Номер провадження: 22-ц/785/5938/15
Головуючий у першій інстанції Донцов Д.Ю.
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів- Заїкін А.П., Сєвєрова Є.С.

При секретарі - Томашевська К.В.

Розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одесі апеляційну скаргу Одеської міської ради, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Одеської міської ради

- про визнання свідоцтва про право власності недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

20 січня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовними вимогами в котрих просив суд визнати Свідоцтво про право власності від 05 серпня 2005 року на нежилі підвальні приміщення, загальною площею 224,4 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1, виданого на ім'я Територіальної громади міста Одеси, в особі Одеської міської ради, недійсним. Вимоги обґрунтовує тим, що видане свідоцтво суперечить Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», рішенню Конституційного Суду України оскільки ці приміщення являються допоміжними та передаються у власність квартиронаймачів та співвласникам будинку АДРЕСА_1 безоплатно і окремо приватизації не підлягають. З посиланням на вимоги ст. 203 ч.1 ЦПК України та на те, що він є власником цих приміщень просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2015 року позовні вимоги задоволені. Визнано Свідоцтво про право власності від 05 серпня 2005 року на нежилі підвальні приміщення загальною площею 224,4 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , виданого на ім'я Територіальної громади міста Одеси, в особі Одеської міської ради, недійсним.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового, про відмову в заявлених вимогах, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на те, що позов пред'явлено до неналежного відповідача; обраний невірний спосіб захисту; порушені строки позовної давності, позивач не був власником спірного об'єкту на момент винесення рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 10 березня 2005 року № 123.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, яка доповіла зміст рішення, вислухавши пояснення сторін, що з'явились, перевіривши доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, з врахуванням вимог ст.303 ч.3 ЦПК України вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з того, що нежиле підвальне приміщення, загальною площею 224,444 кв.м. є допоміжним, а відтак є власністю співвласників будинку АДРЕСА_1, у тому числі позивача по справі, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та рішенню Конституційного суду України за конституційним зверненням ОСОБА_7 та інших громадян.

Проте повністю погодитись з висновком районного суду не можна, так як вони не відповідають обставинам по справи, суд неправильного застосував норми матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом за захистом позивач посилався на те, що нежилі підвальні приміщення по АДРЕСА_1 являються допоміжними, а тому є власністю співвласників квартир цього будинку, тобто позивача по справі.

За правилами ст.16 ч.1 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Матеріалами справи встановлено, що Свідоцтво про право власності від 05 серпня 2005 року на нежилі підвальні приміщення загальною площею 224,4 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 виданого на ім'я Територіальної громади міста Одеси, в особі Одеської міської ради.(а.с.6-7)

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2007 року за ОСОБА_8було визнано право власності на нежиле приміщення підвалу площею 224,4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1.

26 лютого 2008 року ОСОБА_8 продала ОСОБА_6 спірне нежитлове приміщення, а 28 березня 2008 року ОСОБА_6 спірне приміщення продав ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2008 року заочне рішення скасовано, ухвалою від 19 листопада позовна заява ОСОБА_8 залишена без розгляду.

Встановлено, що ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 не проживає, набув право власності на нежитлове приміщення підвалу за договором купівлі-продажу від 20.03.2008 року.

Відповідно до постанови Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 16 квітня 2014 року № 6-146цс13 передбачено, що за змістом ст.388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким,що вибуло з володіння власника поза його волею.

Виходячи з того, що заочне рішення від 07 грудня 2007 року , за яким набула право власності на спірне майно ОСОБА_8,(попередній власник) було скасовано 04 березня 2008 року, а сам позивач ОСОБА_5 набув право власності на нежитлове приміщення підвалу за договором купівлі-продажу від 20.03.2008 року, тобто після скасування рішення суду,в спірному будинку не проживає, помилковим є висновок районного суду про те, що приміщення підвалу загальною площею 224,4 кв.м. є власністю позивача по справі відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з врахуванням рішення Конституційного суду України.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи свідоцтво про право власності на нежилі підвальні приміщення по АДРЕСА_1 видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 10 березня 2005 року за № 123, котре зареєстровано 11.05.2006 року( а.с.6,7).

Позивач по справі на це ж приміщення( нежиле приміщення підвалу) набув право власності на підставі договору купівлі-продажу від 20.03.2008 року,( після скасування рішення суду попереднього власника ) зареєструвавши його 26.03.2008 року.

За таких обставин, судова колегія вважає, що позивач ОСОБА_5 на порушення його обов'язку, передбаченого ст.10 ЦПК України, щодо доведення підстави свого позову, не довів тих обставин, що його права власності порушується виданим Свідоцтвом про право власності від 05 серпня 2005 року на нежилі підвальні приміщення, загальною площею 224,4 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1, виданого на ім'я Територіальної громади міста Одеси, в особі Одеської міської ради так як в спірному будинку він не проживає, договір купівлі-продажу від 20.03.2008 року ним укладено на час дії зазначеного Свідоцтва, після скасування рішення суду, за яким набуто право власності попереднім власником.

Відповідно до загальних положень цивільно-процесуального закону суд повинен з'ясувати обставини, які пов'язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини. При цьому факти підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являються предметом позову.

Позивач повинен зазначити та довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов'язує свою матеріально-правову вимогу.

Не проживаючи в спірному будинку та набувши право власності за наступними правочинами після скасованого судового рішення попереднього власника, на майнор, котре з 2005 року належало на праві власності Одеській міській раді, позивач, як і суд першої інстанції , вдались в дослідження обставин чи є спірні приміщення допоміжними. Однак суд не звернув уваги, що і сам позивач набув право власності на нежитлові підвальні приміщення під час дії права власності відповідача, котре не було скасовано.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції прийшов помилкового висновку, що спірне приміщення підвалу є власністю позивача відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» так як вони являється допоміжним, а Свідоцтво про право власності від 05 серпня 2005 року на нежилі підвальні приміщення, загальною площею 224,4 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1, виданого на ім'я Територіальної громади міста Одеси, в особі Одеської міської ради порушує його право, свідчить про невідповідність вимогам ст.212-214 ЦПК України, та не врахував норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, висновок суду не відповідає обставинам по справі, судова колегія з підстав ст.309 ч.1 п.3,4 ЦПК України вважає, що рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового, про відмову в заявлених вимогах за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 209,309,316,317,319 ЦПК України , судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 травня 2015 року скасувати.

В позовних вимогах ОСОБА_5 до Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право власності недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена на протязі 20 днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді А.П.Заїкін

Є.С.Сєвєрова