Справа №490/664/15-ц 23.11.2015 23.11.2015 23.11.2015
Провадження №22-ц/784/1747/15
Справа № 490/664/15-ц
Провадження № 22- ц/784/1747/15 Головуюча у І інстанції Подзігун Г.В.
Категорія - 5 Доповідач апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Ухвала

Іменем України

23 листопада 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

з участю:

- представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2015 року, ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності на земельну ділянку,

встановила:

26 січня 2015 року ОСОБА_2 пред'явила до суду вищезазначений позов до ОСОБА_5 та ОСОБА_4, який обґрунтовувала наступним.

09 серпня 2005 року вона придбала у відповідачів земельну ділянку площею 481 кв.м. по АДРЕСА_1, передала ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в рахунок покупки по 1 250 доларів США кожному. Цей договір вони уклади в усній формі, але відповідачі написали власноручно розписки про отримання коштів.

Сторони домовилися нотаріально посвідчити угоду після отримання відповідачами Державного акту на право власності на земельну ділянку.

Посилаючись на повне виконання договору, та те, що місцеперебування ОСОБА_5 їй невідоме, а ОСОБА_4 ухиляється від нотаріального посвідчення договору, позивач на підставі ст. 218, ч. 2 ст. 220 ЦК України просила визнати дійсною угоду купівлі-продажу земельної ділянки, оформлену письмовими розписками від 09 серпня 2005 року та визнати за нею право власності.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання угоди купівлі - продажу земельної ділянки дійсною.

Додатковим рішення цього ж суду від 09 жовтня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_2

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23 листопада 2015 року рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності на земельну ділянку скасовано та провадження у справі в цій частині закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 310 ЦК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції вважав їх безпідставними та виходив з того, що позивач не довела ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору.

Колегія суддів погоджується з основним висновком суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 була відведена земельна ділянка площею 488 кв.м. по АДРЕСА_1 для індивідуального будівництва жилого будинку на підставі рішення виконавчого комітету Терновської селищної Ради депутатів трудящих Центрального району м. Миколаєва від 13 грудня 1973 року (а.с.10).

09 серпня 2005 року між ОСОБА_2 з однієї сторони, та ОСОБА_4 - з іншої, була досягнута усна домовленість щодо укладання договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки. Такі наміри сторони підтвердили шляхом передачі ОСОБА_2 на підставі розписки ОСОБА_4 1 250 дол. США в рахунок вартості земельної ділянки (а.с. 3-4).

Нотаріально посвідчити угоду сторони домовилися після отримання відповідачем та ОСОБА_5 Державного акту на право власності на земельну ділянку.

28 вересня 2006 року ОСОБА_5 видано Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії НОМЕР_1, відповідно до якого співвласниками земельної ділянки площею 481 кв.м. по АДРЕСА_1, є він та ОСОБА_4 (а.с.5).

Проте, договір купівлі - продажу земельної ділянки між сторонами нотаріально не посвідчувався і державна реєстрація його не проводилася.

Відповідно до положень ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Проте, ч. 2 вказаної статті встановлено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але один із сторін ухилився від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Стосовно форми окремих видів договорів купівлі-продажу згідно з нормами ст. 657 ЦК України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу, зокрема земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Правовими нормами ст. 640 ЦК України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Також в статті 210 ЦК України передбачено, що правочин, який підлягає державній реєстрації у відповідності до вимог закону, є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Із системного аналізу наведених правових норм та роз'яснень, які містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не може бути застосована щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов'язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

За такого, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягав і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, тому визнати його дійсним з підстав передбачених ч. 2 ст. 220 ЦК України, та визнати за позивачем права власності, як похідних позовних вимог, не можна.

Отже, хоча не з усіма висновками суду першої інстанції, а саме щодо недоведеності факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, можна погодитися, але основний висновок суду про безпідставність позовних вимог, відповідає фактичним обставинам справи. Тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення та додаткового рішення районного суду.

За таких обставин, доводи представника позивача в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не враховано факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину, є необґрунтованими, оскільки встановлення цього факту у даній справі не має правового значення.

Таким чином, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 09 жовтня 2015 року в частини вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності на земельну ділянку залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: