УХВАЛА

іменем україни

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до приватного агропромислового підприємства «Перемога», відділу Держземагенства у Тернопільському районі, реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції про визнання договорів оренди землі недійсними та скасування їх державної реєстрації за касаційною скаргою приватного агропромислового підприємства «Перемога» на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що їм на праві власності належать земельні ділянки (земельні паї) на території Довжанської сільської ради Тернопільського району, зокрема ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 3,27 га, ОСОБА_4 - 2,88 га, ОСОБА_5 - 2,27 га. Зазначали, що відповідно до ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2013 року, постановленої у кримінальній справі та яка набрала законної сили, в договорах оренди землі від 1 березня 2006 року обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без їх відома уклали від їх імені договори оренди належних їм земельних ділянок з приватним агропромисловим підприємством «Перемога» (далі - ПАП «Перемога»), які ними як орендодавцями підписані не були.

Ураховуючи наведене, позивачі просили визнати недійсними договори оренди землі та реєстрацію договорів, скасувати в державному реєстрі земель записи щодо укладення спірних договорів.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2015 року, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено. Визнано недійсними договори оренди землі, укладені 1 березня 2006 року: між ОСОБА_3 та ПАП «Перемога»; між ОСОБА_4 та ПАП «Перемога» та між ОСОБА_5 та ПАП «Перемога».

Визнано недійсною реєстрацію договорів оренди землі в Державному реєстрі земель від 1 березня 2006 року та скасовано в ньому записи від 30 січня 2007 року договору оренди земельної ділянки: між ОСОБА_3 та ПАП «Перемога»; між ОСОБА_4 та ПАП «Перемога» та між ОСОБА_5 та ПАП «Перемога». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАП «Перемога», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що встановлено факт підроблення підписів позивачів у спірних договорах, що є підставою для визнання таких правочинів недійсними.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, шо у приватній власності позивачів перебувають земельні ділянки (земельні паї), розташовані на території Довжанської сільської ради Тернопільського району, а саме: ОСОБА_3 належить пай площею 3,27 га, ОСОБА_4 - 2,88 га, ОСОБА_5 - 2,27 га, що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку від 30 січня 2006 року.

1 березня 2006 року між ПАП «Перемога» та позивачами було укладено договори оренди належних їм паїв.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (чч. 2, 3 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У ч. 1 ст. 215 ЦК України зазначено, що підставою правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі зазначали, що спірні договори оренди ними не укладались та не підписувались.

Визнаючи вказані договори недійсними, суди послались, на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 квітня 2013 року у кримінальній справі, як на преюдиційну для даної справи, якою встановлено, що 1 березня 2006 року в приміщенні адміністративного будинку ПАП «Перемога» обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за відсутності орендодавців ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 уклали договори оренди належних останнім земельних ділянок, що в подальшому стало підставою для їх реєстрації у встановленому законом порядку.

Суди вважали, що зазначені обставини, встановлені цією ухвалою суду є доведеними та не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі, про адміністративні правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Отже, ухвала суду щодо закриття кримінального провадження, на яку посилались суди, як на преюдиційну, в силу цієї статті обов'язковою для суду при вирішенні даної справи вважатись не може.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України встановлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Проте, суди зазначених приписів процесуального закону не виконали, не врахували, що встановлення належності підпису особі потребує спеціальних знань, у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не роз'яснили позивачам їх право подавати клопотання про призначення експертизи, не роз'яснили, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, суди у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України наведене не врахували та дійшли до висновку про недійсність договорів оренди на підставі доказів, які не можуть вважатись належними. Тобто, висновки судів ґрунтуються на припущеннях, що заборонено законом (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

За таких обставин, коли не встановлені фактичні обставини, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного агропромислового підприємства «Перемога» задовольнити.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик