АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Слободянюк С.В., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Лознян О.С.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 8 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю телерадіокомпанія «Студія «1+1», ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації, -

УСТАНОВИЛА:

Унікальний номер справи: 758/5101/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6658/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Трегубенко Л.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ телерадіокомпанії «Студія «1+1» і ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації.

У обґрунтування позовних вимог, посилаючись на ст. 277 ЦК України, відповідно до якої кожному гарантується судовий захист особистих немайнових прав у разі поширення недостовірної інформації шляхом відповіді чи спростування цієї інформації, зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_3 р. на телевізійному каналі «1+1» в телевізійній передачі «ТСН. Особливе» відбулася трансляція відеоматеріалу під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», який містить заяву екс - губернатора Одеської області ОСОБА_2, про причетність позивача до подій ІНФОРМАЦІЯ_1 р. в Одесі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 липня 2014 року позовну заяву ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю телерадіокомпанія «Студія «1+1» та ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділового репутації задоволено. Визнано недостовірною інформацію, поширену ОСОБА_2 шляхом повідомлення в ефірі телепередачі «ТСН. Особливе» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» на телеканалі «1+1» Товариства з обмеженою відповідальністю телерадіокомпанії «Студія «1+1», що відбулася ІНФОРМАЦІЯ_1 р. о 16 год. 45 хв. про те, що ОСОБА_3 був організатором подій, сутичок, масових побоїщ і зрештою вбивств 2 травня, що він є «смотрящим», «підкупив місцевих силовиків, через що і не було на них впливу з боку керівництва області. Всі дії з дестабілізації ситуації в регіоні спрямовані на зрив президентських виборів ...», «Народный депутат Украины, фракция «Батькивщина», ОСОБА_6. Человек, который планомерно вел, с моей точки зрения, подрывную деятельность; милиция саботировала работу по сепаратизму; Служба безопасности Украины знала о том, что в здании находится оружие, знала о том, что там давно уже все заготовлено, знала о том, что там находятся неизвестные вещества, там много людей. Это все креатура ОСОБА_6».

Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю телерадіокомпанія «Студія «1+1» та ОСОБА_2 протягом одного місяця, після набрання рішення законої сили, у той самий спосіб, в який ця інформація була поширена, а саме: шляхом оголошення повідомлення по телебаченню наступного змісту: ІНФОРМАЦІЯ_3 р. о 16 год. 45 хв. у ефірі телевізійного каналу "1+1", в рамках телепередачі "«ТСН. Особливе» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» оприлюднена інформація про те, що ОСОБА_3 був організатором подій, сутичок, масових побоїщ і зрештою вбивств 2 травня, він є «смотрящим», «підкупив місцевих силовиків, через що і не було на них впливу з боку керівництва області. Всі дії з дестабілізації ситуації в регіоні спрямовані на зрив президентських виборів ...», «Народный депутат Украины, фракция «Батькивщина», ОСОБА_6. Человек, который планомерно вел, с моей точки зрения, подрывную деятельность; милиция саботировала работу по сепаратизму; Служба безопасности Украины знала о том, что в здании находится оружие, знала о том, что там давно уже все заготовлено, знала о том, что там находятся неизвестные вещества, там много людей. Это все креатура ОСОБА_6», - зазначена інформація є непідтвердженою та недостовірною". Стягнуто з ТОВ телерадіокомпанії «Студія «1+1» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп., по 121 грн. 80 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухваленні нового про відмову у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задоволено. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 липня 2014 року - скасовано. Ухвалено нове рішення наступного змісту: У задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю телерадіокомпанії «Студія «1+1» і ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 лютого 2015 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановляючи вказану ухвалу, колегія суддів касаційної інстанції виходила з того, що не погоджується з висновками апеляційного суду, що зазначена у справі інформація є оціночним судженням і критичною оцінкою дій позивача, який є публічною особою, межі критики якої ширші, оскільки є фактичним твердженням про вчинення позивачем кримінально-караного діяння і у зв'язку з поширенням такої інформації на загальнонаціональному телеканалі сприяє формуванню громадської думки про вчинення позивачем протиправних дій, пов'язаних з трагічними подіями, внаслідок яких відбулась загибель людей, що зумовило неабиякий резонанс у суспільстві.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційним судом не встановлено, чим підтверджується достовірність поширеної відповідачами інформації, не дотримано вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не встановлено фактичні обставини, не досліджено докази, надані сторонами, та не надано цим доказам відповідної правової оцінки, а суд касаційної інстанції зазначеними повноваженнями не наділений, тому рішення апеляційної інстанції належить скасувати, а справу − передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, керуючись висновками суду касаційної інстанції, дослідивши докази та надавши їм відповідну правову оцінку, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 р. о 16 год. 45 хв. на телеканалі «1+1» у телепередачі «ТСН. Особливе» з м. Одеси відбулася трансляція відеоматеріалу під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_4», на 1 хв. 10 сек. якої після слів кореспондента - «А зараз та заява, яку, по суті, можна назвати сенсаційною; пролунала вона з боку вже екс - керівника Одещини, ОСОБА_2, щодо того, хто головний організатор подій, сутичок, масових побоїщ і зрештою вбивств 2 травня» - пряма мова, - наступного змісту: «Народный депутат Украины, фракция «Батькивщина», ОСОБА_6. Человек, который планомерно вел, с моей точки зрения, подрывную деятельность; милиция саботировала работу по сепаратизму; Служба безопасности Украины знала о том, что в здании находится оружие, знала о том, что там давно уже все заготовлено, знала о том, что там находятся неизвестные вещества, там много людей. Это все креатура ОСОБА_6».

