Справа №489/5188/15-ц 16.11.2015 16.11.2015 16.11.2015
Провадження №22-ц/784/2767/15
Справа №489/5188/15-ц Суддя суду першої інстанції Коваленко І.В.
Провадження №22-ц/784/2767/2015 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

16 листопада 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Харитоновою І.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 жовтня 2015 року, постановлену у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості з оплати за проживання у гуртожитку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» про визнання недійсним окремих умов договору на користування житловою площею в гуртожитку, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі - ТОВ «Ніконджитбудсервіс») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості з оплати за проживання у гуртожитку, який обґрунтовувало наступним.

На підставі свідоцтва про право власності від 03 липня 2001 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є власником будинку гуртожитку літ. А-9, розташованого по АДРЕСА_1 в місті Миколаєві, загальною площею 6 575.5 кв.м.

01 червня 2003 року між ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та ОСОБА_3 у простій письмовій формі із строком дії в один рік, з правом пролонгації ще на один рік, було укладено договір користування площею проживаючими в гуртожитку ТОВ «Ніконджитбудсервіс».

За умовами договору ТОВ «Ніконджитбудсервіс» зобов'язувалося передати у користування ОСОБА_3 та членам його сім'ї наступні кімнати: за №329, площею 18.55 кв.м., за №327, площею 17.8 кв.м., за №328, що знаходиться у названому гуртожитку, а відповідач, у свою чергу, використовувати назване житло за призначенням і вносити плату за користування ним, за ставками, які включаються і затрати за комунальні послуги, визначеними товариством.

Названий договір набрав чинності і сторони стали зобов'язаними до виконання його умов.

Позивач належним чином виконав взятий на себе обов'язок і чекав такої ж поведінки від протилежної сторони, про те останні свого слова не дотрималися.

Після укладення договору ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 вселилися у кімнати, які віднаймали, однак вчасно та у повному обсязі оплату за своє проживання у зазначених кімнатах не проводять, заборгувавши товариству з 01 липня 2012 року і по 30 червня 2015 року 4 084 (чотири тисячі вісімдесят чотири) грн. 38 коп.

Посилаючись на викладені обставини та на те, що відповідачі, як споживачі комунальних послуг, відмовляються погасити борг добровільно, ТОВ «Ніконджитбудсервіс» просило:

●стягнути в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» заборгованість за користування найманим майном за період з 01 липня 2012 року і по 30 червня 2015 року в розмірі 4 084 (чотири тисячі вісімдесят чотири) грн. 38 коп.;

●стягнути в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» 3 % річних за порушення грошового зобов'язання в розмірі 207 (двісті сім) грн. 82 коп.;

●стягнути в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» інфляційні за прострочення грошового зобов'язання в розмірі 1 454 (одна тисяча чотириста п'ятдесят чотири) грн. 51 коп.;

●стягнути в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ТОВ «Ніконджитбудсервіс» судові витрати у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. та 10 (десять) грн. 00 коп. - комісію банку.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Ніконджитбудсервіс», в якому просив визнати недійсними окремі умови договору на користування житловою площею у гуртожитку.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 жовтня 2015 року вимоги за зустрічним позовом об'єднані в одне провадження з первісним позовом.

21 жовтня 2015 року у судовому засіданні суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 заявила клопотання про зупинення розгляду вказаної цивільної справи до вирішення іншої цивільної справи № 489/4486/15-ц за позовом ОСОБА_3 та інших фізичних осіб до ТОВ «Ніконджитбудсервіс» про захист прав споживачів щодо правомірності нарахування плати за проживання та комунальних послуг у підвищеному розмірі та покладення на товариство обов'язку здійснити перерахунок нарахованих сум.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 жовтня 2015 року зазначене клопотання задоволено, провадження у справі зупинено, до набрання законної сили рішенням у цивільній справі за №489/4486/15-ц (провадження №2/489/2148/15).

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ТОВ «Ніконджитбудсервіс» подало на вказану ухвалу апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а цивільну справу направити до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалось на порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства, відповідно до яких не має підстав для зупинення провадження у даній справі.

Апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржену ухвалу суду першої інстанції скасувати, оскільки суд постановив її без точного додержанням процесуальних норм, а цивільну справу передати до того ж суду для продовження її розгляду по суті.

Так, постановляючи ухвалу про зупинення провадження у даній справі, місцевий суд вважав, що розгляд судом у порядку цивільного судочинства іншої справи за позовом ОСОБА_3 та інших фізичних осіб до ТОВ «Ніконджитбудсервіс» про захист прав споживачів щодо правомірності нарахування плати за проживання та комунальних послуг у підвищеному розмірі та покладення обов'язку здійснити перерахунок нарахованих сум унеможливлює вирішення спору у справі, яка переглядається, оскільки викладені в обох справах позовні вимоги є пов'язаними між собою, і, більше того, похідними, через що вирішення однієї справи може суттєво вплинути на результати розгляду іншої справи; між справами, що розглядаються, існує тісний матеріально-правовий зв'язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній зі справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи.

