Провадження №2/686/3330/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 рік м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у складі:

головуючого судді Колієва С.А.

при секретарі Конопко А.П.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И В:

18 червня 2013 року до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області звернувся ОСОБА_1 з вказаним позовом в якому зазначив, що йому на праві власності належав будинок АДРЕСА_1. 21 травня 2007 року він подарував належний йому будинок ОСОБА_3 Зазначив, що з ОСОБА_4 він був знайомий з 2005 року, та 29.09.2005 року з нею одружився. Послався на те, що укладаючи вказаний договір, він мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки є інвалідом ІІІ групи, на час укладення договору йому виповнилося 55 років, мав проблеми за станом здоров'я та розрахував у майбутньому на отримання догляду та відповідної допомоги від відповідачки. Таким чином, посилаючись на те, що укладений договір не відповідав його внутрішній волі щодо правової природи та змісту правочину, просить суд, посилаючись на положення ч.1 ст.229 ЦК України, визнати його недійсним.

Вказана справа вже була предметом судового розгляду.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31.03.2014 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 19 червня 2014 року у задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року вищевказані рішення суду першої та апеляційної інстанції були скасовані, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Приймаючи вказане рішення суд касаційної інстанції послався на те, що судами першої та апеляційної інстанції не було звернуто увагу на доводи позивача в обґрунтування позовних вимог, не було з'ясовані наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити. Надав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Зазначив, що він був власником будинку АДРЕСА_1, який побудував сам. У липні 2005 року його запросили на іменини до сусідки Полюх, де була також відповідачка. Там фактично вони і познайомилися. 21 вересня 2005 року при виконанні робіт з будівництва він впав з висоти та травмувався. Відповідач стала навідувати його, доглядала та 29 вересня 2005 року вони зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 року на свій день народження, на якому були його рідні він всім повідомив, що одружився з ОСОБА_3 та остання заявила, що буде його доглядати. Зазначив, що його стан здоров'я погіршувався, у 2006 році він переніс передінфарктний стан та лікувався у кардіологічному відділенні. 21 травня 2007 року він подарував належний йому будинок АДРЕСА_1 При цьому зазначив, що укладаючи вказаний договір він вважав, що буде продовжувати у ньому жити, а відповідач буде здійснювати догляд за ним, оскільки він людина перед пенсійного віку та мав певні проблеми зі здоров'ям. Після укладення вказаного договору на вказаний будинок було зареєстровано право власності за відповідачем. Їх стосунки з дружиною стали значно погіршуватися: вони стали проживати в різних кімнатах, дружина належним чином не піклувалася про нього, не готувала йому їжу, а з березня 2012 року остання взагалі переїхала від нього. Як після укладення договору дарування, так і після того як вони розлучилися та дружина виїхала від нього і по теперішній час він оплачує комунальні послуги за цією адресою, залишився проживати у цьому будинку.

Відповідач та її представник позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні. Зазначили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на час укладення оспорюваного договору перебували у шлюбі. ОСОБА_5 самостійно запропонував подарувати вказаний будинок, жодних умов при його укладенні, в тому числі надання йому допомоги чи утримання, він не ставив. Укладення цього договору відповідало його внутрішній волі на безоплатну передачу цього будинку його дружині, що позивач підтвердив нотаріусу при його оформленні. Також зазначили, що після укладення цього договору ОСОБА_3 стала робити за власні кошти ремонт цього будинку: була здійснено перекриття даху будинку, замінені вікна, перестелений паркет, тощо. За станом здоров'я як на момент укладення договору, так і на даний час ОСОБА_1 не потребував та не потребує сторонньої допомоги та догляду.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справ та допитавши свідків, судом встановлені наступні обставини.

21 травня 2007 року між ОСОБА_1, 1952 року народження, як дарувальником, та ОСОБА_6, 1963 року народження, був укладений договір дарування, який був посвідчений державним нотаріусом Другої Хмельницької нотаріальної контори Семенець О.М. (зареєстрований в реєстрі №3-554). За вказаним договором ОСОБА_1 передав безоплатно у власність (подарував) ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1.

На час укладення вказаного договору сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Частиною 1 статті 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Отже, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 19 березня 2014 року (справа № 6-9цс14) і 18 червня 2014 року (справа № 6-69цс14), яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що знає ОСОБА_1 з 1990 року, оскільки той допомагав будувати будинок. У 2005 році ОСОБА_1 одружився. Також зазначив, що і слів позивача йому стало відмово, що у 2007 році він подарував відповідачці належний йому будинок АДРЕСА_1, у зв'язку з тим, що остання зобов'язувалася доглядати за ним та надавати допомогу. Також зазначив, що у 2012 році відповідач не проживала у будинку та він допомагав ОСОБА_1 виносити її речі з кімнати.

Свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що ОСОБА_1 є його рідний дядько. У 1989 році він переніс інфаркт, а у 2005 році впав з третього поверху та травмувався. Також зазначив, що у 2005 році ОСОБА_10 одружився на відповідачці. У 2012 році від позивача йому стало відомо, що він подарував належний йому будинок відповідачці, при цьому пояснив, що зробив це з розрахунком на те, що остання буде його доглядати. У 2013 році шлюб між позивачем та відповідачкою був розірваний. Також зазначив, що за вказаний період ОСОБА_1 проходив певні лікування (у 2012 році йому була зроблена операція на губі, тощо) та дружина йому не допомагала.

Аналогічні пояснення надали допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що восени 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 одружилися та проживали разом до 2013 року. Також пояснив, що їх сім'ї досить часто були в гостях один в одного та якось у розмові ОСОБА_1, повідомив йому, що подарував належний йому будинок ОСОБА_3 та вони разом будуть доживати у ньому свій вік. Після укладення договору дарування вони стали робити ремонти в будинку (перекрили кришу, зробили ремонт у спальні, на кухні, штукатурили будинок). Потім зі слів ОСОБА_3 йому стало відомо, що у 2012 році між нею та позивачем стали виникати сварки, а з початку 2013 року остання пішла з спірного будинку.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила,що вона є сусідкою ОСОБА_1 Зазначила, що позивач та відповідач одружилися у 2005 році та стали проживати у належному ОСОБА_1 будинку (по АДРЕСА_1). У 2007 році вони стали робити ремонт у будинку, та зі слів ОСОБА_3 за її власні кошти. На її питання остання пояснила, ОСОБА_1 подарував їй будинок, тому вона і вкладає свої кошти у його ремонт.

Також з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 в період з 01.08.по 16.08.2006 року проходив стаціонарне лікування в кардіології Хмельницької міської лікарні. В період з 19.06.2007 року по 03.07.2007 рік проходив лікування у вузловій лікарні ст. Гречани з діагнозом: хронічна недостатність мозкового кровообігу. З 14 листопада 2007 року позивачу була призначена пенсія по інвалідності.

До того ж, суд звертає свою увагу на те, що після укладення договору дарування, а також після розірвання шлюбу ОСОБА_1 продовжує проживати у спірному будинку, який є його єдиним житлом, і самостійно сплачує за комунальні послуги. При цьому факт укладення договору дарування та перехід до ОСОБА_3 права власності на будинок, не обумовило зміну сторони у договорах про надання житлово-комунальних послуг, та остання такі послуги не оплачує. Вказане підтверджено долученими позивачем квитанціями про сплату комунальних послуг, договорами укладеними та ім'я позивача з компаніями, які такі послуги надають і вказані обставини не спростовані відповідачем.

Досліджені судом докази у їх сукупності, на переконання суду, достовірно вказують на те, що ОСОБА_1, укладаючи договір дарування свого єдиного домоволодіння, зважаючи на свій вік (55 років), наявність певних розладів здоров'я намагався забезпечити собі на майбутнє догляд та певну допомогу від ОСОБА_3

Отже, укладаючи договори дарування будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_1 помилявся стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи вказаного правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобов'язалася здійснювати постійний догляд за ним.

Доводи відповідача та його представника на те, що позивачем не доведено та з матеріалів справи не встановлено, що як на час укладення оспорюваного договору, так і на час розгляду справи ОСОБА_1 не потребував і не потребує за стоном здоров'я сторонньої допомоги суд не приймає до уваги, оскільки у даному випадку встановленню підлягає не сам по собі факт потребування особи за станом здоров'я сторонньої допомоги, а доведеність неправильного сприйняття особою фактичних обставин правочину.

Також суд не приймає до уваги й посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності для пред'явлення даного позову. Так, дійсно оспорюваний правочин був вчинений 21.05.23007 року. Разом з тим, як вбачається з обґрунтування позовних вимог та наданих пояснень позивачем, про фактичне порушення його прав він дізнався лише з березня 2013 року, коли відповідач переїхала з вказаного будинку. До суду він звернувся з вказаним позовом у червня 2013 року.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215, 367 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування задовольнити.

Визнати договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, укладений 21 травня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Другої Хмельницької державної контори Семенець О.М. (реєстраційний № 3-554), недійсним.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: