РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі :головуючого судді Апаллонової Ю.В., при секретарі: Кудряшовій Ю.І., за участю: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Бердянське підприємство теплових мереж» до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ :

01.10.2015 року ппредставник ПАТ «Бердянське підприємство теплових мереж» звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 про стягнення вартості безпідставно спожитої теплової енергії, в якому зазначив наступне.

Рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 546 від 14 вересня 2005 року « Про визначення виконавців житлово- комунальних послуг у житловому фонді» позивача було визначено виконавцем послуг з теплопостачання « Публічне акціонерне товариство « Бердянське підприємство теплових мереж» є новим найменуванням Закритого акціонерного товариства « Бердянське підприємство теплових мереж» відповідно п.1.2 Статуту.

25.01.2013 року представниками ПАТ «Бердянське підприємство теплових мереж» та головного спеціаліста адміністративного відділу виконкому був складений акт обстеження нежитлового приміщення за адресою пр.. Леніна 14/40 м. Бердянськ, що належить на праві власності ОСОБА_3 та встановлено наявність користування централізованим опаленням та відсутність укладеного договору купівлі-продажу теплової енергії.

Тому згідно ст. 196 ЗУ «Про теплопостачання» та ст. 19 ЗУ « Про житлово комунальні послуги», на підставі складеного акту та виконаного розрахунку теплового навантаження позивачем був підготовлений проект договору купівлі продажу теплової енергії та направлено на адресу відповідача з супровідним листом № 285 від 04.02.2013 року. Лист отримано відповідачем 13.02.2013 року, проте в установлений законом термін від відповідача не надійшло жодної пропозиції стосовно направленого проекту договору, а підписаний екземпляр договору не повернуто. Обмежити постачання теплової енергії на обєкт за яким відсутні договірні стосунки позивач не міг, так як приміщення є вбудованим, а обмеження призвело б до порушення прав громадян, що проживають у відповідному багатоповерховому будинку.

25.05.2013 року на адресу відповідача надіслана претензія з вимогою оплати безпідставно спожитої теплової енергії у розмірі 7352,05 грн. за період 01.10.2012 року по 01.04.2013 року. Лист отримано відповідачем 25.0.2013 року проте відповідач заборгованість не сплатив.

18.11.2014 року відповідач надіслав лист з повідомленням , що в квартирі АДРЕСА_1 відсутні прилади опалення та просила зафіксувати даний факт.

Оскільки сторони не перебували в договірних відносинах , які б регулювали відносини щодо постачання теплової енергії, як того вимагають норми чинного законодавства України, то поставлена теплова енергія є безпідставно набутою. За період 01.10.2012 року до 01.05.2015 року відповідачем отримано теплову енергію з урахуванням діючих тарифів на теплову енергію для категорії «інші споживачі» та визначеної величини теплового навантаження за зазначеним приміщенням на загальну суму 31663 грн.. Просив суд на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача грошову заборгованість у розмірі 31663 гривень 50 копійок та судові витрати.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав зазначених у позові і просив суд стягнути з відповідача вартість безпідставно набутої теплової енергії у сумі 31663 гривень 50 копійок та сплачений судовий збір у розмірі 1218 гривень. При цьому підтвердив, що дійсно договір між сторонами не укладено, але фактично у приміщення, яке належить ОСОБА_3 постачалася теплова енергія. Крім того, у позовній заяві помилково зазначено у прохальній частині про стягнення грошової заборгованості, оскільки фактично позивач просить суд стягнути саме вартість безпідставно спожитої теплової енергії.

Представник відповідача проти позову заперечував в повному обсязі оскільки вважає його не обґрунтованим і недоведеним.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що ррішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 546 від 14 вересня 2005 року «Про визначення виконавців житлово- комунальних послуг у житловому фонді» позивача було визначено виконавцем послуг з теплопостачання Публічне акціонерне товариство « Бердянське підприємство теплових мереж» є новим найменуванням Закритого акціонерного товариства « Бердянське підприємство теплових мереж» відповідно п.1.2 Статуту.

25.01.2013 року представниками ПАТ « Бердянське підприємство теплових мереж» та головного спеціаліста адміністративного відділу виконкому був складений акт обстеження нежитлового приміщення за адресою пр.. Леніна 14/40 м. Бердянськ, що належить на праві власності ОСОБА_3 та встановлено наявність користування централізованим опаленням та відсутність укладеного договору купівлі- продажу теплової енергії.

Тому згідно ст.. 196 ЗУ « Про теплопостачання» та ст..19 ЗУ « Про житлово комунальні послуги», на підставі складеного акту та виконаного розрахунку теплового навантаження позивачем був підготовлений проект договору купівлі продажу теплової енергії та направлено на адресу відповідача з супровідним листом № 285 від 04.02.2013 року.

25.05.2013 року на адресу відповідача надіслана претензія з вимогою оплати безпідставно спожитої теплової енергії у розмірі 7352,05 грн. за період 01.10.2012 року по 01.04.2013 року. Лист отримано відповідачем 25.0.2013 року проте відповідач заборгованість не сплатив.

18.11.2014 року відповідач надіслав лист з повідомленням , що в квартирі АДРЕСА_2 відсутні прилади опалення та просила зафіксувати даний факт.

За період 01.10.2012 року до 01.05.2015 року у приміщення, яке належить відповідачу з боку позивача поставлено теплову енергію з урахуванням діючих тарифів на теплову енергію для категорії «інші споживачі» та визначеної величини теплового навантаження за зазначеним приміщенням на загальну суму 31663,50 грн.