Крім того, на 2 хв. 10 сек. кореспондент зазначив: « … екс - керівник Одещини назвав пана ОСОБА_6 цитую дослівно «смотрящим». Він же підкупив місцевих силовиків, через що і не було на них впливу з боку керівництва області. Всі дії з дестабілізації ситуації в регіоні спрямовані на зрив президентських виборів ...».

Судом першої інстанції також встановлено, що інформація поширена без посилання на офіційні джерела.

У судовому засіданні досліджений відеозапис передачі «ТСН. Особливе» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», що транслювалася в ефірі телеканалу «1+1» ІНФОРМАЦІЯ_3 р. о 16 год. 45 хв., диск з яким отриманий представником позивача з офіційного джерела, оригінал запису знищено за повідомленням представника телерадіокомпанії.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що саме цей матеріал у цілому, сприйнявши коментар кореспондента як з питання у взаємозв'язку з текстом самої заяви, позивач вважає таким, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію як народного депутата, і стверджує, що ця поширена інформація є недостовірною.

Крім того, обґрунтовано враховано і ту обставину, що представники відповідачів не заперечили факт розповсюдження інформації за відтвореним змістом відеозапису, що наведено і в письмових поясненнях, навпаки наголошували на тому, що оспорювана інформація є власною думкою відповідача, ОСОБА_2, тобто оціночним судженням дій позивача, право на висловлення яких обумовлене як національним законодавством, так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини.

Таким чином, судом першої інстанції достеменно встановлено, що факт розповсюдження вказаної інформації знайшов своє підтвердження в судовому розгляді.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що відповідно до п. 19 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009, № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

З огляду на вказане, суд першої інстанції вірно встановив, що визначаючи характер поширеної інформації в цілому логічно об'єднаної за змістом єдиною тематикою телепередачі, жоден з абзаців якої не спростований, не може погодитись з доводами представників відповідачів, що ця інформація відноситься до оціночного судження.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи позицію відповідача при розгляді даної справи, який заперечував проти позовних вимог позивача, вимагаючи прийняти рішення про відмову в задоволенні позову, суд дійшов до висновку про те, що між сторонами дійсно виник спір і у розумінні ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Відповідно до ст. 10 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Частина 2 цієї статті передбачає, що здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, колегія суддів також вважає, що висловлювання за текстом поширеної інформації, що складається з коментарів кореспондента так інтерв'ю, логічно поєднаних єдиним змістом, містять відомості, які вказують на протиправні, злочинні та корупційні діяння позивача, у зв'язку з чим такі відомості не є оціночними судженнями.

Не зважаючи на те, що межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою ніж окремої пересічної особи, позивач є народним депутатом України, членом комітету Верховної Ради - політиком, публічною особою, відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України також має право на спростування недостовірної інформації, яка за своїм змістом виходять за межі будь-якої допустимої критики, при цьому, зазначені висловлювання не є критикою взагалі, а поширена інформація ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію .

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України право на звернення до суду в разі поширення засобами масової інформації недостовірної інформації, яка порушує особисті немайнові права фізичної чи юридичної особи, є безумовним, і невикористання права вимагати від засобу масової інформації спростування такої інформації з подальшим правом на оскарження відмови у спростуванні або порушення порядку (способу) спростування не перешкоджає судовому захисту особи.

При визначенні характеру поширеної інформації суд не вважає визначальним то, чи коментар, чи запитання було сказано журналістом на початку телепередачі, і які розподільні знаки мали бути розставлені для розділення окремих складових речення, що знаходяться у нерозривному взаємозв'язку зі словами «с моей точки зрения», та не можуть сприйматись як окремі тези, оскільки ураховується загальне змістовне навантаження цієї інформації, її поширення та зовнішнє сприйняття.

Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги доводи представника телерадіокомпанії, що відповідно до п. в) ст. 67 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» компанія не може бути притягнута до відповідальності за поширену в прямому ефірі не її працівником інформацію, ураховуючи, що оспорювана інформація складається як з коментарів журналіста, так і інтерв'ю, що містять недостовірну інформацію.

Крім того, спростування поширеної недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності, бо не має компенсаційного та майнового характеру, і в будь-якому випадку на засоби масової інформації має бути покладено обов'язок опублікувати спростування.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачами поширено відносно позивача неправдиві відомості, які ганьблять його честь, гідність та ділову репутацію, вказують на нібито протиправну, злочинну, корупційну діяльність, з прив'язкою особи до конкретних подій, в зв'язку з чим такі відомості не є оціночними судженнями, а поширена інформація є непідтвердженою та недостовірною, ґрунтувалась виключно на припущеннях.

Частиною 7 ст. 277 ЦК України встановлено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до п. п. 24, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009, N 1, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Якщо суд ухвалює рішення про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо).

У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.

Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація.

Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог статті 37 Закону про пресу та положень іншого відповідного законодавства може зобов'язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску.

Також вірним є, у відповідності до ст. 88 ЦПК, стягнення з відповідачів на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в суму 243 грн. 60 коп., по 121 грн. 80 коп. з кожного.

Колегія суддів відносно доводів апеляційної скарги зазначає, що вони повторюють обґрунтування заперечень відповідачів, які були повно та всебічно розглянуті судом першої інстанції, зокрема зазначає наступне.

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка згідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року N 3477-IV(із змінами), є частиною національного законодавства передбачає:

"1. Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

2. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідними в демократичному суспільстві".

За змістом вказаної ст. 10 Конвенції, право на свободу вираження поглядів не є необмеженим.

Навіть у разі, коли твердження є оцінним судженням, має існувати достатня фактична база на його підтвердження, без якої воно виходитиме за рамки прийнятного ("Єрусалем проти Австрії", N 26958/95, п. 43, ECHR 2001-II, п. 76 Справа "Педерсен і Бодсґор проти Данії" (Заява N 49017/99) рішення від 17 грудня 2004 року), п. 37 Справа № 13/1994/460/541 "Праґер і Обершлік проти Австрії" рішення від 26 квітня 1995 року)

У справі "Перна проти Італії" (Case of Perna v. Italy), Європейський Суд з прав людини(Заява N 48898/99 п.п. 44-47 рішення від 25 липня 2001 року) визначив, що твердження заявника про начебто існуючу стратегію встановлення контролю над прокуратурами в багатьох містах та використання послуг pentito Бушетти з метою обвинувачення п. Андреотті вочевидь означають приписування скаржникові конкретних діянь. Отже, вони не підлягають захисту статті 10, якщо не мають фактичного підґрунтя, особливо з урахуванням тяжкості таких обвинувачень, оскільки це були твердження щодо фактів, які підлягають доведенню (див. рішення у справі "Нільсен і Йонсен проти Норвегії", цитоване вище, пункт 49). У статті, про яку йдеться, не було жодного посилання на докази і не наводилося жодне джерело інформації, що могло підтвердити ці заяви. Більше того, під час судового розгляду заявник не надав жодного конкретного доказу на підтримку своїх тверджень, а, як Суд визначив вище, докази свідків, яких він хотів викликати, стосувалися тільки політичної активності скаржника (див. пункт 28 вище). Враховуючи контекст, ці твердження, у яких висувалися дуже серйозні звинувачення проти судового службовця, перевищили межі прийнятної критики з огляду на те, що вони не мали фактичного підґрунтя.

