АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Савчук М. В., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г. Д.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ «БМ Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» (далі ПАТ «БМ Банк») на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 червня 2015 року,

встановила:

У травні 2013 року ПАТ «БМ Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позивач зазначав, що 27 травня 2008 року між ним та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №26/4/270508, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США, з щомісячною сплатою процентів виходячи із ставки зазначеної в таблиці у Додатковому договорі №4 від 02 листопада 2009 року, з кінцевим терміном повернення 25 травня 2018 року.

27 травня 2008 року між банком та відповідачами укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

У порушення умов договору відповідач ОСОБА_2 свої зобовязання належним чином не виконував, у звязку з чим станом на 27 травня 2013 року утворилась заборгованість в сумі 65626,09 доларів США, з яких 48 222,93 доларів США заборгованість за кредитом та відсотками, 17 403,16 доларів США пеня.

Позивач просив в рахунок погашення указаної заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, стягнути заборгованість за кредитним договором та виселити відповідачів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 червня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Суд також зазначив, що підставою для відмови у позові є дія мораторію на підставі Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - ОСОБА_7 № 1304-VII).

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок невідповідності фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно з пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у позові слід відмовити з інших підстав.

У справі встановлено, що 27 травня 2008 року між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №26/4/270508, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США, з щомісячною сплатою процентів виходячи із ставки зазначеної в таблиці у Додатковому договорі №4 від 02 листопада 2009 року, з кінцевим терміном повернення 25 травня 2018 року.

За умовами договору погашення заборгованості повинно здійснюватися шляхом надання банку грошових коштів (щомісячних платежів) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

Встановлено, що в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 травня 2008 року між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Саме до указаних осіб банком предявлено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Водночас належними відповідачами у спорі про звернення стягнення на предмет іпотеки є всі співвласники майна, переданого в іпотеку, на час предявлення позову та вирішення спору.

У справі встановлено, що ОСОБА_5, яка була одним із співвласників майна, померла 28 лютого 2012 року (а.с.90), тобто до предявлення банком позову.

Отже банком безпідставно предявлено вимогу до померлої особи та не предявлено вимог до всіх співвласників предмета іпотеки, у т.ч. до спадкоємців після смерті ОСОБА_5

Як убачається з матеріалів справи спадкоємцями після смерті ОСОБА_5, які прийняли спадщину, є її син ОСОБА_8 та донька ОСОБА_6, що стверджується листом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори № 2168/02-14-676/2012 від 30 жовтня 2015 року, до яких банком позову не предявлено.

Непредявлення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки до усіх співвласників предмета іпотеки унеможливлює вирішення по суті вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, а відповідно і похідної від основної вимоги про виселення.

Законом України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодаржателя на звернення стягнення на предмет іпотеки в цілому й не передбачено можливості звернення стягнення на певну ідеальну частку предмета іпотеки.

Тому у задоволенні позову банку до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 у даній справі слід відмовити з підстав невідповідності позовних вимог норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

За змістом указаних норм залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача можливе лише за клопотанням позивача.

У порушення указаних норм права суд першої інстанції не розяснив позивачеві права на залучення до участі у справі співвідповідачів спадкоємців після смерті ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_6, а без визначення процесуального статусу особи за заявою ОСОБА_8 допустив його до участі у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У порушення указаних норм права позивачем предявлено неконкретні позовні вимоги. Зокрема, заявляючи вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, банком не зазначено способу звернення стягнення на предмет іпотеки, що унеможливлює вирішенню спору по суті.

Отже, зважаючи, що банком предявлено неконкретні позовні вимоги, не до усіх співвласників предмета іпотеки, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у їх задоволенні до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 слід відмовити.

Позовні вимоги до ОСОБА_8, якого суд першої інстанції допустив до участі у справі без визначення процесуального статусу позивачем не предявлені.

У звязку з наведеним судом першої інстанції помилково відмовлено у позові по суті позовних вимог, в т.ч. на підставі Закону № 1304-VII.

При цьому, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_7 № 1304-VII не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Так, 7 червня 2014 року цей ОСОБА_7 набув чинності, згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний ОСОБА_7 не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Тому заява апелянта про уточнення способу звернення стягнення на предмет іпотеки в апеляційній інстанції не підлягає розгляду та задоволенню судом апеляційної інстанції.

Апеляційний суд також позбавлений можливості залучати до участі у справі інших осіб, зокрема, співвідповідачів.

Що ж стосується вимог ПАТ «БМ Банк» до ОСОБА_5, яка померла до предявлення до неї позову, то провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.

Так, виходячи з положень ст. ст. 26, 28, 29, 30 ЦПК України та ст. 25 ЦК України, участь у цивільному судочинстві як відповідача особи, яка померла до предявлення позову, не передбачено.

Відповідно така заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а провадження у справі в цій частині підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 205, п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 310 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 червня 2015 року скасувати.

У позові Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовити.

Провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення закрити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді : М. В. Савчук

ОСОБА_9