Справа №: 398/2437/15-ц
"17" листопада 2015 р. м.Олександрія
Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області
в складі: головуючого судді - Голосеніної Т.В.
з участю секретаря Черкасової Ж.О.,
за участю представника позивача - ОСОБА_7,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 позов підтримала повністю, не заперечила проти постановлення заочного рішення, наслідки ухвалення якого їй роз'яснені.
Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин суд ухвалив провести заочний розгляд справи та постановити заочне рішення відповідно до вимог ст.ст.224-226 ЦПК України.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно з ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з 04 червня 2008 року по день ухвалення рішення Апеляційним судом Кіровоградської області був власником нежитлових будівель та споруд, розташованих по АДРЕСА_1.
27 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та приватним підприємством «Екологія» , від імені якого діяв ОСОБА_5, нотаріально посвідчено попередній договір, за умовами якого сторони домовилися, що до 27 серпня 2014 року буде нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу, належних ОСОБА_3 нежитлових будівель та споруд, за 313000 дол. США.
03 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в простій письмовій формі укладено та підписано договір купівлі-продажу зазначених приміщень за 225000 дол. США, які отримані продавцем від покупця до оформлення цього договору і сторони підтвердили факт повного розрахунку за проданий об'єкт. За актом від 03 вересня 2013 року продавець передав, а покупець прийняв нежитлові приміщення.
04 вересня 2013 року ОСОБА_3 написав розписку, що на виконання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 03 вересня 2013 року він отримав від ОСОБА_2 225000 дол. США і претензій по виконанню умов договору він не має.
04 вересня 2013 року між ОСОБА_3 та ПП «Екологія» нотаріально посвідчено договір про розірвання попереднього договору купівлі-продажу 27 серпня 2013 року.
04 вересня 2013 року нотаріально посвідчена довіреність, якою ОСОБА_3 уповноважив відповідача ОСОБА_2 розпоряджатися належними йому на праві власності нежитловими будівлями, а саме: продавати, здавати в оренду, передавати в заставу іншим особам, обміняти, за ціну та на умовах на розсуд представника, пізніше ця довіреність ОСОБА_3 скасована.
04 вересня 2013 року ОСОБА_2, діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_3, та ПП «Екологія» підписали договір №0409-13 оренди нерухомого майна.
06 вересня 2013 року нотаріально посвідчено попередній договір, за умовами якого ОСОБА_2, діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_3, та ПП «Екологія» домовилися, що до 06 вересня 2014 року буде нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу, належних ОСОБА_3 нежитлових будівель та споруд, за 313000 дол. США шляхом перерахування на картковий рахунок ОСОБА_2
Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2014 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто безпідставно набуті кошти в сумі 2 913 768 гривень, що еквівалентно 225 000 доларів США (за офіційним курсом Національного банку України на час ухвалення рішення Апеляційним судом гривневий еквівалент одного долара США складає 12,95008 грн.).

Відповідно до довідки з офіційного сайту НБУ (а.с.12-13) станом на дату подачі позову - 13 травня 2015 року офіційний курс долара США становить 20,637560 гривень.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 30 травня 2007 р. № 200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29 грудня 2000 р. № 520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 р. за № 152/5343) та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.

Однак, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК, Декрет № 15-93).

Таке роз'яснення міститься в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року.

Разом з тим, згідно з п.п."г" п.4 ст.5 зазначеного Декрету №15-93 використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Проте позивач не надав доказів того, що має індивідуальну ліцензію на здійснення разової валютної операції на території України як засобу платежу.

Також при встановленні правовідносин, зумовлених встановленими в судовому засіданні обставинами, суд враховує, що правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі №6-88цс13 та від 24 вересня 2014 року у справі №6-122цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Позивач без посилання на конкретні норми матеріального права просить суд стягнути з відповідача курсову різницю, яка виникла внаслідок зростання курсу долара США відносно національної валюти України, оскільки борг за рішенням суду залишається несплаченим.

Проте такі вимоги позивача не ґрунтуються на законі.

Так, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Що стосується стягнення індексу інфляції за весь час прострочення, то суд з урахуванням Закону України від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» дійшов висновку, що прийняття судового рішення про стягнення з відповідача коштів в національній валюті не змінює природу договору купівлі-продажу як такого, що визначений в іноземній валюті, і не є підставою для стягнення коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Позовна вимога щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) позивачем не ставилась.

Крім цього, згідно з Інформацією про виконавче провадження №45035821 від 24 квітня 2015 року (а.с.6-11) за виконавчим листом №2/398/315/14-ц, виданим 09 жовтня 2014 року Олександрійським міськрайонним судом, проведено такі виконавчі дії:

- 13 жовтня 2014 року відкрите виконавче провадження;

- 07 листопада 2014 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження;

- 12 лютого 2015 року описано майно боржника і накладено арешт на будівлі і споруди до складу яких входить прохідна, АЗС, трансформатор, дизельна, склад, ангар, майстерня, БМЗ, бойлерна, контора, вбиральня, огорожа;

- 06 березня 2015 року призначено експерта для участі у виконавчому провадженні - ОСОБА_6 для визначення ринкової вартості арештованого майна по АДРЕСА_1

В судових засіданнях 12 жовтня 2015 року та 17 листопада 2015 року представникам позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_7 судом роз'яснено право подати докази стану виконання виконавчого провадження, тобто надати суду актуальні дані на час ухвалення рішення, які б підтверджували, що рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2014 року залишається невиконаним повністю або частково. Проте такі дані представник позивача суду не надав, у справі наявні дані щодо стану виконавчого провадження лише станом на 24 квітня 2015 року.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч.1 і ч.3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.57 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст.60 ЦПК України).

Оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що чинним законодавством не передбачено стягнення на користь фізичної особи, яка не дотрималась вимог Декрету №15-93, курсової різниці внаслідок зростання курсу долара США відносно національної валюти України, також позивач не надав доказів, що з часу набрання законної сили рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2014 року рішення не було виконано повністю чи частково, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Вказані правовідносини регулюються ч.2 ст.192, ст.ст.524,533,ч.2 ст.625, Декретом від 19 лютого 1993 р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України.

За урахуванням вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Керуючись статтями 10,11,60,61,88, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України,-

Вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя (підпис)

З оригіналом згідно

Суддя Олександрійського

міськрайонного суду Т.В.Голосеніна