АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7291/15 Справа № 203/1554/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Маймур Ф. Ф. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Прудченко В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Кіровській відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання договорів дійсними та звернення стягнення на предмет застави, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з неодноразово уточненим позовом до ОСОБА_3 про визнання договорів дійсними та звернення стягнення на предмет застави, мотивуючи тим, що у січні 2012 року до нього звернувся відповідач з проханням позичити йому грошові кошти у розмірі 7.000 євро та запропонував в якості застави свій автомобіль.

Зазначав, що у зв'язку з цим 03 січня 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики на строк до 21 березня 2012 року та договір застави належного ОСОБА_3 транспортного засобу - автомобіля марки «Lexus GS300», реєстраційний номер НОМЕР_1, що було оформлено розпискою.

Вказував, що 04 січня 2012 року ОСОБА_3 надав йому нотаріальну посвідчену довіреність, якою уповноважив його користуватися, експлуатувати та розпоряджатися спірним автомобілем, а він передав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 7.000 євро.

Посилаючись на те, що його неодноразові звернення до відповідача з вимогою про повернення коштів залишені без задоволення та борг до теперішнього часу не повернуто, просить суд ухвалити рішення, яким визнати дійсними договір позики від 03 січня 2012 року, укладений між ним та ОСОБА_3 у формі розписки, складеної останнім, згідно якої він позичив у нього грошові кошти у розмірі 7.000 євро зі строком повернення до 21 березня 2012 року; договір застави від 03 січня 2012 року, укладений між ним та ОСОБА_3 у формі розписки, складеної останнім, згідної якої відповідач в рахунок виконання зобов'язань за договором позики від 03 січня 2012 року передав йому у заставу автомобіль марки «Lexus GS300», реєстраційний номер НОМЕР_1, який на праві власності належить ОСОБА_3; задовольнити його вимоги за договором позики від 03 січня 2012 року у розмірі 218.733 грн.57 коп. шляхом звернення стягнення на предмет застави на транспортний засіб - автомобіль марки «Lexus GS300», реєстраційний номер НОМЕР_1, який на праві власності належить ОСОБА_3, шляхом реалізації предмета застави на публічних торгах за початковою ціною 211.691 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 червня 2015 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 03 січня 2012 року відповідачем ОСОБА_3 була складена розписка, в якій зазначено, що відповідач взяв у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 7.000 євро, під заставу залишив автомобіль марки «Lexus GS300», реєстраційний номер НОМЕР_1, з терміном повернення взятих на себе зобов'язань до 21 березня 2012 року.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

04 січня 2012 року відповідачем ОСОБА_3 була видана на ім'я ОСОБА_2 нотаріально посвідчена довіреність, якою відповідач уповноважив позивача користуватися, експлуатувати та розпоряджатися від його імені на умовах, за ціну та на строки за його розсудом, належним автомобілем. Довіреність видана з правом передоручення повноважень третім особам; з правом скасування довіреностей, виданих в порядку передоручення; з правом тимчасового виїзду за межі України і дійсна на строк повноважень, строком на три роки, тобто по четверте січня дві тисячі п'ятнадцятого року (а.с.8).

Спірний транспортний засіб марки «Тойота Лексус», реєстраційний номер НОМЕР_1, належить на праві власності ОСОБА_3

З матеріалів справи також вбачається, що 20 листопада 2012 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суми боргу у розмірі 275.736 грн.50 коп. згідно договору позики від 21 вересня 2010 року.

На підставі зазначеного рішення суду був виданий виконавчий лист від 18 грудня 2012 року, який пред'явлений до виконання в Кіровський ВДВС Дніпропетровського МУЮ та 21 січня 2013 року постановою головного державного виконавця Кіровського ВДВС ДМУЮ відкрито виконавче провадження.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно зі ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

В рамках зазначеного виконавчого провадження №36028102 постановою головного державного виконавця Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28 січня 2013 року, якою було накладено арешт на все майно, в межах суми стягнення, що належить ОСОБА_3 та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_3 Дана постанова була направлена до виконання, викладені обставини підтверджуються копією виконавчого листа від 18 грудня 2012 року, копією постанови від 21 січня 2013 року, копією постанови від 28 січня 2013 року та копіями супровідних листів, наявними в матеріалах справи (а.с.119-121).

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції правомірно виходив з того, що договір застави може вважатися дійсним, якщо сторонами, між якими він був укладений, були виконанні вимоги закону щодо форми його укладення, яка повинна бути письмовою відповідно до ст.207 ЦК України, з обов'язковим нотаріальним посвідченням договору, згідно ст.640 ЦК України, та державною реєстрацією в відповідних реєстраційних органах, за результатами здійснення зазначених дій, крім того, вірно взяв до уваги наявне в Кіровському ВДВС Дніпропетровського МУЮ виконавче провадження, в рамках якого було накладено арешт на спірний транспортний засіб з метою виконання рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 листопада 2012 року, яке набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Договір позики міг бути оформлений у виді розписки, в тім оформлення договору застави розпискою чинним законодавством не передбачено.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст.572 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Згідно ч.1 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст.16 Закону України «Про заставу» передбачено, що право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжував має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Колегія суддів наголошує на тому, що в установленому законом порядку договір застави транспортного засобу від 03 січня 2012 року, укладений у формі розписки між позивачем та відповідачем, не укладався.

Доводи позивача, приведені в уточненій позовній заяві, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Оскільки рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального й процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.