АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9724/15 Справа № 200/1518/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Кудрявцева Т. О. Доповідач - Ремез В.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді - Ремеза В.А.,

суддів - Міхеєвої В.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря - Видюкової Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів, посилаючись на те, що в червні 2014р. відповідач звернулась до нього з проханням надати їй грошові кошти в розмірі 43 210грн., які ОСОБА_3 обіцяла повернути протягом двох місяців.

При цьому ОСОБА_2 зазначав у позові, що на час вказаних обставин з приводу передачі коштів вони перебували в різних містах України, а тому не мали часу і можливості укласти письмовий договір позики, і оскільки він частинами перерахував обумовлену суму коштів у розмірі 43 210грн., однак відповідач на його вимогу відмовилась повернути кошти, позивач просив стягнути з відповідача безпідставно набуту суму коштів у розмірі 43 210грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015р. ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовлено.

Скасовано заходи по забезпеченню позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів, застосовані ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2015р. у вигляді накладення арешту на грошові кошти в межах суми позову, а саме в розмірі 43 210грн., які перебувають на розрахунковому рахунку ОСОБА_3 в ПАТ КБ «ПриватБанк».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду, і ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувшись до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів, зазначав, що у червні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до нього з проханням надати їй в борг грошові кошти в розмірі 43 210грн., які обіцяла повернути протягом двох місяців.

При цьому позивач вказав, що письмовий договір позики вони укласти не мали змоги, оскільки перебували в різних містах України.

На виконання усних домовленостей ОСОБА_2 перераховував відповідачу частинами шляхом переказу на банківську картку вказану суму коштів, і оскільки відповідач відмовляється повернути перераховану їй суму коштів, позивач просив стягнути кошти в порядку ст. 1212 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню інший стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем, і її діяльність складається з організації посередницьких послуг з оптової закупівлі та продажу овочів та фруктів, комплектації за замовленням асортименту продукції, організації їх пакування, завантаження та відправки замовникам.

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 за домовленістю з ОСОБА_2 підбирала, завантажувала в асортименті останньому сільгосппродукцію, і перерахуванням грошових коштів на її розрахунковий рахунок, і позивач розрахувався з відповідачем за надані нею послуги.

Таким чином судом першої інстанції було встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з приводу надання посередницьких послуг, тобто відповідач отримала кошти від позивача за існування достатніх правових підстав та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а тому встановивши вказані обставини, суд правильно прийшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, і рішення суду є законним та обґрунтованим.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим з посиланням на помилкове встановлення судом першої інстанції договірних відносин безпідставні, оскільки позивач сам у позовній заяві зазначає про укладення в усній формі з відповідачем договору займу, та передачі на підставі договору відповідачу грошових коштів.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим з посиланням на те, що судом визнано відповідачем по справі ФОП ОСОБА_3 та визначення у зв'язку з цим підсудності заявленого ним позову до господарському суду, необґрунтовані та не свідчать про незаконність судового рішення.

Інші доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про незаконність та необґрунтованість рішення суду зводяться лише до переоцінки доказів по справі, та непогодженням з їх оцінкою, тоді як колегія суддів вважає, що суд розглядаючи справу оцінив докази по справі у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, а тому переоцінці в апеляційному порядку вони не підлягають.

Таким чином рішення суду відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, оскільки наведені в ній мотиви не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду вступає в силу з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: