АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6388/15 Справа № 190/861/13 Головуючий у 1 й інстанції - Резніченко М.С. Доповідач - Болтунова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

при секретарі - Безрукавому Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року по справі за позовом П'ятихатського районного центру зайнятості Дніпропетровської області до ОСОБА_2 про стягнення надлишково виплачених коштів,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь П'ятихатського районного центру зайнятості в рахунок відшкодування надлишково виплачених коштів 13 031,31 грн. Додатковим рішенням цього ж суду від 19 травня 2015 року вирішено питання про стягнення судового збору та виправлена арифметична помилка щодо стягнутої суми, яка складає 13 031,01 грн. ( а.с.92,99)

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилався на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим, судом були неправильно встановлені обставини по справі та допущені порушення норм матеріального і процесуального права, просив його скасувати на ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. ( а.с.101)

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у травні 2010 року відповідач звернувся до позивача з питання пошуку роботи. За його заявою, Центром зайнятості, 21 травня 2010 року, відповідно до п.п. 1, 3, 4 ст. 22, п. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», він отримав статус безробітного, з призначенням допомоги по безробіттю тривалістю 360 календарних днів. 01 червня 2010 року дана допомога по безробіттю була припинена, на підставі п.п.1, п.1 ст.31 зазначеного закону, у зв'язку з працевлаштуванням ОСОБА_2

У подальшому, 15 червня 2010 року відповідач повторно звернувся до Центру з метою сприяння у пошуку роботи. 22 червня 2010 р. йому був наданий статус безробітного та, з урахуванням попередньої реєстрації, призначена допомога по безробіттю тривалістю 349 календарних днів.

Наказом директора Центру від 27.07.2010 р. № 239 ОСОБА_2 виплачено залишок допомоги по безробіттю для організації підприємницької діяльності, а з 28 липня 2010 року виплата допомоги була припинена. (а.с. 17 звор., 19)

З матеріалів справи видно, що розмір допомоги по безробіттю відповідачу розраховувався Центром зайнятості, відповідно до положень п.1 ст.23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а також Порядком «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року.

Позивачем, при обчисленні середньої заробітної плати для визначення розміру належної відповідачу допомоги по безробіттю була врахована одна довідка про середню заробітну плату з останнього місця роботи та виплачена допомога по безробіттю у розмірі 28 252,18 грн.

07 грудня 2011 року при перевірці бази даних П'ятихатського РЦЗ виявлено, що ОСОБА_2 було нараховано та виплачено допомоги по безробіттю надлишково у розмірі 13031,01 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Центром зайнятості при обчисленні середньої заробітної плати для розрахунку розміру належної відповідачу допомоги по безробіттю, була допущена рахункова помилка, що призвело до завищення розміру його середньомісячної заробітної плати та допомоги по безробіттю.

Проте з таким висновком колегія суддів не погоджується, вважає його помилковим, оскільки судом були неправильно застосовані норми матеріального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ч.3 ст.36 Закону України « Про загальнообов*язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлює спеціальні правила про повернення безпідставно отриманої допомоги по безробіттю, передбаченої цим Законом, що виключає застосування до таких відносин положення ст.1215 ЦК України.

Частина третя ст.36 названого Закону покладає на застрахованого обов*язок повернути суми виплаченого забезпечення, якщо вони були виплачені внаслідок умисного невиконання застрахованим своїх обов*язків ( щодо надання відомостей про обставини, які впливають на право отримання забезпечення та відповідних соціальних послуг). А отже, підставою повернення застрахованим отриманих сум забезпечення або вартості отриманих соціальних послуг є зловживання з боку застрахованого, унаслідок якого виплата здійснювалась без достатньої правової підстави.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами по справі, що для визначення розміру належної допомоги по безробіттю, відповідачем до Центру були подані дві довідки про середню заробітну плату від 15.06.2010 р. № 1, видану ФОП ОСОБА_3 під час першої реєстрації, та від 07.05.2010 р. № 1249, видану ПАТ КБ «Правекс Банк» під час наступної реєстрації. А отже відповідачем були виконані обов*язки щодо надання відомостей, у розумінні вказаної норми Закону.

Однак, позивачем при вирішенні зазначеного питання, була врахована лише одна довідка № 1249 від 07 травня 2010 року про середню заробітну плату відповідача, яка видана ПАТ КБ «Правекс Банк» і, як наслідок цього, мала місце надлишкова виплата коштів у сумі 13031,01 грн., що на думку судової колегії не може бути визнана як рахункова помилка.

Крім того, при вирішенні спору, судом першої інстанції були неправильно застосовані норми ст.ст. 1166, 1212, 1213 ЦК України, так як вони не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами.

Аналізуючи зміст рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що воно не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, а тому не може залишатися в силі і підлягає скасуванню, на підставі п.4 ст.309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. А отже апеляційна скарга задовольняється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 19 травня 2015 року скасувати і в задоволенні позовних вимог П'ятихатського районного центру зайнятості відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: