УХВАЛА

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за кредитним договором, укладеним 17 вересня 2005 року між банком та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 9 997 грн зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16 березня 2009 року. Свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі ОСОБА_3 не виконав, утворилася заборгованість станом на 24 січня 2014 року у розмірі 49 184 грн 96 коп., яку позивач просив стягнути з позичальника.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 вересня 2005 року у розмірі 24 313 грн 16 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив свої договірні зобов'язання, проте банк без поважних причин пропустив строк позовної давності. Вважав, що строк повернення споживчого кредиту закінчився 13 квітня 2013 року, оскільки відповідач повинен був виконати зобов'язання до 16 березня 2009 року, однак останній платіж ним було здійснено 13 квітня 2010 року, а позивач звернувся до суду з позовом 7 лютого 2014 року.

Скасовуючи рішення районного суду та частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що позичальник не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, допустив заборгованість по кредиту, яка підлягає стягненню з боржника. При цьому вважав, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки за домовленістю сторін позовна давність була збільшена до 5 років та ОСОБА_3 вчинялись дії з метою погашення заборгованості, що свідчить про визання ним свого боргу та переривання позовної давності, а саме, він надав банку відповідно до Умов надання споживчого кредиту право на списання коштів зі своїх поточних рахунків для погашення заборгованості, що було здійснено банком 13 квітня 2010 року, списано з його карткового рахунку на погашення заборгованості 8 тис. грн. Також апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшення у порядку ст. 551 ЦК України розміру неустойки, яка вдвічі перевищує суму боргу за кредитним договором.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що за кредитним договором, укладеним 17 вересня 2005 року між банком та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 9 997 грн зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16 березня 2009 року. Свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі ОСОБА_3 не виконав, утворилася заборгованість станом на 24 січня 2014 року у розмірі 45 184 грн 96 коп.

Апеляційний суд зазначив що у п. 5.5 Умов та правил надання банківських послуг сторонами узгоджено строк позовної давності тривалістю 5 років, при цьому не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 заперечував таку узгодженість.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (чч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно із чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У зв'язку з викладеним суди повинні перевірити наявність належних і допустимих доказів, які б безспірно підтверджували, що Умови про надання споживчого кредиту містили збільшений строк позовної давності у момент підписання заяви позичальника і в подальшому вони не змінювались.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-16 цс 15 від 11 березня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи заперечення проти апеляційної скарги, ОСОБА_3 посилався на те, що при укладенні договору додані до матеріалів справи Умови про надання споживчого кредиту він не підписував й не погоджував умови про збільшення позовної давності та вважав, що банком пропущено строк позовної давності, про застосування якої просив суд. Також зазначав, що ні узгоджень, ні повідомлень про списання банком з його карткового рахунку 13 квітня 2010 року 8 тис. грн на погашення кредитної заборгованості з ним банком проведено не було, і про ці обставини йому стало відомо під час розгляду справи.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірив; не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору; зокрема доводи відповідача про сплив позовної давності та про безпідставне й не погоджене з ним списання банком коштів з його карткового рахунку на погашення кредитної заборгованості до уваги не прийняв та належної оцінки їм не дав.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик