Справа № 308/6087/13-ц
У Х В А Л А

Іменем України

18 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.

суддів - Власова С.О., Кожух О.А.

при секретарі - Рогач О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міжгірської районної спілки споживчих товариств, Міжгірського міського споживчого товариства, третя особа з самостійними вимогами: Управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 липня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, який мотивувала тим, що постановою правління Міжгірської райспоживспілки від 7 липня 2006 року №39 «Про зміну запису в трудовій книжці ОСОБА_1 згідно судових рішень» було змінено формулювання причини її звільнення з посади голови правління Міжгірського міського споживчого товариства, викладеного в постанові відповідача від 12 липня 1999 року № 6 (запис в трудовій книжці за №24), внесено запис про зміну формулювання причини звільнення за №27: «Запис за №24 недійсна. Звільнена з посади голови правління Міжгірського споживчого товариства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України». При цьому, відповідач у четвертій графі трудової книжки записав, що підставою для звільнення є рішення Міжгірського районного суду від 6 жовтня 2005 року, хоча такого рішення про звільнення з вказаної посади взагалі не існує.

Після оскарження незаконних дій відповідача-1 Міжгірський районний суд Закарпатської області ухвалою від 22 листопада 2006 року скасував постанову про зміну формулювання звільнення та визнав недійсним запис в трудовій книжці про зміну формулювання звільнення та скасував запис в трудовій книжці за №27.

Внаслідок протиправних дій відповідача-1 позивачці спричинено значну матеріальну шкоду у вигляді втрати заробітної плати за вимушений прогул, оскільки внесення до її трудової книжки неправильного запису №27 про звільнення із займаної посади за рішенням суду перешкоджало їй працевлаштуватись за фахом та досвідом роботи на посаду, яка б відповідала за рівнем посаді, на якій працювала до внесення даного запису у трудову книжку.

За фактом внесення до трудової книжки ОСОБА_1 відомостей, що не відповідали дійсності, було порушено кримінальну справу за ч.1 ст. 366 КК України (службове підроблення), трудова книжка постановою слідчого у липні 2008 року вилучена та визнана речовим доказом. Кримінальна справа розслідувалась та розглядалась судами більше 6 років, у процесі яких трудова книжка була речовим доказом по справі. Запис у трудовій книжці був виправлений уповноваженою особою Міжгірської районної спілки споживчих товариств лише 30 жовтня 2012 року під час розгляду кримінальної справи у суді.

За період з 11 березня 2008 року, коли було вилучено трудову книжку досудовим слідством, як речовий доказ по кримінальній справі по 30 жовтня 2012 року, коли відповідач змінив незаконно внесений запис про зміну формулювання звільнення, позивачці має бути виплачений середній заробіток на час вимушеного прогулу на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України, оскільки у вказаний період вона ніде не працювала і не отримувала заробітну плату.

Відповідно до поданої відповідачем довідки, середня заробітна плата на посаді голови правління Міжгірського МСТ за цей період складала 5000 грн., а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу за 51 місяць складає 255000 грн..

Посилаючись на вказані обставини представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у зменшених позовних вимог від 19.06.2015 року просив суд стягнути солідарно з Міжгірської районної спілки споживчих товариств та Міжгірського міського споживчого товариства на користь позивачки середній заробіток за 41 місяць, тобто в період з 11.03.2008 року - коли було вилучено її трудову книжку досудовим слідством, як речовий доказ по кримінальній справі за фактом внесення до трудової книжки ОСОБА_1 відомостей про зміну формулювання звільнення, що не відповідають дійсності та відмови Міжгірської районної спілки споживчих товариств оформити належним чином трудову книжку, що перешкоджало позивачці працевлаштуватися, по 18.08.2011 року - коли ОСОБА_1 була звільнена з роботи за рішенням зборів Міжгірського міського споживчого товариства після поновлення її на роботі без допущення її до роботи та не провівши з позивачкою повний розрахунок при звільненні, в розмірі 205000 (двісті п'ять тисяч) грн..

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17 липня 2015 року в задоволенні уточненого позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування обставин справи, просила скасувати оскаржуване нею рішення та ухвалити нове рішення про задоволення уточненого позову.

Межі доводів апеляційної скарги - судом не взято до уваги, що порушення трудових прав позивачки шляхом відмови відповідачем-1 належним чином оформити трудову книжку потягло за собою перебування у вимушеному прогулі. Будучи поновленою на роботі, внаслідок зміни формулювання причин її звільнення, позивачка фактично була змушена перебувати у вимушеному прогулі у зв'язку з тривалими судовими розглядами, поновленням її трудових прав та розглядом кримінальної справи про внесення в трудову книжку неправдивих відомостей, де трудова книжка була речовим доказом. Із-за неправдивих записів та відсутності трудової книжки з вини відповідачів позивачка не могла працевлаштуватися, а тому її вимушений прогул підлягає оплаті. Висновок суду про те, що вона могла знайти роботу та оформити нову трудову книжку не грунтується на нормах закону.

В запереченнях Міжгірська районна спілка споживчих товариств та Міжгірське міське споживче товариства просять відхилити апеляційну скаргу як необгрунтовану та безпідставну і залишити без змін рішення суду, яким повною мірою надано правову оцінку доказам по справі та зроблено вірний висновок про те, що вини відповідачів у вимушеному прогулі позивачки немає. На виконання рішення суду постановою Міжгірської РССТ у 2006 та 2011 роках позивачку було поновлено на роботі, однак ОСОБА_1 на роботу не вийшла, жодних дій чи заходів щодо виходу на роботу не вживала, а відповідачі ніяким чином не перешкоджали її виходу на роботу. Трудова книжка позивачки була речовим доказом по кримінальній справі, однак не була приєднана до матеріалів справи й весь час була на зберіганні у позивачки, яка в період нібито вимушеного прогулу працювала у відокремленому підрозділі «Вокзал Ужгород» та здійснювала підприємницьку діяльність.

ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_1, підтримав апеляційну скаргу та надав заяву про розгляд справи у відсутності позивачки.

Представники Міжгірської районної спілки споживчих товариств Калинюк Ю.Ю. та Рябінічева А.С. просили апеляційну скаргу відхилити з підстав викладених в запереченні, а законне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від третьої особи - Управління Пенсійного фонду в Ужгородському районі - надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, що з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як матеріалами справи так і судом встановлено, що рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 06.10.2005 року та ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 20.12.2005 року, із врахуванням ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 01.04.2011 року (т.1 а.с.7-9, 68), визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 із посади голови правління Міжгірського міського споживчого товариства згідно постанови правління Міжгірської райспоживспілки №6 від 12.07.1999 року за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, визнано недійним запис у трудовій книжці позивачки №24 від 12.07.1999 року та поновлено ОСОБА_1 на попередній роботі (посаді).

Встановлено, що постановою правління Міжгірської районної спілки споживчих товариств № 39 від 7 липня 2006 року «Про зміну запису в трудовій книжці ОСОБА_1 згідно судових рішень» (т.1 а.с.5), змінено формулювання причин звільнення позивачки з посади голови правління Міжгірського міського споживчого товариства, викладеного в постанові Міжгірської РССТ від 12 липня 1999 року № 6 (запис в трудовій книжці за №24), внесено в трудову книжку ОСОБА_1 запис про зміну формулювання причин її звільнення за № 27 наступного змісту «Запис за №24 від 12 липня 1999 року є недійсним. Звільнено з посади голови правління Міжгірського споживчого товариства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України». У четвертій графі трудової книжки зазначено, що підставою для звільнення позивачки є рішення Міжгірського районного суду від 6 жовтня 2005 року, якого, як встановив суд, не існує.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2006 року (т.1 а.с.6) скасовано пункт 2 постанови правління Міжгірської райспоживспілки від 7 липня 2006 року за № 39 про звільнення ОСОБА_1 з посади за власним бажанням, і в цій частині визнано недійсним внесений запис за № 27 від 7 липня 2006 року у трудову книжку ОСОБА_1.

Відповідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Як вірно зазначив суд для застосування цієї норми права необхідною є наявність одночасно наступних умов:

- визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, яке не потягло за собою поновлення працівника на роботі.

- відсутність працевлаштування;

- вини власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний не працевлаштуванням.

Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року, оскільки згідно зі ст. 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

У такому випадку суд одночасно із зміною формулювання звільнення приймає рішення про виплату власником на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, який не перевищує одного року, а якщо справа не з вини працівника розглядається більше року - за весь строк вимушеного прогулу. Обов'язок доводити ту обставину, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало працевлаштуванню, лежить на працівникові.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11 березня 2008 року по 18 серпня 2011 року, за 41 місяць, в сумі 205000 грн., суд першої інстанції вірно виходив з того, що вини у вимушеному прогулі з боку відповідачів не встановлено, а відтак відсутні правові підстави для задоволення уточненого позову ОСОБА_1.

Позивачка була поновлена роботі за рішенням суду, тобто в період з 11 березня 2008 року по 18 серпня 2011 року була працевлаштована, що підтверджується постановами правління Міжгірської райспоживспілки № 09 від 04.04.2011 року, № 12 від 17.05.2011 року (т.1 а.с.78, 79) та протоколом зборів уповноважених Міжгірського МСТ від 19.08.2011 року, у відповідності до якого ОСОБА_1 звільнено з посади голови правління Міжгірського споживчого товариства днем 18.11.2003 року у зв'язку із закінченням строку її повноважень - п.1 ч.2 ст.36 КЗпП України (т.1 а.с.84).

Постановою старшого помічника прокурора Воловецьного району від 11 березня 2008 року, ухваленою по матеріалам кримінальної справи № 9711607 (Т-1 а.с. 43) трудову книжку ОСОБА_1 визнано речовим доказом та приєднано до кримінальної справи, а згідно п. 2 цієї постанови до вирішення справи в суді речовий доказ - трудову книжку ОСОБА_1 передано їй на зберігання.

Доводи позивачки про те, що внесення неправильного запису в трудову книжку про звільнення на підставі рішення суду позбавило її можливості тривалий час працевлаштуватися і отримувати заробітну плату є безпідставними та спростовуються листом начальника ВП «Вокзал Ужгород» від 14.04.2015р. №ЛВОК/38-к про те, що позивачка ОСОБА_1 працювала у відокремленому підрозділі в період з 12.11.2007 р. по 07.03.2008 р. на посадах завідувача складу цеху по організації забезпечення харчування пасажирів та економіста 2 категорії й отримувала відповідну заробітну плату і це підтверджується записами в її трудовій книжці (а.с. 53 Т-2).

Крім того, в період з 22.06.1999 року по 18.10.2011 рік ОСОБА_1 була зареєстрована, як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №19177561 від 20.08.2014 року, листом ДПІ у Міжгірському районі ГУ ДФС України у Закарпатській області №369/07-08-17-01 від 05.03.2015 року та листом ГУ ДФС України у Закарпатській області №199/7/07-16-10-05-11 від 13.02.2015 року (т.2 а.с.17, 38 - 40).

Посилання апелянтки на те, що рішенням Господарського суду Закарпатської області від 7 серпня 2006 року скасовано державну реєстрацію приватного підприємця ОСОБА_5 суттєвими не являються, оскільки зазначене рішення не виконано і приватного підприємця ОСОБА_5 не виключено із Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

На підставі наведеного є обгрунтованим та відповідає вимогам ст. 235 КЗпП України висновок суду про недоведеність вини відповідачів у вимушеному прогулі позивачки у зв'язку з внесенням до трудової книжки неправильного запису № 27 про звільнення із займаної посади за рішенням суду, що перешкоджало їй працевлаштуватися за фахом та досвідом роботи, на посаді відповідного рівня, та відсутністю у неї тривалий час трудової книжки, яка була речовим доказом у кримінальній справі, що є підставою для відмови в позові про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу

Твердження апелянтки про те, що судом першої інстанції не взято до уваги як основну підставу для стягнення на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу те, що її вимушений прогул викликаний тим, що будучи поновленою на роботі вона знаходилася у вимушеному прогулі у зв'язку з тривалими судовими розглядами по поновленню її трудових прав та розгляді кримінальної справи про внесення в трудову книжку неправдивих відомостей, не доведені та не грунтуються на матеріалах справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при звільненні позивачки були порушені вимоги трудового законодавства є необґрунтованими, оскільки спростовуються наведеними доводами та наявними в матеріалах справи доказами, які були дослідженні судом першої інстанції.

Висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи, а тому твердження в апеляційній скарзі про невідповідність висновків суду обставинам спраи та вимогам закону є безпідставним.

Рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального і процесуального права й підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги немає.

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладене та на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід відхилити й залишити без змін рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 17 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: