УХВАЛА

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те. що на підставі договору дарування від 1 грудня 2003 року йому належить 11/20 частин будинку АДРЕСА_1. Власником іншої частини цього будинку є відповідач. Будинок побудований у 1984 році і складається з двох відокремлених частин, має два окремі входи а також два окремі виїзди з двору для кожної частини будинку. Земельна ділянка була розділена по фактичному користуванню і до 2010 року вони дотримувались встановленого між ними порядку землекористування. Зазначав, що з серпня 2011 року відповідач почав порушувати порядок землекористування, захопив його город, поставив металеву сітку.

Позивач просив, з урахуванням уточнених вимог, усунути перешкоди в користуванні ним частиною земельної ділянки, яка складає двір належної йому частини будинковолодіння, шляхом звільнення відповідачем захопленої частини земельної ділянки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 лютого

2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 про розмежування земельної ділянки та звільнення допоміжних приміщень залишено без розгляду.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 13 травня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким встановлено порядок користування земельною ділянкою, розташованою у АДРЕСА_1 згідно фактичного користування, зазначеного в додатку № 2 до висновку комплексної судової земельно-технічної експертизи від 31 грудня 2014 року. Залишено у користуванні: ОСОБА_3 - частину земельної ділянки, площею 153,53 кв. м; ОСОБА_4 - частину земельної ділянки, площею 273,43 кв. м; у спільному користуванні ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - частину земельної ділянки, площею 271,52 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для зміни порядку користування земельною ділянкою, який склався між співвласниками будинку, відсутні, оскільки земельна ділянка не перебувала у спільному користуванні з будь-якими особами, існуючий порядок користування не ущемляє законні права жодного зі співвласників, не позбавляє їх можливості належно користуватися своєю частиною будинок, не виключає фактично іншого співвласника з числа користувачів спільної земельної ділянки, не суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним нормам.

Скасовуючи рішення районного суду та встановлюючи порядок користування земельною ділянкою, апеляційний суд виходив із фактичного користування земельною ділянкою, який склався між співвласниками будинку, зазначеного у висновках судово-технічної експертизи, та залишив у спільному користуванні ОСОБА_3 і ОСОБА_4 частину земельної ділянки площею 271,52 кв. м.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що на підставі договору дарування від 1 грудня 2003 року ОСОБА_3 належить 11/20 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 667,5 кв. м.

Власником 9/11 частин цього будинку є ОСОБА_4

На підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 1982 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_5 зазначений житловий будинок.

За згодою між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було встановлено фактичний порядок користування земельною ділянкою, який зазначено в додатку № 2 висновку комплексної судової земельно-технічної експертизи від 31 грудня 2014 року.

На підставі договору дарування від 27 вересня 2000 року ОСОБА_6 подарував 11/20 частин спірного будинку ОСОБА_7 При цьому порядок користування земельною ділянкою між співвласниками не змінився.

На підставі договору дарування від 1 грудня 2003 року ОСОБА_7 подарував належні йому 11/20 частин спірного будинку ОСОБА_3 При укладенні договору дарування між сторонами не було домовленості щодо зміни існуючого порядку користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористування).

Згідно з ч. 2 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (з подальшими змінами і доповненнями) судам роз'яснено, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

У п. 21 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року судам роз'яснено, що виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі.

Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам.

Апеляційний суд врахував наведене та виходив з того, що фактично встановлений порядок користування спірною земельною ділянкою між сторонами не ущемляє законні права будь-якого з співвласників, не позбавляє жодного з них користуватись своєю частиною будинку, тому підстав для зміни такого порядку немає.

При цьому апеляційний суд не врахував, що у висновку комплексної земельної технічної експертизи від 31 грудня 2014 року № 15 зазначено, що співвласник ОСОБА_3 фактично користується на 94,87 кв. м менше ніж припадає на його частку, а співвласник ОСОБА_4 фактично користується земельною ділянкою на 94,87 кв. м більше, ніж припадає на його частку.

Крім того, апеляційний суд не взяв до уваги, що в позовній заяві, як на обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що з серпня 2011 року відповідач став порушувати порядок користування земельною ділянкою, що склався з 1999 року, захопив всю присадибну земельну ділянку та чинить йому перешкоди у користуванні належною йому частиною ділянки, яка необхідна для обслуговування його частини жилого будинку, та просив усунути перешкоди в користуванні ним частиною земельної ділянки, яка складає двір належної йому частини будинковолодіння, шляхом звільнення відповідачем належної йому частини земельної ділянки.

Відповідно до вимог ст. ст. 11, 31 ЦПК України лише позивач визначає предмет і підставу позову.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 214, 316 ЦПК України наведене не взяв до уваги, не дав оцінку тому, чи мало місце порушення з боку відповідача порядку користування земельною ділянкою, що фактично склався між сторонами у період до серпня 2011 року та захоплення відповідачем частини земельної ділянки, належної позивачу, а встановив порядок користування земельною ділянкою, чим фактично вийшов за межі позовних вимог. Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що позивач просив не встановлювати або змінювати порядок користування земельною ділянкою, а усунути перешкоди у користуванні шляхом звільнення відповідачем захопленої ним частини земельної ділянки, фактично не перевіривши законність та обґрунтованість рішення районного суду в межах заявлених вимог.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 4 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик