Провадження № 2/344/1488/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1.

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача 1 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

ПАТ КБ Приватбанк звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по кредитному договору № CVIOAU00040013 від 18.06.2007р. в сумі 385 356.2 грн., стягнення судових витрат.

Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач 1 подав до суду заперечення, в якому просив в задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем пропущено строки позовної давності.

Відповідач 2 в судове засідання не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, в т.ч. через ЗМІ.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача 1, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.06.2007р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №CVIOAU00040013, за умовами якого відповідач 1 отримав кошти в сумі 94 565 грн. на споживчі цілі, під 16.08 % річних із забезпеченням зобовязань за цим кредитним договором застави нового автомобіля CHEVROLET AVEO (а.с.11-12).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Позичальник свої зобовязання належним чином не виконував і ще станом на 23.11.2010 року в позичальника виникла була заборгованість в розмірі 119 514.54 грн., яка визначена в рішенні суду та вирішена судом до стягнення шляхом продажу застави на торгах, про що буде зазначено нижче.

В обґрунтування позовних вимог позивач надав розрахунок заборгованості за договором №CVIOAU00040013 від 18.06.2007р. за період з 18.06.2007р. по 22.10.2014р. у розмірі 385 356.2 грн., з яких заборгованість: по тілу кредиту 36797.69грн., по відсотках 116 998.86грн., комісії 5807.96грн., пені 225 751.69 грн. (а.с.4-6). При цьому, як вбачається з даного розрахунку період нарахування боргу повторюється з 18.06.2007 року по 22.11.2010 року за який є рішення суду. На вимогу суду позивачу надати розрахунок боргу з врахуванням періоду з 22.11.2010 року (без тіла кредиту та нарахувань, які вже були предметом спору в іншій цивільній справі), представник позивача повторно вимогу не виконав, іншого розрахунку не надав.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 06.07.2011 року, яким скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26.04.2011р., в задоволенні позову ОСОБА_3 до Чернівецької філії ПАТ «Приватбанк» про витребування майна (автомобіля) з чужого незаконного володіння відмовлено. Зустрічний позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на заставний автомобіль CHEVROLET AVEO, 2007 р.в., шляхом продажу на прилюдних торгах в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVIOAU00040013 від 18.06.2007р. в розмірі 119 514.54 грн. задоволено (а.с.54-59). Даний автомобіль перебував у позивача в звязку з його вилученням банком від позичальника ще з травня місяця 2008 року, що встановлено рішеннями судів.

На зясування судом фактів продажу заставного автомобіля та погашення боргу за рахунок проданого ТЗ, і на яку суму, то такої інформації представник позивача не надав на вимогу суду, та не заперечив про продаж автомобіля кредитором в 2013 році. При цьому, як вбачається з розрахунку, сума з реалізації предмета застави позивачем не вносилась на погашення боргу, іншого на спростування цього суду не надано.

Як слідує з постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (п.17) зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599601, 604609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Отже, в звязку з наявністю судового рішення про звернення стягнення на предмет застави в рахунок наявного боргу, встановленого факту реалізації автомобіля що був предметом застави на погашення за рахунок реалізації боргу (чи часткове погашення) боргу, банк вправі проводити нарахування за вимогами ст..625 ЦК України нарахування 3% річних на залишок заборгованості якщо такий залишок є, та право стягнення різниці між реалізованим автомобілем та визначеною сумою боргу за рішенням суду.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Саме таку правову позицію висловлено у справі № 6-116-цс 13 постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 року.

Відповідно до п.31 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, а також наявність судового рішення апеляційної інстанції від 06.07.2011 року, банк вправі був з часу набрання рішення законної сили - 06.07.2011 року нараховувати з 22.11.2010 року (саме ця дата була визначена в рішенні суду як період визначення суми боргу за позовом) по 06.07.2014р. (а щодо неустойки до 06.07.2012р.) визначені законодавством нарахування. Обґрунтування представника банку про те, що автомобіль був реалізований значно пізніше ніж рішення суду, а тому позовна давність не пропущена, на переконання суду не є вірним, оскільки реалізація автомобіля (дату якої позивач не назвав суду як і суму погашення заборгованості з реалізації) не залежить від дій чи бездіяльності позичальника-заставодавця ОСОБА_3 Натомість позовна заява подана банком до суду 10.12.2014 року.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Щодо застосування відповідачами строків позовної давності щодо звернення позивача до суду з позовом, то відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово під ставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у звязку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Що стосується вимог до поручителя ОСОБА_4, то дані вимоги також не підлягають до задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

За змістом поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку та відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Вимога до поручителя може бути предявлена виключно за умови настання обставин, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 553 ЦК, у випадку порушення зобовязання боржником. Факт порушення зобовязання (невиконання або неналежного його виконання) боржником як підстава позову (вимоги) до поручителя має встановлюватися у кожній справі.

В забезпечення виконання забовязань 18.06.2007р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №CVIOAU00040013 (а.с.15), за умовами якого поручитель відповідає за зобовязаннями позичальника, що виникли з кредитного договору (п.16) в т.ч. визначено річну відсоткову ставку 16.08%, при цьому сторони домовилися про те що зміни і доповнення до договору вносяться за згодою сторін (п.13).

Як вбачається з матеріалів справи - повідомлення позичальнику від 25.12.2008р. (а.с.13) було збільшено з 01.02.2009р. в односторонньому порядку відсоткову ставку до 27.48% річних, що також вбачається і з розрахунку боргу.

Отже, як встановлено судом, збільшення розміру % ставки було проведено без згоди поручителя.

Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

При цьому, слід також зазначити що згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин передбачено, що припинення договору поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням, строків їх виплати, тощо, без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

При цьому згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності має бути очевидною і наданою в спосіб, передбачений договором поруки (постанова від 5 червня 2013 р. у справі № 6-43цс13).

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. А відповідно до ст. 654 ЦК зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Враховуючи зазначене вище, а також вимоги ст. 547 ЦК щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобовязання у письмовій формі, згода поручителя має надаватись в письмовій формі.

З врахуванням припинення поруки при зміні зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, вимоги до поручителя є безпідставні.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

На підставі викладеного, відповідно до ст..252-256, 258, 261, 264, 267, 509, 510, 526, 530, 536, 553, 554, 559, 610, 611, 626, 629, 651, 1048, 1054 Цивільного Кодексу України, керуючись ст.ст10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № CVI0AU00040013 від 18.06.2007 року в розмірі 385356,20 грн., стягнення судових витрат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 19 листопада 2015 року.

Суддя Польська М.В.