Ухвала

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вольга-Україна» про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вольга-Україна» на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що рішенням загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Вольга -Україна» (далі - ТОВ «Вольга-Україна») від 27 червня 2000 року її було призначено директором даного товариства, 28 червня 2013 року вона отримала поштою наказ від 16 січня 2013 року про її звільнення із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідно до протоколу загальних зборів товариства від 28 листопада 2012 року її було відсторонено від виконання обов'язків директора товариства, а тому ніякого прогулу з її боку не було.

Враховуючи наведене, просила поновити її на посаді директора ТОВ «Вольга-Україна», стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 26 162 грн 50 коп., заборгованість із заробітної плати за грудень 2012 року та січень 2013 року у розмірі 5 615 грн 87 коп. та 1 000 грн моральної шкоди.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 січня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, поновлено ОСОБА_3 на посаді директора ТОВ «Вольга-Україна» з 16 січня 2013 року, стягнуто з ТОВ «Вольга-Україна» на користь ОСОБА_3 20 247 грн 84 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів, 300 грн моральної шкоди.

У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі представник ТОВ «Вольга-Україна» просить скасувати рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 січня 2014 року, ухвалити у справі нове рішення, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що протоколом загальних зборів ТОВ «Вольга-Україна» від 27 червня 2000 року № 1 на посаду директора вказаного товариства було призначено ОСОБА_3 та затверджено установчі документи. Позивач також була і учасником даного товариства з часткою 99 %.

Протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Вольга-Україна» від 28 листопада 2012 року ОСОБА_3 було усунуто від виконання обов'язків директора та цим же рішенням генеральним директором товариства призначено ОСОБА_4.

Відповідно до протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Вольга-Україна» від 15 січня 2013 року ОСОБА_3 у зв'язку із систематичним невиконанням своїх трудових обов'язків було звільнено з посади директора товариства з 15 січня 2013 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України та видано відповідний наказ про це.

Згодом у зв'язку з допущеною помилкою вищезазначений наказ було скасовано та ОСОБА_3 наказом від 16 січня 2013 року було поновлено на посаді директора товариства з 15 січня 2013 року.

Наказом генерального директора ТОВ «Вольга-Україна» від 16 січня 2013 року ОСОБА_3 було звільнено з роботи у товаристві у зв'язку з її відсутністю на робочому місці більше 4 годин робочого дня 14 та 15 січня 2013 року, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, застосувавши положення КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами і доповненнями), виходив з того, що відсутність позивачки на робочому місці була пов'язана з її усуненням від виконання своїх обов'язків як директора товариства, а тому її невихід на роботу не можна вважати прогулом без поважних причин. Також рішення про звільнення ОСОБА_3 за вказаної підстави загальними зборами товариства не приймалися. Крім того, відповідач не ознайомив позивачку з наказом про її звільнення, його копію в день звільнення не видав, а направив його поштою лише у червні 2013 року, жодних пояснень у неї не відібрав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд виходив із положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, суд виходив з того, що позивачка у грудні 2012 року та січні 2013 року не працювала у зв'язку з усуненням від виконання обов'язків директора, а тому заробітна плата за цей період їй не виплачувалася.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2015_06_06/pravo1/KD0001.html?pravo=1> трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Таким чином, законодавець надає право роботодавцю обирати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер.

Разом з тим пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_1998_05_25/pravo1/VS92011.html?pravo=1> роз'яснив, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2015_06_06/pravo1/KD0001.html?pravo=1>, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог з підстав відсутності доказів вчинення позивачем прогулу.

При цьому доводи касаційної скарги про те, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами корпоративного права, а не трудового, не заслуговують на увагу, оскільки звільнення ОСОБА_3 з роботи відбулося на підставі КЗпП України, а тому і її поновлення на займаній посаді має розглядатися за правилами трудового законодавства. Крім того, підставою даного позову є незаконне звільнення позивача з роботи, а не усунення її від виконання трудових обов'язків.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 січня 2014 року, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вольга-Україна» відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська