УХВАЛА

іменем україни

09 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним.

Посилався на те, що 01 серпня 2005 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 42 530 доларів США. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачем був укладений договір поруки, відповідно до якого останній поручився за виконання боржником своїх зобов'язань. Також між банком та ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого остання передала банку в іпотеку нерухоме майно, що розташоване на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5 порушила умови виконання кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість. ОСОБА_3 погасив заборгованість ОСОБА_5 перед банком на загальну суму 40 923,59 доларів США, у зв'язку з чим банк передав позивачу оригінали правовстановлюючих документів на заставлене майно. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2012 року з ОСОБА_5 було стягнуто на користь ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 788 857 грн 30 коп. та розпочато виконавче провадження, в процесі якого проводилось звернення стягнення на майно, що розташоване на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 Однак ОСОБА_5 відчужила зазначене майно своїй дочці ОСОБА_4 відповідно до договору дарування. Позивач вважає, що вказаний договір є фіктивним, оскільки укладений через небажання сплачувати борг.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2015 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 23 липня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, предметом якого є нежитлове приміщення за номером НОМЕР_1 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_4 фактично користується подарованим їй нежитловим приміщенням, що підтверджується договором від 19 серпня 2013 року № 50-43 про надання послуг щодо утримання споруд та прибудинкових територій, договором від 20 серпня 2013 року № 576/02/13 про надання теплової енергії у вигляді гарячої води, договором від 20 серпня 2013 року № 9052 про надання послуг з охорони, договором від 20 серпня 2013 року № 3897 по плановому технічному обслуговуванню та цілодобовому нагляду за встановлення пожежної автоматики об'єкту, договором від 01 вересня 2013 року № 811583/13 про надання телекомунікаційних послуг, договором від 02 вересня 2013 року № 210 про вивіз твердих побутових відходів, договором від 09 вересня 2013 року № 063692 про надання електричної енергії, договором від 30 вересня 2013 року № 12690 про надання послуг з водопостачання та водовідведення, договором від 02 січня 2014 року № 210 про вивіз твердих побутових відходів, договором від 09 січня 2014 року № 627 про дератизацію.

На виконання договору дарування дарувальник передав обдарованій приміщення в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 на першому поверсі нежитлового приміщення № НОМЕР_1, а обдарована прийняла це майно, уклала угоди на його обслуговування.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843364/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2011 року про стягнення із ОСОБА_5 грошових коштів на користь позивача перебувало на виконанні у Бабушкінському ВДВС Дніпропетровського МУЮ.

Як вбачається із наданих позивачем відомостей із Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, 12 червня 2013 року була винесена постанова про повернення виконавчого документа на підставі ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», а ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області про залишення без змін рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2011 року була прийнята 20 червня 2013 року (т. 1 а. с. 234-235, т.2 а. с. 22-23). Із того часу позивач не здав повторно виконавчий лист для виконання. А тому не існувало перешкод для укладення угоди дарування від 23 липня 2013 року спірного приміщення, оскільки це майно під час укладення спірного договору під арештом чи заставою не знаходилось.

Відповідно до статті 717 ЦК України <nau://ukr/435-15|st717> за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно зі статтею 234 ЦК України <nau://ukr/435-15|st234> фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року <nau://ukr09> № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому судам необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Згідно з частиною третьою статті 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> на кожну сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач, який звертається з вимогою про визнання договору дарування недійсним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 зазначав, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на небажання сплачувати заборгованість, відповідач навмисно вчинила дії, направлені на подальше відчуження майна.

Під час укладення спірного договору, подароване нерухоме майно під арештом чи заставою не знаходилось, а наявність боргових зобов'язань відповідача ОСОБА_5 перед позивачем, які встановлені рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2011 року, не є підставою для неможливості здійснення відповідачем ОСОБА_5 свого права власності згідно з вимогами ст. 319 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843364/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходили із того, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами щодо фіктивності правочину, тому договір дарування від 23 липня 2013 року визнанню недійсним не підлягає.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 337 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337> суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 337 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко