АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 15.12.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір № б/н, згідно з умовами договору Банком передано відповідачу кредитну карту зі строком дії до 11/09, з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 3400,00 грн., проте в порушення умов договору свої зобов'язання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду.

З урахування викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 7361,52 грн. та судові витрати.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі - 7361,52 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

15.12.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір № б/н, згідно з умовами договору Банком передано відповідачу кредитну карту зі строком дії до 11/09, з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 3400,00 грн.

Судом встановлено, що датою 11/09 (останній день строку дії карти) визначено кінцеву дату для здійснення Позичальником останнього щомісячного платежу по погашенню кредиту в розмірі та в строки, встановлені Тарифами при відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу виконання своїх грошових зобов'язань за Кредитним договором б/н від 15.12.2006 року та припинення зобов'язання в цілому.

Згідно з умовами кредитного договору № б/н від 15.12.2006 року Позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст. 525, 526, 1054 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 7361,52 грн.

Проте погодитись з висновками суду першої інстанції не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи.

Обов'язок суду за вказаними правовідносинами з'ясовувати фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження, в тому числі і пропущення строку позовної давності для звернення до суду з позовом, що передбачено законом, а саме: ст.214 ЦПК України, однак судом першої інстанції вказані вимоги Закону виконані не були.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти, а саме 11/09 (листопад 2009 року).

Строк позовної давності сторонами договору не був обумовлений, тому до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою 30.09.2013 року (а.с. 2), у зв'язку з чим позов було пред'явлено після спливу строку позовної давності, який закінчився у листопаді 2012 року (2009 +3=2012).

Позивач не заявив суду щодо поновлення строку позовної давності. З матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку банком з поважних причин.

Банк продовжував щомісячно нараховувати проценти та штрафні санкції за прострочення зобов'язання по поверненню кредитних коштів після припинення відповідачем здійснення операцій по кредитній картці, що свідчить про обізнаність позивача про порушення свого права.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до вимог статті ч. 1 259 ЦК України - позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно статті ч. 5 261 ЦК України - за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до вимог статті 266 ЦК України, - зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем по справі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи письмову заяву відповідача про застосування строків позовної давності, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, що згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду постановлене без додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2015 року - скасувати.

Відмовити публічному акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» в задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова