Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/9279/14-ц Головуючий у 1 інстанції Боровікова А.І.
Провадження № 22-ц/778/5418/15 Суддя-доповідач Дзярук М.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.,

Суддів: Дзярука М.П.,

Трофимової Д.А.,

При секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В позові зазначав, що 29.07.2014 р. сторони уклали договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. за р. № 1228. за умовами якого позикодавець надав відповідачу (позичальнику) у власність 126000,00 грн., а він зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) - п. 1 договору позики. Згідно з п. 7 договору позики на вимогу позикодавця сума позики підлягає поверненню позичальником протягом 14 календарних днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. У разі прострочення повернення позики позичальник несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 100% від суми позики.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики того ж дня сторони уклали іпотечний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. 29.07.2014 р. за р. №1230. За умовами іпотечного договору відповідач (іпотекодавець) передав позивачу (іпотекодержателю) в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з п. 1.2.4 іпотечного договору ринкова вартість квартири згідно з висновком про ринкову вартість майна зі Звіту про незалежну оцінку суб'єкта оціночної діяльності станом на 12.07.2014 р, дорівнює 168352,00 грн.

Згідно з п. 9 договору позики сторони договору дійшли згоди, що листування між ними з будь-яких питань, пов'язаних з цим договором, здійснюється за адресами, вказаними у цьому пункті договору (адреса відповідача: АДРЕСА_2). Рекомендований чи цінний лист, направлений однією стороною цього договору іншій стороні, на адресу, вказану в цьому пункті договору, вважається отриманим адресате належним чином на четвертий календарний день після фактичної передачі лист: відправником на поштове відділення, що підтверджується документом про оплату відповідних поштових послуг. Це правило визначає порядок пред'явлення усіх вимог. передбачених цим договором чи договорами, похідними від нього (у т.ч. іпотечним договором), якщо інше не визначено угодою сторін.

Вимогу про повернення позики позивач надіслав відповідачу на адресу: АДРЕСА_2, 30 вересня 2014 р. і відповідно до п. 9 договору позики вимога вважається отриманою ним належним чином 04 жовтня 2014 р. Надіслання листа з вимогою про повернення позики підтверджується фіскальним чеком, виданим ЗД УДПГО «Укрпошта» 30.09.2014 p., та описом вкладення до цінного листа від 30.09.2014 р.

Проте, сума позики так і не була повернута позивачу ні впродовж 14 календарних днів від дня пред'явлення вимоги про повернення позики (до 19.10.2014 p.), ні станом на дату подання цієї позовної заяви.

Згідно з п. 3.4.3 іпотечного договору іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання строку виконання Іпотекодавцями зобов'язань, забезпечених іпотекою, вони не будуть виконані,

Відповідно до п. 3.4.6 іпотечного договору за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, іпотекодержатель має право погасити наявну заборгованість боржника за договором позики, а також витрати на виконання зобов'язань, забезпечених іпотекою.

Згідно з п. 5.1 іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання та в інших випадках, передбачених цим договором, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог, що виникають з договору позики, виникає в іпотекодержателя у випадках, обумовлених умовами договору позики, цього договору та нормами чинного законодавства України.

Пунктом 5.2 іпотечного договору передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцям та боржнику письмову вимогу про усунення порушення з вимогою про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк з моменту отримання вимоги та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги Якщо протягом установленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сторони іпотечного договору домовились, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя, на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі (п. 5.3 іпотечного договору).

У п. 5.4 іпотечного договору сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель вправі на власний розсуд обрати один із таких способів задоволення його вимог в порядку позасудового врегулювання:

а) шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань, забезпечених згідно з цим договором, у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

б) шляхом реалізації права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Визначені іпотечним договором способи задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджають іпотекодержателю застосувати інші, встановлені Законом України «Про іпотеку» способи звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 5.4 іпотечного договору).

20.10.2014р. позивач звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. з проханням передати відповідачу вимогу усунення порушення основного зобов'язання у 30-денний строк з моменту отримання вимоги (заява від 20.10.2014 р. вих. №479/02-24, реєстровий номер 1887).

З урахуванням вимог п. 6.5 іпотечного договору вважається, що вимога отримана відповідачем 24.10.2014 р.

Згідно з висновком про незалежну оцінку ринкової вартості квартири ринкова вартість об'єкта оцінки становить 168352,00 грн.

24.11.2014 р. позивач надіслав (здав на пошту) цінним листом на адресу відповідача ОСОБА_4 вимогу про звільнення предмета іпотеки (квартири).

З урахуванням п. 6.5 іпотечного договору лист з вимогою про звільнення Предмета іпотеки (квартири) вважається отриманим адресатом належним чином 28.11.2014 р. Після спливу передбаченого договором місячного строку з моменту отримання вимоги (28.12.2014 р.) відповідач квартиру добровільно так і не звільнив, у зв'язку з чим підлягає виселенню в судовому порядку зі стягненням штрафу, передбаченого п. 5.7 іпотечного договору.

Розмір штрафу за відмову добровільно виселитись із квартири, передбаченого п. 5.7 іпотечного договору, виходячи з вартості квартири, котра є предметом іпотеки (п. 1.2.4 іпотечного договору), дорівнює: 168352,00 х 20 :100 = 33670,40 (грн.). Оскільки відповідно до п. 5.7 іпотечного договору ця вимога також забезпечується іпотекою, вона підлягає задоволенню за рахунок предмета іпотеки.

На цей час забезпечена іпотекою заборгованість відповідача дорівнює 285670,40 грн., у т.ч.: сума позики: 126000,00 грн. - сума позики, 126000,00 грн. - штраф за порушення строку повернення суми позики відповідно до п. 7 договору позики, 33670,40 - штраф за порушення строку звільнення предмета іпотеки згідно з п. 5.7 іпотечного договору.

Просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним, ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості в розмірі 285670,40 грн. за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. 29.07.2014 р. за р. №1228, - 252000,00 грн., з яких: сума позики: 126000,00 грн., штраф за порушення строку повернення позики, передбачений п. 7 договору позики - 126000,00 грн.; за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. 29.07.2014 р. за р. №1230, - 33670,40 грн.: штраф за відмову звільнити квартиру, що є предметом іпотеки, в установлений строк, що передбачено п. 5.7 іпотечного договору; за ціною 168352,00 грн., визначеною суб'єктом оціночної діяльності. Виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та стягнути з відповідача па користь позивача судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення є, зокрема, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих відносин.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що сума боргу є не співмірною з вартістю майна, переданого в іпотеку.

З такими висновками суду не можна погодитися, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним по справі доказам.

Відповідно до вимог ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Судом встановлено, що 29 липня 2014 року між сторонами був укладений договір позики, який був нотаріально посвідчений, за умовами якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 у власність грошові кошти в сумі 126 000,00 грн., а останній, в свою чергу, зобов'язався повернути позикодавцю грошові кошти на умовах, передбачених п.7 договору позики, а саме на вимогу позикодавця сума позики підлягає поверненню позичальником протягом 14 календарних днів від дня пред»явлення позикодавцем вимоги про це. У разі прострочення повернення позики передбачена відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 100% від суми позики.

Згідно з п. 9 договору позики сторони договору дійшли згоди, що листування між ними з будь-яких питань, пов'язаних з цим договором, здійснюється за адресами, вказаними у цьому пункті договору (адреса відповідача: АДРЕСА_2). Рекомендований чи цінний лист, направлений однією стороною цього договору іншій стороні, на адресу, вказану в цьому пункті договору, вважається отриманим адресатом належним чином на четвертий календарний день після фактичної передачі листа відправником на поштове відділення, що підтверджується документом про оплату відповідних поштових послуг. Це правило визначає порядок пред'явлення усіх вимог, передбачених цим договором чи договорами, похідними від нього (у т.ч. іпотечним договором), якщо інше не визначено угодою сторін.

Вимога про повернення позики позивачем була надіслана відповідачу на адресу: АДРЕСА_2, 30 вересня 2014 р. і відповідно до п. 9 договору позики вимога вважається отриманою ним належним чином 04 жовтня 2014 р. Надіслання листа з вимогою про повернення позики підтверджується фіскальним чеком, виданим ЗД УДПГО «Укрпошта» 30.09.2014 p., та описом вкладення до цінного листа від 30.09.2014 р. Однак, в порушення умов договору позики, відповідач до теперішнього часу не повернув суму позики.

З метою забезпечення виконання договору позики 29 липня 2014року між сторонами укладено іпотечний договір за умовами якого ОСОБА_4 передав в іпотеку ОСОБА_3 належну йому на праві власності двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з невиконанням позичальником встановленого договором обов'язку повернути позику ОСОБА_3 направив ОСОБА_4 нотаріально посвідчену вимогу про виконання порушеного зобов»язання у не менш ніж тридцяти денний строк з моменту отримання вимоги та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Вказана вимога була направлена 20.10.2014р. та вважається отриманою 24.10.2014р. На теперішній час вимога не виконана.

Вартість предмета іпотеки, на час розгляду справи становить, відповідно до Звіту про оцінку майна від 06 квітня 2015 року, 168 352,00 грн. (а.с. 56).

Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч.3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Зі змісту Іпотечного договору вбачається, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за основним договором сторони домовилися про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно може бути здійснено будь-яким шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку», та/або шляхом вчинення виконавчого напису (з урахуванням неустойки) з покладенням обов'язку оплати нотаріальних дій та/або за рішенням суду. Крім того, умовами іпотечного договору передбачений такий спосіб звернення стягнення, як набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, ч.3 ст. 33, ст. 36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

Такі правові висновки зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 грудня 2013 року (справа № 6-124цс13), які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Отже, заявлені позивачем вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності за Іпотекодержателем на предмет іпотеки є належним способом захисту.

Визначаючи розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до умов Договору позики позивач передав ОСОБА_4 у власність грошові кошти в сумі 126 000,00 грн.

Умовами Договору позики та Іпотечного договору передбачена відповідальність позичальника за несвоєчасне повернення позики у вигляді сплати штрафу у розмірі 100% суми позики та штрафу за відмову добровільно виселитись із квартири у розмірі 33 670,40 грн.

Отже, загальний розмір заборгованості ОСОБА_4 за договором позики від 29 липня 2014 року становить 285 670,40 грн., який складається з заборгованості за позикою в розмірі 126 000,00 грн. та штрафів у розмірах 126 000,00 грн. і 33 670,40 грн.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором позики від 29 липня 2014 року у розмірі 285 670,40 грн. підлягають задоволенню.

Вартість предмета іпотеки, відповідно Іпотечного договору та вимог Закону України «Про іпотеку», визначається колегією суддів на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, у розмірі 168 352,00грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає що позовні вимоги в частині виселення відповідача з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки задоволенню не підлягають з огляду на таке.

За змістом ч.1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно з ч.2 ст. 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних (позичкових) коштів, підлягають застосуванню як положення ч. 2 ст. 39 та/або ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту(позики), забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту(позики) і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР).

Такі правові висновки зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постановах від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), від 24 червня 2015 року (справа № 6-447цс15), від 01 липня 2015 року (справа №6-875цс15), які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи квартира, яка є предметом іпотеки відповідно до умов Іпотечного договору від 29 липня 2014 року належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 28.12.2006р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. за реєстровим №3418. Право власності зареєстроване 09.01.2007р. в Запорізькому БТІ.

Отже вказана квартира придбана Іпотекодавцем не за рахунок коштів отриманих за договором позики.

Враховуючи наведене, підстави для виселення відповідача з іпотечного майна без надання іншого постійного житла відсутні. Також на теперішній час у розпорядженні колегії суддів немає відомостей щодо можливого відступлення від зазначеної вище правової позиції.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесені та документально підтверджені позивачем в розмірі 4 285,50 грн. стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 303,307,309.313,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2015 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - задовольнити частково.

В рахунок погашення боргу ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 за договором позики від 29 липня 2014 року в сумі 285 670 грн. 40 коп., з яких заборгованість за позикою 126 000 грн., штраф за несвоєчасне повернення позики - 126 000,00 грн., штраф за відмову від добровільного виселення - 33 670,00 грн. - звернути стягнення на предмет іпотеки у вигляді двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, шляхом визнання права власності за ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 4 285,50 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: