Провадження № 22-ц/783/6646/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_2, представника апелянта - ОСОБА_3, відповідача - ОСОБА_4, представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним та за позовом ОСОБА_2 до П»ятої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваною ухвалою цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання недійсним та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним передано на розгляд до Шевченківського районного суду м.Львова, для розгляду за підсудністю.

Ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 15 вересня 2015 року оскаржила позивач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржувана ухвала винесена з грубим порушенням норм чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Зазначає, що при постановленні оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції керувався приписами ст. 109 ЦПК України, однак, на думку апелянта, ним не взято до уваги приписи ст. ст. 110, 114 ЦПК України, оскільки предметом розгляду цивільної справи є визнання недійсним договору довічного утримання, що був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, 09 вересня 2013 року, відповідно до якого, відповідач зобов»язався надавати довічне утримання у вигляді забезпечення ОСОБА_6 житлом, шляхом збереження права безоплатного проживання у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а остання передала відповідачу у приватну власність вказану вище квартиру. Таким чином, на думку апелянта, даним договором було визначено місце його виконання, а саме проживання ОСОБА_6 у цій квартирі. Крім того, предметом розгляду даної справи також є визнання недійсним заповіту від 22 червня 2013 року, згідно якого ОСОБА_6 заповіла відповідачу все своє майно. Основною частиною майна, яке отримав відповідач за цим заповітом є квартира, що знаходиться АДРЕСА_1, що відноситься до території Франківського району м. Львова. Звертає увагу й на те, що дана справа перебувала в провадженні Франківського районного суду м. Львова протягом одного року дев»яти місяців, лише після цього вирішено передати справу на розгляд до іншого суду.

Просить ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 15 вересня 2015 року скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, пояснення відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення такої, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов"язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із п. 6 ст. 293 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншому суду.

Суддя має перевірити належність справи до юрисдикції та підсудності суду.

Визначити підсудність суду - означає з'ясувати коло цивільних справ, які компетентний вирішувати по суті даний суд.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду (ст.15 ЦПК).

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання відповідача, місце заподіяння шкоди, місце знаходження спірного майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Стаття 110 ЦПК України містить перелік цивільних справ, за якими встановлена підсудність за вибором позивача, якому надається право вибору підсудності залежно від категорії справи або за наявності інших зазначених у законі умов.

Як роз'яснено в п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності (стаття 109 ЦПК) і правилом альтернативної підсудності (стаття 110 ЦПК) підсудна справа, належить виключно позивачеві (частина чотирнадцята статті 110 ЦПК).

За приписами ч.1 ст.114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу захисту права власності та інших речових прав на нерухоме майно пред'являються за місцем знаходження майна або основної його частини (виключна підсудність).

До позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов'язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 41, 42 постанови № 3 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 114 ЦПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Встановлено, що предметом розгляду цивільної справи є визнання недійсним договору довічного утримання, що був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, 09 вересня 2013 року, відповідно до якого, відповідач зобов»язався надавати довічне утримання у вигляді забезпечення ОСОБА_6 житлом, шляхом збереження права безоплатного проживання у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а остання передала відповідачу у приватну власність вказану вище квартиру, скасування реєстрації права власності ОСОБА_6 на цю квартиру та визнання недійсним заповіту від 22 червня 2013 року. Тобто, однією з позовних вимог є вимога, яка стосується нерухомого майна, яке знаходиться на території Франківського району м. Львова.

Відповідно до роз»ясень п. 40 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», пріоритетним є застосування виключної підсудності до заявлених в одному провадженні декількох позовних вимог, якщо хоча б на одну із них поширюються правила такої підсудності.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає необгрунтованим висновок суду першої інстанції про передачу справи на розгляд до Шевченківського районного суду м. Львова.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу й на те, що за приписами ст.116 ч.1 п. 2 ЦПК України справу може бути передано на розгляд до іншого суду після відкриття провадження у справі і до початку судового розгляду. Дана ж справа знаходилася в провадженні суду з 20 грудня 2013 року і провадження по ній було відкрито ще 08 січня 2014 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду про передачу справи на розгляд до Шевченківського районного суду м. Львова за підсудністю постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, ст.307 ч.2 п.4, 311 ч.1 п.4, 313, 314 ч.1 п.2, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 15 вересня 2015 року скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що в силу вимог ст. 324 ЦПК України не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.