Як на підставу позовних вимог представник позивача, з посиланням на вимоги ст. ст. 1212, 1213 ЦК України та Закону України від 2 червня 2005 року № 2633-IV «Про теплопостачання» та зазначаючи, що теплова енергія є товарною продукцією яка призначена для купівлі-продажу, вказує, що з жовтня 2012 року по травень 2015 року за рахунок позивача ОСОБА_3 користувалася тепловою енергією на потреби опалення без договору, тобто без достатніх підстав, а тому вартість спожитої теплової енергії повинна бути відшкодована підприємству.

Згідно до ст. 2 Закону України «Про теплопостачання» № 2633 від 02 червня 2005 року, з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у звязку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на обєктах у сфері теплопостачання субєктами господарської діяльності незалежно від форм власності .

В ст. 1 вказаного Закону України зазначено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: - постачання теплової енергії (теплопостачання), це господарська діяльність, повязана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних заходів транспортування та розподілу теплової енергії на підставі договору;

- споживачем таких послуг, є фізична чи юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

- теплова енергія це товарна продукція, що виробляється на обєктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів , призначена для купівлі-продажу.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного Кодексу України.

Ст. ст. 1212, 1215 ЦК України регулюють зобов'язання з безпідставного набуття або зберігання майна як одного із виду позадоговірних зобов'язань.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

До таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 2 жовтня 2013 року, яка прийнята за результатом перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, у справі № 6-88цс13 та в постанові № 6-122цс14 від 24.09.2014 року та в силу імперативних положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою у правозастосуванні.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Із системного аналізу положень ЦК України можна дійти висновку про те, що правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Застосовуючи до спірних правовідносин положення ст. 1212 ЦК України позивач не врахував, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Обовязковими умовами для виникнення зобовязання з безпідставного збагачення є: - набуття або збереження майна; - набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою); - відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач не звернув уваги на те, що у даній справі такі умови існують не всі, зокрема, має місце набуття або збереження майна - отримання відповідачем теплової енергії; набуття або збереження здійснено за рахунок іншої особи, що підтверджено відповідними актами та розрахунками. Третя умова (відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи) для застосування до вказаних правовідносин ст. 1212 ЦК України відсутня.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як видно зі змісту ст. 1212, 1214 ЦК України зазначені норми права регулюють правовідносини щодо безпідставно набутого майна. Разом з цим, норми ст. 536 ЦК України регулюють правовідносини щодо зобов'язань, які виникають із договорів.

При цьому права і обов'язки сторін, які виникають з договірних правовідносин та права і обов'язки, які виникають з правовідносин щодо безпідставно набутого майна відрізняються та є взаємновиключеними.

Відповідно ж до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875 від 24.06.2004 року, житлово-комунальні послуги, це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил . Вказана норма Закону також визначає, що споживач житлово-комунальних послуг це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

В ч.2 ст. 3 цього Закону встановлено, що його субєктами є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 13 вказаного Закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо-та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Таким чином вказаний Закон України передбачає надання такої комунальної послуги, як централізоване опалення як власникам житлових, так і нежитлових приміщень.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України встановлено, що правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

В ст. ст. 24, 25 вказаного Закону України «Про теплопостачання» встановлено обовязок на укладення договору на купівлю - продаж теплової енергії як споживача, так і тепло генеруючої, тепло транспортної та теплопостачальної організації.

Відповідно до п.4 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінетом Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 року, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією. Форми типових договорів затверджуються центральними органами виконавчої влади в сфері теплопостачання.

Таким чином, відсутність укладеного договору купівлі-продажу теплової енергії, обов'язковість укладення якого лежить як на споживачеві так і на теплопостачальній організації, не породжують у сторін цивільних прав та обов'язків, пов'язаних з виконання такого договору та виключають можливість застосування до них положень ст. ст. 1212, 1213 ЦК України. (вказана позиція наведена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.02.2015 року № 6-39453св14)

Отже, зібрані по справі докази свідчить про наявність між сторонами договірних відносин, передбачених у тому числі і ст. 11 ЦК України, а тому вважати, що відповідач зберіг майно у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави немає підстав, отже суд вважає, що пред'явлення позову про стягнення безпідставно набутого майна при договірному характеру правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позов, що підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, складається з двох обовязкових елементів предмету (матеріально-правових вимог) та підстав (обставин, на які посилається позивач, і норм матеріального права, які, на його переконання, підлягають застосуванню до спірних правовідносин).

З огляду на диспозитивність як одну із складових цивільного процесу, суд не має права самостійно (на власний розсуд) змінювати підставу позову та застосовувати до спірних правовідносин іншу норму закону, ніж ту, на застосуванні якої наполягав позивач.

За таких обставин, суд знаходить правильним відмовити в задоволенні позову, заявленому з підстав, передбачених ст.ст. 1212 ЦК України. Оскільки, з'ясувавши обставини справи, встановивши наявність договірних правовідносин між сторонами, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого права, виходячи з формулювань позову, положенням вищевказаної норми цивільного кодексу не відповідає, приймаючи до уваги положення ст.11 ЦПК України щодо розгляду справ у межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому у задоволені вимог ПАТ «Бердянське підприємство теплових мереж» слід відмовити з підстав того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту.

На підставі викладеного, суд відмовляє позивачу у стягненні грошових коштів, як безпідставно набутого майна.

У звязку з тим, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 3, 10, 11, 57-61, 88, 154, 208, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Бердянське підприємство теплових мереж» до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Ю.В. Апаллонова