Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2015 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Степаненко Є.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, третя особа - Житлово-комунальне підприємство по ремонту і експлуатації житлового фонду Іллічівського району м.Маріуполя, Житлово-комунальне підприємство «Житло «Центр», ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням, членом сім'ї наймача, недійсним рішення та ордеру

В С Т А Н О В И В:

В липні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив визнати його членом сім'ї наймача квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3, визнати за ним право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2. Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та в доповнення до заявлених також просив визнати недійним рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 17.06.2015 року за №150 в частині розподілу квартири АДРЕСА_3 в м.Маріуполі ЖКП «Житло «Центр» для надання монтажнику санітарно-технічних систем та обладнання ОСОБА_2 на сім'ю з однієї людини та включення в число службової житлової площі - п.5; визнати недійсним спеціальний ордер за №007270 від 30.06.2015 року про надання квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_4.

В обґрунтування позову послався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_9 року померла його цивільна дружина ОСОБА_5, яка на день смерті проживала в АДРЕСА_16 Дана квартира на підставі ордеру була надана ОСОБА_5 09 листопада 2007 року. Позивач проживав у квартирі із ОСОБА_5 з 1997 року, з часу колу квартира мала ще статус гуртожитку, та по день її смерті, а також продовжує про живати на сьогоднішній час. Вказує, що з ОСОБА_5 проживав однією сім'єю, мали спільний бюджет, спільні витрати, спільно купували майно в квартиру (меблі, холодильник, телевізор, побутову техніку, встановили кондиціонер, пластикові вікна), проводили ремонт на кухні, коридорі, туалеті. Позивач працював із ОСОБА_5 разом на одному підприємстві ПАТ «ММК ім.Ілліча». За місцем роботи позивач значився, як такий, що проживає в АДРЕСА_17 та отримував за цією адресою кореспонденцію. Проводив оплату за комунальні послуги, особисто заповнював квитанції. Після смерті ОСОБА_5 позивач сплачував витрати пов'язані із похованням. Вказана квартира була постійним місцем його проживання. До звернення до суду позивач був зареєстрований за адресою АДРЕСА_18, але за вказаною адресою він не проживав з 1996 року. Зазначає, що мешкаючи в спірній квартирі позивач набув право користування житловим приміщенням в ній, так як був членом сім'ї наймача квартири. Також зазначав, що при розподілі спірної квартири ЖКП «Житло «Центр» та видачі ордеру ОСОБА_2 були порушені норми Житлового кодексу України та Положення РМ УРСР від 04.02.1988 року «Про порядок надання службових житлових приміщень», оскільки спірне приміщення не було вільним та в ньому до сьогоднішнього дня проживає позивач, рішення адміністрації підприємства ЖКП «Житло «Центр» про видачу службового приміщення відсутнє, ордер на ім'я ОСОБА_2 є недійсним, так як договір ОСОБА_2 з наймачем ЖКП «Житло «Центр» не укладав, в житлове приміщення не вселився, квартплату не вносив, комунальні послуги не сплачував. На підставі цього вказував, що спірна квартира не є вільною, внаслідок виділення квартири ОСОБА_2, були порушені житлові права позивача, у зв'язку із чим просить частково визнати незаконним рішення виконкому та ордер про надання спірної квартири.

В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав та надав пояснення, які по суті, змісту і мотивам відповідають викладеному в позовній заяві, а також доповнив, що в гуртожитку проживали з 1997 року спільно із сином ОСОБА_5, який після досягнення 20 років одружився та переїхав.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала та пояснила, що позивач мав на праві власності квартиру АДРЕСА_4, частку в якій після подання позову в 2015 році він подарував своїй матері, що призвело до умисного погіршення житлових умов. Також вказувала, що відсутня письмова згода від ОСОБА_5 про вселення позивача до її квартири, а позивач не перебуває на обліку з поліпшення житлових умов. Доказів придбання речей та меблів позивачем не представлено. Також представила письмові заперечення, в яких зазначала, що в період всього спірного часу проживання ОСОБА_1 у квартирі ОСОБА_5 за позивачем обліковувалась власність в квартирі АДРЕСА_19 Посилаючись на судову практику Верховного суду України просила відмовити у позові повністю.

Представник третьої особи Житлово-комунальне підприємство по ремонту і експлуатації житлового фонду Іллічівського району м.Маріуполя в судове засідання не прибув та позовні вимоги не визнав, просив розгляд справи проводити за їх відсутності.

Представник третьої особи Житлово-комунальне підприємство «Житло «Центр» в судове засідання не прибув надав заяву, в якій просив розгляд справи проводити за їх відсутності.

Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що працює в ЖКП «Житло «Центр», де 30 червня 2015 року отримав ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_5, однак вселитися не виявилось можливим, оскільки в квартирі перебував позивач та його речі. Із ОСОБА_1 він домовився до 07 липня 2015 року квартира буде звільнена та речі він або забере, або сплатить за них грошову компенсацію. Після цього ОСОБА_1 двері не відкривав та в квартиру не впустив. ОСОБА_2 звертався до виконкому Маріупольської міської ради, де йому повідомили, що відбувається судовий процес щодо виділеної квартири за результатами якого буде вирішено спірне питання по його квартирі. 09 липня 2015 року ОСОБА_2 був зареєстрований у вказаній квартирі, однак договір найму ще не укладав та оплату за квартиру не вносив, оскільки триває судовий процес.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що в задоволені позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

09 листопада 2007 року Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради ОСОБА_5 було надано ордер на житлове приміщення №004497 на право зайняття квартири АДРЕСА_6. Згідно ордеру сім'я ОСОБА_5 складалася з однієї особи.

ІНФОРМАЦІЯ_10 року ОСОБА_5 померла, про що складено відповідний актовий запис №868 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 27 травня 2015 року.

В подальшому на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 17.06.2015 року №150 вказана однокімнатна квартира АДРЕСА_7 була розподілена ЖКП «Житло «Центр» для надання монтажнику санітарно-технічних систем обладнання ОСОБА_2 та включено до числа службової житлової площі.

Згідно довідки Житлово-комунального підприємства по ремонту і експлуатації житлового фонду Іллічівського району м.Маріуполя №834 від 01.07.2015 року з 30 вересня 1998 року ОСОБА_5 була зареєстрована в АДРЕСА_20

Згідно довідки №497 від 06.07.2015 року Комітету самоорганізації населення «Центральний 1» ОСОБА_1 проживав з 1997 року без реєстрації в квартирі АДРЕСА_8 спільно з ОСОБА_5

За інформацією, яка надана з місця роботи позивача ПАТ «ММК ім.Ілліча», ОСОБА_1 працював на вказаному підприємстві разом із ОСОБА_5 та знаходився із нею з 1994 року в цивільному шлюбі і проживав за адресою АДРЕСА_21

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що проживає АДРЕСА_22 по сусідству із позивачем ОСОБА_1, мають спільний тамбур. Познайомилась із ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в 1997 році під час вселення в квартиру. З того часу вони проживали однією сім'єю, спільно проводили ремонт, робили покупки, вели спільний сімейний бюджет, купували газову піч, пральну машину, кондиціонер, меблі, пластикові вікна, труби. Свідку не було відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не були в зареєстрованому шлюбі. К сину ОСОБА_5 позивач відносився як до свого рідного, проживали із сином в трьох. В останні п'ять років ОСОБА_5 важко захворіла і весь цей час позивач піклувався про неї.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що він є сином покійної ОСОБА_5 З 1997 року проживали із позивачем та матір'ю однією сім'єю. Із позивачем були стосунки як із батьком. Мали спільний бюджет, проводили ремонт, купували техніку та меблі. Мати ніколи не заперечували проти спільного життя в квартирі із позивачем та проти його вселення. Пізніше ОСОБА_8 переїхав проживати окремо від матері та позивача, одружився.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона є матір'ю позивача ОСОБА_1, та проживає АДРЕСА_23. ЇЇ син ОСОБА_1 з 1997 році проживав однією сім'єю із ОСОБА_5, мав із нею спільний бюджет, проводив ремонт, купував меблі, техніку. В квартирі АДРЕСА_9 не проживав, речей його у квартирі не було.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пояснили, що із ОСОБА_1 та ОСОБА_5 знайомі з 1993 року, з того часу як вони стали проживати спільно. Познайомились на роботі. В 1997 році ОСОБА_1 та ОСОБА_5 отримали гуртожиток, проживали як дружина та чоловік однією сім'єю, вели спільний бюджет, ростили сина, проводили ремонт, купували меблі, техніку. Свідкі приходили до них у гості. Після хвороби ОСОБА_5 позивач проводив постійний догляд за нею.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що є сусідкою та проживає в одному будинку із матір'ю позивача АДРЕСА_10. В будинку проживає давно з часу його заселення в 1987 році. З 1993 року ОСОБА_1 не проживає у квартирі. Періодично позивач приходив у гості до своєї матері.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що з 2006 року перейшов працювати до бригади під керівництвом ОСОБА_1, із яким у нього зав'язалися дружні стосунку. Згодом свідок познайомився із ОСОБА_5 із якою ОСОБА_1 проживав однією сім'єю як чоловік та дружина, разом вели спільний бюджет, робили ремонт у квартирі, купували техніки та меблі. Із їх сім'єю свідок разом святкував свята, ходив до них у гості.

Також позивачем були надані фотографії спільного сімейного життя із ОСОБА_5, в тому числі в квартирі АДРЕСА_11.

Але попри наведені обставини, згідно паспортних даних позивач ОСОБА_1 з 07 лютого 1992 року був зареєстрований в АДРЕСА_24 та знявся з реєстрації місця цього проживання лише 07 липня 2015 року.

Також в період реєстрації позивача у вказаній квартирі АДРЕСА_12 ним було отримано у власність шляхом приватизації 1/2 частку квартири, що підтверджується відповідним свідоцтвом на право власності на житло, виданим Управлінням міського майна Маріупольської міської ради від 30 листопада 1998 року.

22 липня 2015 року між позивачем та ОСОБА_9 було укладено договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_13, що належала йому на праві власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №41045221 від 22.07.2015 року, внаслідок чого позивач провів відчуження належної йому частки житла. Вказані дії були здійснені позивачем після звернення ним до суду із позовом.

Вказані документи свідчать, що позивач з моменту отримання ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_7 та в період її проживання в даній квартирі, був зареєстрований в іншому житловому приміщенні АДРЕСА_13, яке в подальшому приватизував та був власником до моменту вирішення справи в суді. Тобто за позивачем у весь спірний період часу його проживання із ОСОБА_5 зберігалося постійне місце проживання у приватизованому ним жилому приміщенні АДРЕСА_13.

Відповідно до ст. ст.64, 65 Житлового кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Згідно пункту 2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012р. № 10-1392/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм матеріального права» під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання (постанова Верховного суду України від 11 липня 2012 р. справа N 6-60цс12).

Так з матеріалів справи вбачається, що позивачем не було дотримано встановленого законом порядку, зокрема відсутня письмова згода наймача на вселення ОСОБА_1, за життя наймача позивач не був зареєстрований у спірній квартирі АДРЕСА_14, натомість з 1992 року по день звернення до суду із цим позовом був зареєстрований в іншій квартирі АДРЕСА_13, власником якої став після приватизації у зареєстрованій квартирі. Отже позивач своїми діями під час приватизації квартири підтвердив, збереження за ним постійного місця проживання саме в квартирі АДРЕСА_13.

З огляду на зазначене позивач не міг набути права користування спірною квартирою, оскільки зберігав за собою постійне місце проживання у приватизованій ним квартирі АДРЕСА_13.

Відповідно до п.14 листа Верховного суду України від 26.05.2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій справ» зазначено, що за змістом ст. 65 Житлового кодексу України за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні.

Приймаючи до уваги наведені висновки Верховного суду України та з урахуванням встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про відсутність у позивача права на користування спірним приміщенням АДРЕСА_15. після смерті безпосереднього наймача ОСОБА_5

Відповідно до п.37 листа Верховного суду України від 26.05.2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій справ» визнання ордера недійсним з мотивів, що він виданий на зайняте приміщення, може мати місце в тому разі, коли останнє було зайнято правомірно.

Оскільки судом було встановлено відсутність права у позивача на користування спірним приміщенням та неправомірне користування квартирою на сьогоднішній час, тому подальші вимоги позивача щодо визнання незаконним рішення виконкому та ордеру про надання спірної квартири ОСОБА_2 є безпідставними та в їх задоволені слід відмовити.

До аналогічних висновків дійшов в своїй ухвалі Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2014 року у справі № 6 -43364св13 та під час перегляду цієї справи Верховний суд України в постанові від 22.10.2014 року у справі №6-159цс14.

Враховуючи вище наведене та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. ст. 61, 64, 65 ЖК України суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, третя особа - Житлово-комунальне підприємство по ремонту і експлуатації житлового фонду Іллічівського району м.Маріуполя, Житлово-комунальне підприємство «Житло «Центр», ОСОБА_2 про визнання права користування жилим приміщенням, членом сім'ї наймача, недійним рішення та ордеру - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов