У х в а л а

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову ПАТ «Дельта Банк» зазначало, що 26 серпня 2011 року між банком та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 400 000 грн зі сплатою 24,99% річних строком до 25 серпня

2014 року, у забезпечення виконання умов якого між банком та відповідачем було укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_3 передала в іпотеку банку належні їй на праві власності жилий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій розташовано вказаний будинок.

Посилаючись на неналежне виконання основного зобов'язання, унаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок її погашення звернути стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 13 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року, позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4, що складає 1 088 929 грн 95 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - належний ОСОБА_3 жилий будинок загальною площею 103,6 кв. м, що розташований по АДРЕСА_1, та земельну ділянку, на якій розташовано вищевказаний будинок загальною площею 0,1414 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року та змінити рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13 березня 2014 року, а саме - зменшити суму заборгованості за кредитним договором до 689 095 грн 76 коп., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із наявності правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з підстав їх протиріччя й невідповідності матеріалам справи.

Судом установлено, що 26 серпня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № К-2007164, згідно з умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 400 000 грн строком до 25 серпня 2014 року зі сплатою

24, 99% річних.

У забезпечення виконання умов цього договору між банком та ОСОБА_3 того ж дня було укладено договір іпотеки, предметом якого є жилий будинок НОМЕР_1 та земельна ділянка, що розташовані по

АДРЕСА_1. Договором іпотеки вартість іпотечного майна було визначено в сумі 1 982 000 грн.

Через невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка згідно з наданим позивачем розрахунком становить 1 088 929 грн 95 коп.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Харківської області від 16 січня 2014 року з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 675 584 грн 08 коп., з яких заборгованість за тілом кредиту у розмірі 635 700 грн, заборгованість за процентами в розмірі 34 611,51 грн, пеня за кредитом у розмірі 4 591,56 грн, пеня за процентами у розмірі 681,01 грн.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844146/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843596/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі ст. 526 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору <http://pravo.ligazakon.ua/document/view/T053273?edition=2005_12_22> (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_218/ed_2014_05_13/pravo1/T030898.html?pravo=1> у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_88/ed_2014_05_13/pravo1/T030898.html?pravo=1>.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог

ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2107/ed_2014_02_23/pravo1/T041618.html?pravo=1> на вказані положення закону уваги не звернули, доводів та заперечень сторін належним чином не перевірили, взагалі не дослідили наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Не з'ясували також суди період нарахування такої заборгованості; не перевірили, чи всі зміни до кредитного договору відбулися за згодою іпотекодавця, зокрема зміни, внесені додатковим договором № 5 від

31 жовтня 2012 року до кредитного договору № К-2007164 від 26 серпня 2011 року, згідно з якими кредитний ліміт збільшився до 635 700 грн (а.с. 28), ураховуючи те, що відповідно до п. 10.2 іпотечного договору такий договір може бути змінений або доповнений за взаємною згодою сторін, зміни та доповнення до договору викладаються у письмовій формі та набувають чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

Як убачається з викладеного, суди належним чином не встановили дійсного розміру заборгованості й, відповідно, обсягу відповідальності відповідача. При цьому судами взагалі не з'ясовано питання виконання рішення господарського суду Харківської області від 16 січня 2014 року, згідно з яким заборгованість стягнуто з позичальника - ОСОБА_4, й не вирішено питання про залучення останнього до участі у справі.

Не дали суди належної оцінки й тому, що рішенням господарського суду Харківської області від 16 січня 2014 року із фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, боржника за кредитним договором, стягнуто заборгованість за тілом кредиту у розмірі 635 700 грн, заборгованість за процентами у розмірі 34 611,51 грн, пеню за кредитом у розмірі 4 591,56 грн, пеню за процентами у розмірі 681,01 грн, а всього 675 584,08 грн, на що увагу суду зверталось відповідачем ОСОБА_3

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами як першої, так і апеляційної інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

У порушення вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України судом апеляційної інстанції не були враховані висновки і мотиви ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2014 року, з яких було скасоване попереднє рішення апеляційного суду від 25 червня 2014 року, зокрема апеляційним судом під час нового розгляду справи не було враховано вказівку суду касаційної інстанції на те, що перш ніж звертати стягнення на предмет іпотеки, суд зобов'язаний чітко, відповідно до вимог закону та умов договору, визначити розмір заборгованості.

Також апеляційний суд не перевірив, чи погашалась боржником заборгованість за кредитним договором, чи не збільшився обсяг заборгованості з урахуванням збільшення штрафних санкцій за несплату боргу, про що також зазначалось в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада

2014 року.

Крім іншого, судами не враховано, що положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_241/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, резолютивна частина рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та п. 4

ст. 215 ЦПК України, що залишено поза увагою суду апеляційної інстанції.

Крім того, судами попередніх інстанцій не встановлено і не зазначено у рішенні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної у грошовому вираженні за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_241/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, про що вказано у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року скасувати.

Справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук