З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"02" листопада 2015 р.
Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області
в складі : головуючого - судді Верніка В.М.,
при секретарі - Росовській О.Ю.
із участю : - представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жмеринка справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві обгрунтувань, а також просив додатково стягнути з відповідача на користь позивача окрім сплаченого розміру судового збору також компенсацію витрат на правову допомогу в сумі 2250 грн., надавши оригінал розписки від 08.05.2015 року, квитанцію прибуткового касового ордеру від 02.11.2015 року та акт приймання-передачі наданих юридичних послуг від 02.11.2015 року. Не заперечував проти винесення заочного рішення у справі. Просив позов задоволити у повномук обсязі.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в порядку ч.5 ст.74 ЦПК України за зареєстрованим місцем його проживання (а.с.17), не з'явився, заяви про розгляд справи у його відсутність не надав, заперечень позову не представив.
Виходячи з наведеного суд дійшов висновку про можливість постановлення рішення в порядку заочного розгляду справи, так як відповідно ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши позовну заяву та представлені докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.11, ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають, зокрема з підстав договорів.
Відповідно до положень ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.
У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно змісту ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі, а вчинений із недодержанням письмової форми є нікчемним.
Згідно вимог ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований у одному або кількох документах, яким обмінялись сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
У відповідності до вимог ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ч.1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.
Відповідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.
Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до змісту ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові), зокрема, грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики); договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
У відповідності до змісту ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України розикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Відповідно до вимог ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.
Відповідно до рекомендованого листа від 11.01.2015 року (а.с.12), ОСОБА_2 надсилав нагадування ОСОБА_3 про обов'язок повернути борг за вказаною розпискою, у разі неповернення якого попередив про застосування штрафних санкцій.
Відомостей про виконання ОСОБА_3 свого зобов`язання судом не отримано.
Суд погоджується із доводами позивача та його представника стосовно того, що за наслідком неповернення відповідачем суми позики своєчасно його борг повинен складати суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, які не встановлено договором або законом, а тому нараховані відповідно до облікової ставки Нацбанку України за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми з огляду на невстановлення іншого розміру договором або законом.
Зазначені вимоги відповідають правовій позиції, застереженій у постанові Верховного Суду України від 02.09.2015 року, ухваленій за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, що у відповідності до вимог ст.360-7 ЦПК України визначає її обов'язковість для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у cвоїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із вказаним рішенням Верховного Суду України.
Разом з тим, суд не погоджується із представленим в обгрунтуванні позову розрахунком інфляційних втрат, що не містить врахування індексу інфляції за серпень місяць 2015 року (99,2), який підлягає включенню до розрахунку з огляду на перевищення кінцевої дати заявленого періоду 25.08.2015 року згідно рекомендацій у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року №67-97 р., стосовно врахування наступного місяця щодо дати з 16 по 31 число, а також в частині розрахунку трьох відсотків річних, до якого позивачем неправомірно включено серед інших також дні терміну, на який за умовами розписки були фактично позичені кошти, натомість початок перебігу строку обрахування трьох відсотків простроченої суми, за відповідного застереження нормами ст.625 ЦК України, підлягає визначенню з наступного дня після погодженної сторонами дати остаточного повернення позичених коштів, з урахуванням чого заявлений термін підлягає зменшенню на дві доби відповідно.
Розрахунок вимог щодо процентів за користування позиченими коштами в розмірі 1680,27 грн. за відсутності визначення їх ставки договором позики чи законом належно узгоджується із обліковою ставкою Нацбанку України за відповідні періоди.
Також з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати в розмірі 2043,60 грн. із розрахунку суми сплаченої та документально підтвердженої мінімальної ставки судового збору щодо вимог майнового характеру в розмірі 243,60 грн. та 1800 грн. витрат на правову допомогу (а.с.1, 33-34), оскільки до компенсації останніх суд не відносить заявлені представником позивача витрати у розмірі 450 грн. з надання консультації, підготовки та направлення письмової вимоги, що становять заходи позасудового врегулювання спору та вочевидь не пов'язані із розглядом справи в суді, лише які підлягають відповідному відшкодуванню за судовим рішенням.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 3, 11, 207, 509, 526, 527, 530, 610, 612, 625, 626, 631, 1046-1050 ЦК України, ст. 5, 8, 10, 15, 60, 61, 74, 110, 169, 209, 210, 212-214, 224-226, 307-1 ЦПК України, суд, -
Позов задоволити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення набуває законної сили після закінчення строку його оскарження.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення, а відсутньою в судовому засіданні особою, яка бере участь в справі, - у той же строк з часу одержання копії рішення, Апеляційному суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд.

Суддя Вернік В.М.