За такого, як на думку місцевого суду, зупинення провадження у цій справі на підставі п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України, є нагальною необхідністю, оскільки до ухвалення рішення у цивільній справі за №489/4486/15-ц, вирішити дану справу, без загрози заподіяння істотної шкоди правам та інтересам сторін є неможливим.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області з таким висновком суду першої інстанції погодитися не може, вважає його помилковим, викликаним розширеним тлумаченням норм цивільно-процесуального законодавства, виходячи з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

В світлі викладеного, ст.1 та ст.157 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця.

У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Виписані правила є прямим втіленням конституційних норм про державні гарантії судового захисту прав, свобод та інтересів громадян, юридичних осіб та держави від будь-яких посягань, а тому підлягають беззастережному виконанню судами.

Тяганина при вирішенні цивільних справ вважається грубим порушенням цивільно-процесуального законодавства, а, відповідно, є неприпустимою.

Виключенням з виписаних правил є застосування положень про зупинення провадження у справі, підставами якого слугують обставини, передбачені цивільно-процесуальним законом, зокрема п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України.

За ним, суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об'єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

З системного аналізу виписаних статей та аналізу судової практики можна зробити наступні висновки.

Необхідність в зупиненні провадження у справі за вищеназваним пунктом виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

При цьому, між двома справами, що розглядаються, існує тісний матеріально-правовий зв'язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній справі, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи.

Проте і в описаному випадку, зазначена підстава для зупинення провадження у справі застосовується лише у разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. Неможливість розгляду справи є оціночним поняттям. Воно повинно ґрунтуватися на можливості ухвалення рішення тільки після підтвердження фактів, що мають преюдиціальне значення для даної справи, в іншій цивільній, кримінальній, адміністративній чи такій іншій справі.

Треба зазначити, що все виписане стосується тільки справ, рішення по яким не прийнято, в той же час, якщо рішення по іншій справі, у зв'язку з якою сторона бажає зупинити провадження вирішена, набрало законної сили, то провадження у справі з названої підстави взагалі не може бути зупинено.

У справі, яка переглядається, суть спірних правовідносин полягає у вирішенні питання щодо правомірності нарахування власником житла (у даному випадку - ТОВ «Ніконджитбудсервіс») плати за проживання відповідачів у віднайманих ними приміщеннях та обґрунтованості встановленої плати за спожиті комунальні послуги.

Ці ж вимоги, але викладені в іншому стильовому викладенні, і об'єднані з аналогічними вимогами інших наймачів житлових приміщень у тому ж гуртожитку, є предметом розгляду у цивільній справі № 489/4486/15-ц.

Таким чином, в наявності така правова ситуація, коли, відповідно до положень процесуального законодавства, одні і ті ж самі обставини, повинні доводитися в двох цивільних справах, і при тому - обов'язково, у зв'язку з чим, жодна із цих справ, немає переваги у хронології розгляду.

Преюдиціальними для однієї із цих справ, стають висновки зроблені судом у справі, яка вирішувалася першою.

Вирішуючи питання про зупинення провадження у справі, яка переглядається, місцевий суд на порушення вимог п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України на зазначене не звернув, не вказав, у чому ж саме полягає взаємозв'язок предметів розгляду інших справ, а також у чому полягає передбачена законом неможливість розгляду зазначеної справи до розгляду іншої справи, та зупинив провадження у справі усупереч принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи.

Більше того, суд взагалі не аналізував та не встановлював у визначеному законом порядку, чи дійсно від наслідку розгляду іншої справи залежить прийняття рішення у зазначеній цивільній справі, оскільки, як зазначалося вище, предмети доказування в обох справах по-більшості є однаковими.

За такого, на думку колегії суддів, у місцевого суду не було підстав для вчинення названої процесуальної дії, а тому оскаржена ухвала підлягає скасуванню з поверненням справи для її вирішення по суті до суду першої інстанції.

Щодо думки представника відповідача про те, що вже сама по собі наявність ще однієї цивільної справи з участю одних і тих же сторін, зі спорідненим предметом, що вирішується в порядку цивільного судочинства, є беззастережною підставою для зупинення провадження у даній справі, то вона є помилковою, оскільки ґрунтується на невірному тлумаченні п.4 ч.1 ст.201 ЦПК України.

У матеріалах даної справи є достатньо інформації щодо прав та обов'язків сторін у спірному правовідношенні, умов та порядку його регулювання, а обставини, по яким сторони мають розбіжності повинні були і могли вирішуватися у даній справі.

Керуючись ст.ст.307,312,313,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» - задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 жовтня 2015 року скасувати, а цивільну справу повернути до того ж суду першої інстанції для продовження її розгляду по суті.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: