Провадження № 4-с/229/14/2015
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Рагозіної С.О.,

за участю секретаря Пантелєєвої Є.О.,

представника зацікавленої особи ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківка скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця,

В С Т А Н О В И В:

25 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Дружківського міського суду Донецької області на дії державного виконавця, в якому зазначив, що 10 грудня 2010 року Дружківським міським судом Донецької області було ухвалено рішення №2-8728 за позовом ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 489478,30 грн. 21 березня 2011 року державним виконавцем ВДВС Дружківського міського управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

27 травня 2011 року за поданням державного виконавця на виконання вищевказаного рішення Дружківським міським судом Донецької області було винесено ухвалу про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

21 жовтня 2013 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві, де у п. 2 резолютивної частини зазначено про припинення чинності арешту майна та скасування інших заходів примусового виконання рішення. Проте обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України скасовано не було.

ОСОБА_2 просить поновити йому строк для звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця, оскільки про те, що він дотепер обмежений у праві виїзду за межі України йому стало відомо тільки напередодні. Він був впевнений, що всі заходи примусового виконання рішення суду відносно нього були скасовані постановою державного виконавця про повернення виконавчого документу від 21 жовтня 2013 року, в тому числі і обмеження у праві виїзду за межі України.

Також просить зобовязати державного виконавця вчинити дії щодо скасування заходів примусового виконання рішення суду відносно нього, а саме тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Заявник ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просить розглянути його скаргу без його участі.

Представник ВДВС Дружківського міського управління юстиції ОСОБА_1 у судовому засіданні з доводами скарги погодився частково. Пояснив, що у разі виконання боржником відповідних зобов'язань, а також у зв'язку із закінченням виконавчого провадження на підставі ч. 1 п. 8 ст. 49 (повна сплата боргу за виконавчим документом) Закону N 606-XIV державний виконавець виносить відповідну постанову, копія якої підлягає обов'язковому направленню до Адміністрації державної прикордонної служби для своєчасного зняття особи (боржника) з контролю. У цьому провадженні була винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувану, оскільки останній відмовився залишати за собою мано боржника, реалізоване під час виконання рішення. Це свідчить про те, що рішення суду не виконано, але не з причин ухилення від цього боржника. Тобто винести постанову про закінчення виконавчого провадженні на підставі п.8 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» неможливо. В даному випадку таке обмеження може бути знято ухвалою суду.

Суд, заслухавши пояснення представника заінтересованої особи, дослідивши матеріали скарги, дійшов до таких висновків.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу (далі - ДВС), яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України "Про виконавче провадження".

З набранням чинності з 9 березня 2011 р. Закону від 4 листопада 2010 р. N 2677-VI "Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження" та деяких інших законодавчих актів щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)" закріплено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України. У зв'язку із цим суди розглядали подання державних виконавців про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржників у виконавчому провадженні.

Вирішення судами питання про обмеження у виїзді за межі України можливе тільки у порядку, визначеному ст. 377- 1 ЦПК України, та за поданням державного виконавця на підставі п. 18 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" у зв'язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України").

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Разом з тим чинне законодавство не містить визначення поняття "ухилення", висновки Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутні.

Ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

У зв'язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема: утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Суд встановив, що ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 27 травня 2011 року №6-63/11 ОСОБА_2 було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України.

Суд встановив, що в подальшому, під час примусового виконання рішення Дружківського міського суду Донецької області №2-8728 від 10 грудня 20110 року за позовом ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 489478,30 грн. боржник ОСОБА_2 не ухилявся від його виконання. Про це свідчить акт опису та арешту майна, що належить боржнику ОСОБА_2, а також постанова державного виконавця ВДВС Дружківського міського управління юстиції про повернення виконавчого документу стягувачеві від 21 жовтня 2013 року, в якій зазначено, що стягувач відмовився залишити за собою майно, не реалізоване під час виконання рішення. У пункті 2 резолютивної частини цієї постанови зазначено про припинення чинності арешту майна та скасування інших заходів примусового виконання рішення.

Суд вважає, що оскільки вищевказане рішення суду від 10 грудня 2010 року №2-8728 не виконане в повному обсязі з причин, не повязаних з ухиленням боржника від виконання цього рішення, то тимчасове обмеження у праві виїзду його за межі України повинно бути скасовано.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії ВВ №174996, виданий Дружківським МВ УМВС України в Донецькій області 26 грудня 1997 року, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, у праві виїзду за межі України, накладене ухвалою Дружківського міського суду Донецької області №6-63 від 27 травня 2011 року.

Ухвала суду набирає законної сили через пять днів з дня проголошення ухвали, якщо продовж цього строку не подана апеляційна скарга, або після розгляду апеляційним судом у разі подання апеляційної скарги.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Дружківський міський суд протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: С. О. Рагозіна