Справа № 359/5217/15-ц Головуючий у І інстанції Саган В. М.
Провадження № 22-ц/780/6106/15 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 47 18.11.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

18 листопада 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.

суддів: Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участю секретаря Бобка О.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи учасників судового процесу, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, посилаючись на наступні обставини.

З відповідачем - ОСОБА_2 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 12.06.1992 року по 24.02.2004 року.

У 2000 році вони, перебуваючи в шлюбі, купили земельну ділянку у садовому масиві «Займище» в межах Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області площею 0,60 га для садівництва, на підтвердження чого 27 липня 2000 року на ім'я ОСОБА_2 був виданий державний акт серії НОМЕР_1. На цій ділянці спільно почали будувати садовий будинок, але будівництво не завершили.

Перед розірванням шлюбу сторони домовились про поділ спільного майна, про що склали відповідну розписку в присутності свідків, але позивачка вважає, що зазначена домовленість носить лише формальний характер, оскільки вона нотаріально не посвідчена.

Нещодавно позивачу стало відомо про наміри відповідача подарувати земельну ділянку в садовому масиві «Займище» ОСОБА_4

Вважає, що такі дії відповідача порушують її права стосовно спільного сумісного майна, у зв'язку з чим просила суд ухвалити рішення, яким поділити спільне сумісне майно вартістю 145 663 грн., що було набуте у шлюбі; виділити їй ? частину земельної ділянки площею 0,60 га для садівництва кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована в адміністративних межах Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області, а також виділити їй ? частинубудівельних матеріалів, з яких побудований будинок, що розташований на вищевказаній земельній ділянці в садовому масиві «Займище».

Рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 29 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Поділене спільне сумісне майно набуте у шлюбі. Виділено ОСОБА_3 ? частину земельної ділянки площею 0,60 га для садівництва кадастровий номер НОМЕР_2 та 1/2 частину будівельних матеріалів, з яких побудовано будинок, що розташований в адміністративних межах Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 970,95 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2.в апеляційній скарзі просить рішення скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зокрема, в обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги тієї обставини, що 09.12.2003 року між сторонами вже відбувся поділ спільного майна, набутого за час перебування у шлюбі, про що сторони склали відповідну письмову угоду, назваши її «Акт», що не змінює суті цього документу. За цією угодою спірна земельна ділянка та недобудований садовий будиночок залишилися відповідачу. Угоду було долучено до справи, а обставин щодо її укладання позивачка не заперечувала.

Вважає також, що суд дійшов неправильного висновку про те, що право позивача на спірне майно було порушене в той день, коли вона дізналась про намір відповідача подарувати спірну земельну ділянку, в той час, як фактично позивач повинна вважати своє право порушеним саме з моменту укладення добровільної угоди від 09.12.2003 року.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, посилаючись на норми ст. ст. 28, 29 КпШС України, дійшов висновку про обгрунтованість вимог позивача щодо поділу спільного майна подружжя, а саме - спірної земельної ділянки та недобудованого дачного будинку, встановивши, що вказане майно придбане сторонами під час перебування у шлюбі.

Колегія суддів апеляційного суду із зазначеними висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони зроблені без повного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та за неправильного застосування норм матеріального права.

Так, з матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 червня 1992 року по 24 лютого 2004 року, що підтверджується копіями відповідних свідоцтв. (а.с. 7, 8)

Колегією суддів встановлено також, що 26.12.2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки у садовому масиві «Займище» в межах Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області площею 0,600 га для садівництва.

27 липня 2000 року на ім'я ОСОБА_2 був виданий відповідний державний акт серії НОМЕР_1.(а.с. 11-12, 51)

Зі змісту позовної заяви вбачається також, що на спірній земельній ділянці сторонами під час перебування у шлюбу було розпочато будівництво садового будинку, яке на даний час не завершене. Відповідачем зазначені обставини визнаються, однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, підтверджуючих вартість будівельних матеріалів, їх перелік, кількість, відсоток готовності об'єкту будівництва, інші дані, необхідні для визначення обсягу та вартості спільного майна, що підлягає поділу.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що 09 грудня 2003 року, до розірвання шлюбу, між сторонами по справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 досягнуто домовленості щодо добровільного поділу спільно набутого за період перебування у шлюбі майна наступним чином. За ОСОБА_3 залишається:

1) усі грошові заощадження в банку «Аркада» в м. Києві станом на 10.12.2003 року;

2) земельна ділянка в м. Бориспіль - 0,1 га;

3) телевізор «Соні»;

4) дорожний велосипед;

5) трил'яж;

6) піаніно «Україна».

За ОСОБА_2 залишається:

1) автомобіль «ВАЗ-2103» д.н. НОМЕР_3;

2) садова ділянка в с. Займище - 0,12 га;

3) недобудований дачний будинок в с. Займище;

4) кухня;

5) спальня.

Така добровільна домовленість про розподіл спільного майна викладена у письмовій формі у вигляді Акту, підписаного в присутності двох свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Суд першої інстанції цієї обставини до уваги не взяв, не надавши відповідної оцінки запереченням відповідача ОСОБА_2, та дійшов помилкового висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Позивач ОСОБА_3 обставин, що укладення такої угоди між нею та відповідачем, не заперечувала. Однак, вважає, що вказана угода не тягла за собою настання будь-яких юридичних наслідків, оскільки нотаріально не була оформлена.

Колегія суддів вважає такі заперечення безпідставними, оскільки у відповідності до вимог ст. 42 ЦК УРСР (в редакції 1963р.), угоди могли укладатись як в усній, так і в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, до якої законом не встановлена певна форма, вважалась укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Нормами ЦК УРСР та КпШС України, такого поняття, як угода про поділ спільного майна подружжя, визначено не було, відповідно не було встановлено певної обов'язкової форми для її укладення.

Таким чином, встановлено, що 09 грудня 2003 року між сторонами був укладений договір про поділ майна подружжя, який був виконаний, оскільки після його укладення кожна із сторін користувалась і розпоряджалась самостійно тією частиною майна, що перейшла до неї за договором. Будь-якого переоформлення права власності не потребувало, оскільки право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку підтверджувалось державним актом. Вказаний договір в судовому порядку недійсним не визнавався.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача щодо порушення її прав відносно спірної земельної ділянки. Фактично з пояснень позивача вбачається, що з 2003 року вона була згодна з порядком розподілу майна, який відбувся між сторонами, а з позовом до ОСОБА_2 звернулась лише після того, як дізналась про його наміри розпорядитись своєю земельною ділянкою не на користь їх спільних дітей.

Відповідно до положень ст. 29 КпШС України, в редакції чинній на час проведення сторонами добровільного поділу майна, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Суд першої інстанції, увхалюючи рішення, не надав жодної правової оцінки заяві відповідача ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності.

Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Надаючи оцінку вказаній заяві, суд апеляційної інстанції вважає правильним вказати, що відсутні підстави для відмови у позові у зв'язку із застосуванням строку позовної давності, оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у позові у зв'язку з його недоведеністю.

Враховуючи, що судом першої інстанції рішення було постановлено з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення міськрайонного суду, відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 вересня 2015 року скасувати. Ухвалити у даній справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 800 (вісімсот) гривень 97 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: