Ухвала іменем україни
16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В., суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Херсонської області від 18 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з зазначеним позовом. Посилаючись на те, що 11 грудня 2007 року між ним і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, згідно з яким остання отримала кредитні кошти у сумі 50 000 грн терміном до 11 грудня 2022 року.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 11 грудня 2007 року між позивачем і ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передав в іпотеку в квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки позичальник не виконувала належним чином свої зобов'язання, рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 01 березня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 12 червня 2012 року рішення суду першої інстанції змінено лише в частині встановлення початкової ціни предмета іпотеки. Зважаючи на те що відповідачі відмовляються добровільно звільнити спірну квартиру, позивач просив виселити їх.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 11 грудня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 18 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги, керуючись положеннями ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, виходив із того, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не дотримано процедури виселення, а також застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте погодитися із такими висновками судів попередніх інстанцій повністю не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 11 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 50 000 гривень терміном до 11 грудня 2022 року, а ОСОБА_1 зобов'язувалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Згідно із заявою ОСОБА_1 від 14 липня 2008 року кредитний договір від 11 грудня 2007 року № HEC0GІ було переведено з валюти гривня в валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 10 628,18 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором був укладений договір іпотеки від 11 грудня 2007 року №HEC0GІ, згідно з яким предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, і належить ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності. ОСОБА_1 не виконувала належним чином свої зобов'язання за кредитним договором в частині своєчасного повернення кредитних коштів, сплати процентів та комісії, і за нею утворилася заборгованість.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 01 березня 2012 року у зв'язку із заборгованістю на квартиру АДРЕСА_1 було звернено стягнення шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 12 червня 2012 року вищевказане рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 01 березня 2012 року було змінено в частині встановлення початкової ціни предмета іпотеки.

У квартирі також зареєстровані та проживають син ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та донька - ОСОБА_3 (а. с. 45).

Частинами 1, 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Із аналізу положень ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1> та ст. 40 Закону випливає, що всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги у тому разі, якщо іпотекодержатель прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. За таких обставин, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Вимога закону про направлення мешканцям письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення не стосується виселення мешканців на підставі рішення суду про зверненням стягнення на предмет іпотеки, а стосується позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційний суд, правильно встановивши, що позивач має законні підстави для виселення у судовому порядку відповідачів зі спірного житлового будинку за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у той же час на порушення приписів ст. 303 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1> відмовив у задоволенні позову у зв'язку із законодавчою забороною, встановленою Законом № 1304-VII.

Відповідно до Закону № 1304-VII протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на статтю 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом вказаний Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки предметом позову є виселення мешканців із житлового приміщення, на яке уже звернуто стягнення на підставі рішення суду, а вказаний Закон встановлює саме порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, тому висновок суду апеляційної інстанції про можливість застосування положень Закону № 1304-VII до спірних правовідносин є неправильним, оскільки такими спірні правовідносини не врегульовані.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 60 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 179 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1951/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1>) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1> підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2015_06_18/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 18 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович