У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів:Кафідової О.В., Попович О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі ПАТ «Родовід Банк», банк) звернулося до суду з позовом, вимоги якого збільшило в ході розгляду справи та просило стягнути з ОСОБА_5 на його користь заборгованість за кредитним договором від 6 листопада 2007 року у загальному розмірі 103 691,43 доларів США та 1 141 374,03 грн, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, належить ОСОБА_6 на праві приватної власності та знаходиться в іпотеці ПАТ «Родовід Банк», шляхом реалізації з прилюдних торгів за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позов мотивовано тим, що 6 листопада 2007 року між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, згідно умов якого остання отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 60 000 доларів США зі сплатою 15% річних та строком погашення до 6 листопада 2017 року. ОСОБА_5 обов'язки по поверненню кредиту та сплати відсотків у визначений договором строк не виконує, у зв'язку з чим у неї утворилася заборгованість. В забезпечення виконання ОСОБА_5 зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки від 6 листопада 2007 року, згідно якого ОСОБА_6 виступила майновим поручителем перед банком та передала в іпотеку належне їй на праві власності майно - квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з порушенням ОСОБА_5 основного зобов'язання, позивач направив їй вимогу про дострокове повернення кредиту, сплату відсотків та інших платежів належних до сплати по кредитному договору. Разом з тим, вказана вимога залишена без задоволення. Посилаючись на вказані обставини банк звернувся до суду з відповідним позовом про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6. на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 6 листопада 2007 року у розмірі 103691,43 доларів США, 3% річних від простроченої суми у розмірі 103761,28 грн, пеню у розмірі 200000 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Позивач, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у стягненні пені та звернення стягнення на предмет іпотеки подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати в оскаржуваній частині з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення судів сторонами не оскаржуються у зв'язку із чим колегією суддів в касаційному порядку не переглядається.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції послався на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та виходив з того, що загальна площа квартири АДРЕСА_1 складає, 34,50 кв.м, вказана квартира є постійним місцем проживання ОСОБА_6, інше нерухоме житлове майно у її власності не знаходиться. На спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у зв'язку з чим підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні.

Стягуючи заборгованість по кредитному договору місцевий суд зменшив розмір пені, що підлягає стягненню до 200 000 грн, вважаючи суму, заявлену банком до стягнення у розмірі 1141374,03 грн неспіврозмірною збиткам, завданим порушенням зобов'язання.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду, вважаючи їх законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, залишив ухвалене ним рішення без змін. При цьому, також виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», шляхом відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 6 листопада 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», назву якого змінено на публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», та ОСОБА_5 як позичальником було укладено кредитний договір, згідно умов якого остання отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 60 000 доларів США зі сплатою 15% річних та строком повернення до 6 листопада 2017 року.

Згідно п.п. 1.2, 4.1 кредитного договору передбачено порядок погашення кредиту, а саме, рівними частинами в сумі 500 доларів США щомісячно, в строк (термін) до «10» числа кожного місяця починаючи з «грудня» місяця 2007 року, шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного рахунку на позичковий рахунок.

Згідно п. 4.2 кредитного договору позичальник зобов'язався сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитом до «10» числа кожного календарного місяця включно, починаючи з місяця наступного за звітним, а також 6 листопада 2017 або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення готівкових коштів в касу банку або безготівкового перерахування зі свого поточного рахунку.

Пунктом 4.5 кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, позичальник зобов'язується сплачувати банку пеню за кожний день прострочки у розмірі подвійної процентної ставки, яка вказана в п. 3.1 договору, від суми простроченого платежу.

В забезпечення виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки від 6 листопада 2007 року, згідно умов якого остання виступила майновим поручителем та передала в іпотеку банку належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1

ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором не виконала у зв'язку із чим виникла заборгованість.

Відповідно до розрахунку, заборгованість ОСОБА_5 складає 103 691,43 доларів США та 1 141 374,03 грн, що складається з: заборгованість по кредиту - 54 493,86 доларів США; проценти - 49 197,57 доларів США; пеня за прострочення повернення кредиту - 462 321,46 грн; пеня за прострочення процентів - 575 291,29 грн; 3% річних за прострочення кредиту - 46 232,15 грн; 3% річних за прострочення процентів - 57 529,13 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на ст. 3 вказаного Закону України він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6 - 58 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, чинність Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання, зокрема вказівка на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності вказаного Закону.

Апеляційний суд, вказаного вище не врахував та, пославшись на наведений вище Закон, як підставу для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з наявністю умов для його застосування, у порушення вимог ст. ст.60, 212-214, 316 ЦПК України не послався на докази, які підтверджують ці обставини, а рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи в частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, неповноту перевірки законності і обґрунтованості рішення місцевого суду, порушення норм процесуального права, що в свою чергу, призвело до поспішних висновків у справі у вказаній частині.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.ст. 336, 338 ЦПК України його слід скасувати у цій частині з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року в частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати.

Справу у цій частині передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька
судді О.В. Кафідова
О.В. Попович
О.В. Умнова
І.М. Фаловська