Частинами 1 та 3 ст. 8 Закону України „Про статус народного депутата України" від 21.11.1992 року( із змінами) передбачено, що у своїй діяльності народний депутат повинен дотримуватися загальновизнаних норм моралі; завжди зберігати власну гідність, поважати честь і гідність інших народних депутатів, службових та посадових осіб і громадян; утримуватись від дій, заяв та вчинків, що компрометують його самого, виборців, Верховну Раду України, державу.

Народний депутат не повинен використовувати депутатський мандат в особистих, зокрема корисливих, цілях.

Звернувшись із позовом у травні 2014 року позивач ОСОБА_3 зазначив, що є народним депутатом Верховної Ради України VІІ скликання від однієї із політичних партій, у цей час проводилась передвиборча компанія з виборів Президента України і позивач був координатором обласного штабу одного із кандидатів в Президенти України.

Факт оприлюднення вищевказаної інформації ІНФОРМАЦІЯ_3 року о 16 год. 45 хв. у ефірі телевізійного каналу "1+1", в рамках телепередачі "«ТСН. Особливе» під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» доведений позивачем в суді першої інстанції і відповідачами не спростований.

Інформація, поширена відповідачами широкому колу телеглядачів в ефірі відомого телевізійного каналу «1+1» і оспорювана позивачем, за своїм змістом свідчила про конкретні факти дій і стосуються вони у т.ч. обставин вчинення протиправних діянь, нібито вчинених позивачем, а саме: спочатку у ефірі телепрограми кореспондент повідомив телеглядачам про наявність відповіді на запитання: «Хто головний організатор подій, сутичок, масових побоїщ і зрештою вбивств 2 травня?» і далі включення прямої мови із повідомленням ОСОБА_2 аудиторії телеглядачів: «Народный депутат Украины, фракция «Батькивщина», ОСОБА_6. Человек, который планомерно вел, с моей точки зрения, подрывную деятельность; милиция саботировала работу по сепаратизму; Служба безопасности Украины знала о том, что в здании находится оружие, знала о том, что там давно уже все заготовлено, знала о том, что там находятся неизвестные вещества, там много людей. Это все креатура ОСОБА_6».

Зазначення про позивача вищевказаних відомостей у контексті повідомлення кореспондента про наявність відповіді на вищевказане запитання та повідомлення про позивача, що «Він же підкупив місцевих силовиків, через що і не було на них впливу з боку керівництва області. Всі дії з дестабілізації ситуації в регіоні спрямовані на зрив президентських виборів ...», враховуючи обставини подій про які йшлось повідомлення в цілому, у поширених відповідачами твердженнях висувались дуже серйозні звинувачення проти позивача про начебто існуюче встановлення ним контролю через підкуп над силовими структурами (міліція, прокуратура, Служба безпеки України) міста та використання незаконних послуг позивача із зазначенням, що позивач є «смотрящим».

Так, за положеннями КК України(в редакції Закону чинного на час розгляду справи судом), кримінальна відповідальність може наставати, у т.ч. за готування до злочину і замах на злочин, при цьому, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.(ст.ст. 14-16 КК України)

Проте, за змістом положень ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

За своїм характером та в контексті вказаної телепередачі поширена відповідачами інформація сприяє виникненню у глядачів підозр про безчесність та протиправну поведінку позивача з використанням ним широких повноважень народного депутата України, містить повідомлення про факти, при цьому, за змістом вищевказаного, асоціюється з корупцією, підкупами і нелегальними методами впливу на прийняття рішень із висновком, що «Всі дії з дестабілізації ситуації в регіоні спрямовані на зрив президентських виборів ...» .

Вказана інформація має ознаки негативного та образливого спрямування щодо особи, на адресу якої вона адресована, сприяє формуванню громадської думки про вчинення позивачем протиправних дій, пов'язується з трагічними подіями внаслідок яких відбулась загибель людей.

Вказані твердження не мали фактичного підґрунтя, оскільки відповідачами до суду не надано доказів їх наявності, як і наявності провадження у кримінальній справі з цих підстав, ухвалення вироку відносно позивача щодо дій останнього.

Оскільки до суду не надано доказів наявності достатньої фактичної бази на підтвердження, вказані твердження відповідачів перевищили межі прийнятної критики, отже, вони не підлягають захисту статті 10 Конвенції, а тому позивач справедливо вважав їх негативними, образливими та такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача.

За таких обставин висновок районного суду, який не визнав ці повідомлення оціночними судженнями, є законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно.

Інші доводи апеляційної скарги недоведені та містяться лише на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 8 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: