Справа № 308/5429/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого - Бисага Т.Ю.,

суддів - Власова С.О., Фазикош Г.В.,

при секретарі - Рогач О.Я.,

за участю апелянта - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 червня 2015 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Адміністрації автостанції Свалява ВАТ «Закарпатавтотранс» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Адміністрації автостанції Свалява ВАТ «Закарпатавтотранс» про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що на його неодноразові звернення до працівників автостанції Свалява ВАТ «Закарпатавтотранс» щодо продажу проїзних квитків пільговим категоріям громадян останні, в порушення вимог діючого законодавства, не здійснюють продаж таких. Позивач вказує, що вказаними діями відповідача порушуються його права на безплатний проїзд автобусами міжміських маршрутів, як інваліда ВВ війни, та змушує позивача купляти проїзні квитки за власні кошти, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 56,92 грн., а також моральної шкоди, яка позивачем оцінена в 10 000,00 грн.

18.06.2015 року позивач подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої, із вищезазначених підстав, просить суд стягнути з відповідача 85,38 грн. матеріальної шкоди та 20 000,00 грн. моральної шкоди, а також із адміністрації автостанції Ужгород ВАТ «Закарпатавтотранс» 72,50 грн. матеріальної шкоди та 10 000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись та вважаючи незаконним рішення першої інстанції, позивач, подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 червня 2015 року та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В судовому засіданні апелянт скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача,учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів проходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, що 31.10.20122 року Управлінням праці та соціального захисту населення Свалявської РДА Закарпатської області було видано ОСОБА_1 посвідчення інваліда війни серії Б№169477.

Ст.13 Закону України «про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги, посеред іншого: безоплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання; інвалідам І і ІІ груп надається право безоплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом.

Діяльність автостанцій в Україні регулюється Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України «Про автомобільний транспорт», постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту» №176 від 18 лютого 1997 року, наказом Міністерства транспорту і зв'язку України «Про затвердження Порядку регулювання діяльності автостанцій» №700 від 27 вересня 2010 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №1068/18363 від 10 листопада 2010 року.

Відповідно до статті 37 цього Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

ВАТ «Закарпатавтотранс» не є автомобільним перевізником і перевезень не здійснює, а виступає в якості посередника між пасажиром і перевізником.

Відповідно до статті 39 цього Закону документами для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка).

Згідно з статтею 41 цього Закону пасажир зобов'язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення.

Відповідно до статті 42 цього Закону договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Таким чином, діючим Законом однозначно встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред'явивши водієві автобусу посвідчення встановленого зразка. Відповідно до статті 1 цього Закону:

автостанція - споруда або комплекс будівель, споруд, стоянок та під'їздів для прийняття, відправлення, управління рухом автобусів та обслуговування пасажирів;

автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно з статтею 32 цього Закону власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.

Предметом укладених Товариством з перевізниками договорів про надання послуг автостанцією перевізникові є надання власником за завданням перевізника на території автостанцій комплексу обов'язкових та передбачених законодавством послуг, пов'язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом Перевізника, продажем проїзних квитків та квитанцій на перевезення багажу, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформуванням водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» і Правил.

Враховуючи положення статті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» діяльність автостанцій з продажу квитків підпадає під правове регулювання посередницької діяльності.

Правове регулювання посередницької діяльності визначене ст.ст. 243, 1003 Цивільного кодексу України, відповідно до яких комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Окрім цього, комерційна посередницька (агентська) діяльність в Україні врегульована главою 31 Господарського кодексу України, відповідно до положень якої угода, укладена від імені суб'єкта, якого представляє комерційний агент, без повноваження на її укладення або з перевищенням наданого йому повноваження, вважається схваленою цим суб'єктом за умови, якщо він не відхилить перед третьою особою дії комерційного агента.

Таким чином, автомобільний пасажирський перевізник вправі встановлювати автостанції, як його комерційному агенту, обсяги здійснення угод - продажу квитків. При цьому, зазначена діяльність не є монопольною у розумінні статті 299 Господарського кодексу України, адже у відповідності до пункту 115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, перевізник вправі здійснювати продаж квитків самостійно, через автостанції, агентів та водіїв у визначених цими Правилами випадках. Водночас, кількість комерційних посередників перевізника є необмеженою, а чинне законодавство заборон щодо встановлення перевізниками обсягів продажу квитків автостанціям - не містить.

Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянт посилається на копії квитків №530355 та №821241 від 18.03.2015 року, які долучені до позову, однак, підтверджень обставинам, що квиток №530355 був придбаний позивачем особисто та вимушено не надано. Інші, подані позивачем квитки не слугували підставою позову, а їх походження і особа, яка їх придбавала невідомі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про невірність застосування судом норм матеріального чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до невірного вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно зі ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307,309,314 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1,- відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: