Ухвала іменем україни
16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЮровської Г.В.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Огир Людмила Андріївна, про визнання договорів дарування недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування, оскільки вони є фіктивними, укладені без наміру створити юридичні наслідки, але з метою уникнення виконання договору позики. В обґрунтування позову зазначала, що 27 травня 2013 року між нею та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого остання отримала грошові кошти у сумі 243 600 грн, що еквівалентно 30 тис. доларів США, з терміном повернення до 27 травня 2018 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 грудня 2013 року стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 447 020 грн 10 коп. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 листопада 2013 року, у порядку забезпечення позову, судом було накладено арешт на належне ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2.

Також позивачка вказувала, що 22 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені нотаріально посвідчені договори дарування, відповідно до умов яких ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 належну їй квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2.

У зв'язку з накладенням на підставі ухвали суду арешту на квартири, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними договори дарування квартир від 22 листопада 2013 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 22 листопада 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 1275.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 22 листопада 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 1276.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 09 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені фіктивні договори, оскільки у сторін був відсутній намір реально передати майно та створити правові наслідки. Оспорювані правочини були укладені з метою приховати майно, на яке було накладено арешт в порядку забезпечення позову про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики.

Апеляційний суд, скасувавши рішення суду першої інстанції та ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що підстави для застосування положень ст. 234 ЦК України до спірних правовідносин, відсутні.

З такими висновками апеляційного суду не можна погодитись, оскільки вони зроблені з порушенням закону та не відповідають матеріалам справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу (ч.1 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Так, судами встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належали квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_3., про стягнення суми боргу за договором позики стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 27 травня 2013 року № 187 у розмірі 241 600 грн та пеню - 205 420 грн 10 коп.

Під час розгляду вищевказаної справи до прийняття зазначеного рішення з метою забезпечення позову ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 листопада 2013 року було накладено арешт на нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2, а саме на вищезазначені спірні квартири.

На виконання зазначеної ухвали за рішенням державного реєстратора державної реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, прийнятим цього самого дня - 22 листопада 2013 року о 15 годині 36 хвилин 35 секунд до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 ( витяг сформований 22 листопада 2013 року о 15 годині 43 хвилини 05 секунд (а.с.120).

Запис про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 зроблено не було.

Цього самого дня - 22 листопада 2013 року у день прийняття ухвали про арешт нерухомого майна ОСОБА_2 уклала із своїм батьком - ОСОБА_3 договори дарування зазначених квартир (а. с. 10, 11).

Нотаріальне посвідчення цих договорів за реєстраційними № № 1275 та 1276 відбулось приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. на підставі витягів з державного реєстру речових прав, отриманих нотаріусом за декілька хвилин до внесення державним реєстратором запису про обтяження на одну із квартир, а саме станом на 22 листопада 2013 року о 15 год 29 хв. № 36286798 та о 15 год. 34 хв. № 36286798.

Після вчинення нотаріального посвідчення вказаних договорів до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Огир Л.А. як державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_2, звернувся ОСОБА_3. Проводячи пошук інформації в державних реєстрах, приватний нотаріус 22 листопада 2013 року о 16 годині 16 хвилин отримала інформацію, згідно з якою виявлено запис про державну реєстрацію обтяження даної квартири, номер запису обтяження 3504652, дата та час реєстрації: 22 листопада 2013 року о 15 годині 32 хвилини, у зв'язку із чим як державний реєстратор права власності прийняла рішення відмовити у реєстрації права власності на обдарованого ОСОБА_3 (а. с. 55).

На підставі договору дарування від 22 листопада 2013 року № 1275 нотаріусом як держаним реєстратором був зареєстрований перехід права власності на квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_2 до ОСОБА_3

Установивши зазначені обставини укладення договорів дарування нерухомого майна та враховуючи пояснення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в ході судового розгляду справи щодо їхньої справжньої мети укладення договорів дарування квартир та подальшого правового статусу цих квартир. А також дані про те, що ОСОБА_3. залишився проживати у своїй квартирі АДРЕСА_3, а ОСОБА_2 з 01 квітня 2014 року зареєструвалась у подарованій батьку квартирі АДРЕСА_2 та оцінюючи зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про фіктивність укладених договорів дарування та визнав їх недійсними.

При цьому суд зазначив, що відповідачі при вчиненні правочинів дарування нерухомого майна не мали наміру створити відповідні правові наслідки, а мали на меті приховати майно та уникнути його арешту і реалізації на виконання боргового зобов'язання ОСОБА_2

Зазначений висновок узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Тому за правилами статті 234 ЦК України правочин, який вчиняється без наміру створити правові наслідки, які обумовлені цим правочином, є фіктивним і визнається судом недійсним.

Недійсність фіктивного правочину пов'язана з порушенням умови дійсності правочину, передбаченої у ч. 5 ст. 203 ЦК України. Таким чином, встановивши факт укладення відповідачами договорів дарування без наміру досягнення передбачених цими правочинами правових наслідків, а з метою неправомірного приховання майна від його арешту і реалізації у забезпечення виконання боргових зобов'язань одним із відповідачів перед позивачем, суд першої інстанції правильно застосував норму ст. 234 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, фактично вдався до переоцінки доказів, які були досліджені і оцінені судом першої інстанції, без дослідження нових доказів у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 234 ЦК України.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Оскільки суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, порушив норми процесуального права, , тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 квітня 2015 року скасувати, рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур Т.О. Писана О.В. Попович