Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 листопада 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Джуги С.Д.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайоного суду від 20 квітня 2015 року по цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ГУ ДМС Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області, Служба у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, та зустрічним позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: Служба у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації, про визнання права на проживання (користування) житловим приміщенням та вселення, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернулася в суд із вищезгаданим позовом мотивуючи його тим, що вона є власником житлового будинку з прибудовою АДРЕСА_1. В даному будинку по теперішній час зареєстровані її син - ОСОБА_6, колишня дружина останнього - відповідачка по справі ОСОБА_3, а також онуки - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Зазначає, що ще в 2008 році за рішенням суду шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірваний. Вказує, що на даний час у її будинку ніхто не проживає, однак на її неодноразові прохання знятися добровільно з реєстрації в її будинку ОСОБА_3 разом зі своїми дітьми не реагує, чим чинять їм перешкоди в користуванні власністю, просила з врахуванням уточнених позовних вимог на підставі ст. 107 Житлового кодексу України, оскільки відповідачі у квітні-травні 2012 року, переїхали на інше постійне місце проживання, усунути перешкоди в користуванні її правом власності, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом визнання такими, що втратили право користування вказаним житлом ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зобов'язати ГУДМС Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області зняти з реєстраційного обліку вказаних осіб за адресою: АДРЕСА_1.

У березні 2014 року змінила позовні вимоги шляхом їх зменшення та просила задовольнити її уточненні позовні вимоги лише щодо відповідачки ОСОБА_3 (а.с.71-72).

У січні 2014 року ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та у інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, через свого представника ОСОБА_8, звернулась до суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання права на проживання в АДРЕСА_1 та вселення в цей будинок. Посилалась на те, що після одруження, зі згоди власника будинку ОСОБА_2 вона вселилася у вищевказаний будинок і зареєструвалась в ньому. Після розірвання шлюбу продовжувала безперешкодно проживати у спірному будинку. Однак 01.10.2012 року ОСОБА_2, скориставшись її відсутністю у будинку, а також її дітей, змінила замки на дверях будинку та хвіртки огорожі і не впускала їх у дане житло. У зв'язку з цим вона разом з дітьми вимушена була тимчасово переїхати проживати до своїх батьків, де крім них в одному будинку проживають три сім'ї. Вона інвалід дитинства (глухоніма), іншого житла немає і не в змозі його самостійно придбати, оскільки живе на пенсію по інвалідності та утримує двох дітей.

Рішенням суду в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ГУ ДМС Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області, Служба у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3, задоволено. Визнати за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, право на проживання (користування) в будинку АДРЕСА_1 та вселено їх у вказаний будинок. Вирішено питання про судові витрати.

У апеляційній скарзі представник апелянта ОСОБА_2 за дорученням ОСОБА_11 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням по справі нового рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а у зустрічному позову ОСОБА_3 відмовити. В скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права із-за яких, на її думку, рішення суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її адвоката, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах його оскарження та вимог, заявлених у суді першої інстанції з врахуванням їх уточнення колегія суддів приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 в цілому являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 з прибудовами та належними до нього господарськими спорудами, згідно договору купівлі-продажу від 04.08.1990 року (сама реєстрація права власності на вказаний об'єкти нерухомого майна 18.06.2007 року).

17.12.1996 року між ОСОБА_3 - відповідачкою по справі та ОСОБА_6 - сином позивачки укладено шлюб. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей : ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Після одруження, ОСОБА_3 вселилася у вищевказаний будинок і зареєструвалась в ньому.

Також встановлено, що на час розгляду справи за даною адресою зареєстровані ОСОБА_2 - власник, її син - ОСОБА_6, її колишня невістка - ОСОБА_3, та онуки - ОСОБА_4(ІНФОРМАЦІЯ_2) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_3), що стверджується листом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області №487/01-12 від 08.11.2012 року, та не заперечується сторонами по справі.

В подальшому рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 червня 2008 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано, неповнолітніх дітей залишено проживати з матір'ю.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 продовжувала безперешкодно проживати у спірному будинку разом з дітьми, оскільки власник будинку ОСОБА_2 виїхала на тривалий час в Ізраїль на заробітки куди в подальшому приїхав і її син ОСОБА_6

Між сторонами тривалий час існували неприязні стосунки.

19.08.2011 року ОСОБА_3 реєструє шлюб із ОСОБА_13 місцем реєстрації шлюбу є виконком Бугаської сільської ради Волноваського району Донецької області, тобто по місцю проживання її нового чоловіка (а.с.51).

Також є встановлено, що на час повернення ОСОБА_2 в Україну 12.09.2012 року в її будинку АДРЕСА_1 ніхто не проживав, відповідачка ОСОБА_3 разом зі своїми дітьми переїхала жити до своїх батьків в АДРЕСА_2. На час повернення ОСОБА_2 в своє помешкання будинок був залишений в край недбалому стані. В силу чого ОСОБА_2 29.09.2012 року поміняла замки на вхідних дверях та хвіртці та приступила до ремонту власної оселі, що стверджується наявними матеріалами справи та постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 16 жовтня 2012 року (а.с.53).

Частиною 2 ст. 107 ЖК України передбачено, що в разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

З урахуванням зазначеної норми член сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це, і встановленню в такому випадку підлягають лише обставини й факти, що свідчать про обрання такою особою іншого постійного місця проживання.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Те що ОСОБА_3 разом зі своїми дітьми переїхала жити до своїх батьків в АДРЕСА_2, та не проживала на час приїзду власника будинку ОСОБА_2 в Україну стверджується і відповідними розрахунками за електроенергію із яких вбачається, що в за літній період 2012 року електроенергія в будинку не споживалась.

В подальшому ОСОБА_3 звертаючись до правоохоронних органів щодо неправомірних дій ОСОБА_2 сама визнавала, що на час вселення останньої в будинок вона та її діти там не проживали, це також зазначеною нею і в зустрічній позовній заяві. Всі звернення ОСОБА_3 та відповідні акти мали місце після того як ОСОБА_2 12.09.2012 року зайняла свій будинку АДРЕСА_1.

За встановлених обставин суд першої інстанції давши невірну оцінку наявним в матеріалам доказам та не вибудувавши докази в їх хронометричному порядку, а лиш посилаючись на той чи інший доказ, без врахування відображення подій у часі прийшов до хибного висновку щодо недоведеності тієї обставини, що ОСОБА_3, як наймач колишнього члена сім'ї вибула на постійне проживання до іншого населеного пункту в м. Ужгород в травні 2012 року і втратила право на користування жилим приміщенням з дня її вибуття. В силу чого рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2

Крім того відмовляючи в позові ОСОБА_2 суд першої інстанції на порушення приписів ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, не звернув уваги, що ОСОБА_2, зменшила позовні вимоги та не пред'являла позовних вимоги щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5, але суд в своєму рішення відмовив їй і у позові щодо вказаних осіб, що також не можна визнати законним та обґрунтованим.

Як зазначене у висновках Постанови Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 року виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. А отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

З врахуванням зазначених висновків та того, що ОСОБА_3 втратила право на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 позовні вимоги ОСОБА_2 щодо зняття ОСОБА_3 з реєстрації також підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про те, що суд вважає доведеним посиланнями ОСОБА_3 на те, вона разом з дітьми вимушена була тимчасово переїхати проживати до своїх батьків лише після створення Котляр-Губіною В.І. їй перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням, як уже було зазначено не ґрунтується на матеріалах справи, а є лише припущенням суду. На порушення вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК України суд взагалі не вмотивував та не обґрунтував свого висновку щодо наявності підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, та не звернув увагу, що всі докази надані відповідачем стосовно перепон у проживанні їй в цьому будинку мали місце після того як власник будинку повернувся та вселився у закинутий відповідачами будинок. В силу чого колегія суддів не може погодитись, що зустрічна позовна заява є обґрунтована та така, що підлягає до задоволення. Та з врахуванням того, що підлягає задоволенню первинна позовна заява ОСОБА_2 щодо визнання ОСОБА_3 такою що втратила права на користування спірним житлом, яка по суті є взаємовиключно до зустрічних позовних вимог, колегія суддів приходить висновку, що у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити.

Керуючись статями 107 ЖК, 405 ЦК України, Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні статями 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду Закарпатської області,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайоного суду від 20 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення яким уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, про визнання права на проживання (користування) в будинку АДРЕСА_1 та вселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено на протязі двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: Судді: