Справа №333/1597/15-ц
Провадження №2/333/1235/15
09 листопада 2015 року м.Запоріжжя
Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі:
головуючого судді Тучкова С.С.,
при секретарі Шелесько Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м.Запоріжжя, цивільну справу №333/1597/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 ОСОБА_2» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором і звернення стягнення на предмет іпотеки, -
Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив на підставі ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідачі, повідомлені судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявилися і не повідомили суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомлених належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків.
За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.
Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до п.3.3 кредитного договору №014/17-41/1489-38 від 12.08.2008 року проценти нараховуються щомісяця на суму кредиту за весь строк користування кредитом, включаючи день надання та день повного погашення кредиту, виходячи з фактичної кількості днів в місяці та році (метод факт/факт). Проценти підлягають сплаті позичальником у складі ануїтетних платежів у порядку, визначеному ст.7 кредитного договору.
Згідно з п.7.1 кредитного договору №014/17-41/1489-38 від 12.08.2008 року позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними платежами в розмірі згідно з графіком погашення кредиту та інших платежів (а.с.14-15).
На підставі п.7.2 кредитного договору №014/17-41/1489-38 від 12.08.2008 року позичальник зобовязується здійснювати погашення кредиту та процентів ануїтетними платежами у валюті кредиту кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту в дату, визначену п.1.3.3 договору (12 числа кожного календарного місяця протягом строку кредиту).
Відповідно до п.7.1 кредитного договору №014/17-41/1489-38 від 12.08.2008 року у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором кредитор має право вимагати дострокового виконання грошових зобовязань згідно умов, викладених у ст.9 договору.
На підставі п.16.3 кредитного договору №014/17-41/1489-38 від 12.08.2008 року за прострочення виконання будь-яких грошових зобовязань за кредитним договором позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1% від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення.
Відповідно п.2.1 іпотечного договору №б/н від 12.08.2008 року іпотека забезпечує повне виконання грошових зобовязань ОСОБА_3, що випливають та/або виникнуть у майбутньому з кредитного договору №014/17-41/1489-38 від 12.08.2008 року, укладеного між іпотекодержателем та позичальником, а також з будь-яких змін до нього.
Згідно з п.1.2 іпотечного договору №б/н від 12.08.2008 року вартість предмета іпотеки на момент укладання договору визначена за згодою сторін відповідно до ринкової вартості предмета іпотеки і становить 918262,00 гривень.
На підставі п.2.2 іпотечного договору №б/н від 12.08.2008 року іпотекодержатель також має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги, зокрема, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за кредитом, сплати неустойки.
Відповідно до п.7.1 іпотечного договору №б/н від 12.08.2008 року іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а в разу їх невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, зокрема, у разі повного або часткового невиконання або неналежного виконання всіх або окремих зобовязань, що забезпечені іпотекою.
На підставі п.7.2 іпотечного договору №б/н від 12.08.2008 року у випадках, передбачених п.7.1 договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю (та позичальнику) письмову вимогу про усунення відповідного порушення протягом 30 днів з моменту отримання іпотекодавцем (та позичальником) цієї вимоги. Якщо протягом встановленого 30-тиденного строку вимога іпотекодержателя залишається невиконаною, іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до п.7.3.1 іпотечного договору №б/н від 12.08.2008 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, за рішенням суду у встановленому законодавством порядку.
Пунктом 7.3 іпотечного договору №б/н від 12.08.2008 року передбачено, що право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, передбачених договором іпотеки, належить іпотекодержателю.
ОСОБА_3 вимоги кредитного договору №014/17-41/1489-38 від 12.08.2008 року не виконує, в обумовлені строки кредит та відповідну платню по ньому не сплачує.
Позивач звертався до відповідачів з вимогою про сплату заборгованості по кредиту, попереджав про звернення до суду, однак останні заходів до погашення заборгованості не вжили.
Статтями 14 та 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.
На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Згідно зі ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.
Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом.
На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів.
Згідно з ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Частиною 6 ст.3 Закону «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами.
Відповідно до ст.11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотекиє
Згідно зі ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.
Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК).
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач ОСОБА_5 є майновим поручителем перед позивачем за виконання позичальником ОСОБА_3 умов кредитного договору №014/17-41/1489-38 від 12.08.2008 року. У звязку з невиконанням позичальником вимог зазначеного кредитного договору банк набув право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобовязання на момент звернення стягнення, у тому числі суму заборгованості за кредитом та відсотками, пені, незалежно від настання строку виконання боргового зобовязання, який зазначено у кредитному договорі.
При цьому як роз'яснено у п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).
Суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК України щодо заставодавця).
Таким чином, з урахуванням викладеного, установивши, що особа позичальника є відмінної від особи іпотекодавця, суд приходить до висновку про задоволення вимог ПАТ «ОСОБА_1 ОСОБА_2» про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки через порушення боржником основного зобов'язання, банк в силу ст.ст.33, 39 Закону України «Про іпотеку» має право задовольнити свої вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.
Отже, є підстави для одночасного звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення суму заборгованості за кредитним договором, відповідно до приведеного позивачем розрахунку, який суд визнає належним доказом по справі.
Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, з урахуванням уточнених останнім позовних вимог, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідачів. При повному задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. У звязку з викладеним, з відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати позивача, понесені у звязку із вимогою майнового характеру про стягнення заборгованості за кредитним договором згідно з платіжним дорученням №385915 від 18.02.2015 року у розмірі 3654,00 гривень (а.с.4). При цьому пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачується судовим збором як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред'явлена після вирішення вимоги про виконання основного зобов'язання (стягнення заборгованості тощо). У звязку з тим, що позивачем не було сплачено судовий збір за вимогу немайнового характеру про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому з відповідача ОСОБА_4 підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 487,20 гривень.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.14, 526, 610, 612, 617, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст.3, 11, 12, 33 Закону «Про іпотеку», ч.4 ст.169, ст.ст.10, 11, 16, 59, 60, 88, 209, 214-215 ЦПК України, суд
Позов Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 ОСОБА_2» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором і звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2) в дохід держави судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок витрат по сплаті позивачем судового збору за вимогою немайнового характеру про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Копію заочного рішення надіслати відповідачам не пізніше трьох днів з дня його проголошення. Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м.Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Комунарського районного суду
м.Запоріжжя С.С. Тучков