АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2723/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 21 Левченко В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВасиленко Л. І.
суддівПодороги В. М. , Бородійчука В. Г.
при секретаріАнкудінові О. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 вересня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Чорнобаївського районного округу Бабак Олег Володимирович, про визнання договору дарування частини будинку недійсним,

в с т а н о в и л а :

06 квітня 2015 р. ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа приватний нотаріус Чорнобаївського районного округу Бабак О.В., про визнання договору дарування частини будинку недійсним.

В обґрунтування зазначених вимог зазначила, що 23 жовтня 1959 р. нею було укладено шлюб з ОСОБА_10 За час перебування у шлюбі подружжя набуло у власність частину житлового будинку з надвірними спорудам, що розташований в АДРЕСА_1, правовстановлюючий документ був виданий на позивачку.

З жовтня 1997 р. чоловік позивача - ОСОБА_10 почав переконувати її у необхідності складання заповіту на їхню доньку ОСОБА_11, яка являється однією із трьох їхніх дітей, оскільки, на його думку, вона була найменш забезпеченою. У ІНФОРМАЦІЯ_1. чоловік позивача помер, а у грудні 2000 р. донька ОСОБА_7 умовила позивача скласти заповіт на її користь. На наступний день у приміщенні приватного нотаріуса, будучи неграмотною та погано розуміючи українську мову, позивач підписала документ, вважаючи, що підписує заповіт.

З грудня 2014 р. відповідач переїхала проживати до позивача та почала влаштовувати сварки, ображати її та принижувати.

В березні 2015 р. вона звернулася до сільської ради де її повідомили, що власником будинку у якому вона мешкає є відповідач, а в приміщенні нотаріальної контори їй видали примірник договору дарування.

Посилаючись на те, що вона під час складання правочину помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, а саме природи правочину, прав і обов'язків сторін, була впевнена, що підписує заповіт, позивач просить суд визнати договір дарування частини будинку в АДРЕСА_1 від 19 грудня 2000 р. укладений між нею та відповідачем недійсним, таким, що вчинений під впливом помилки.

Рішенням Чорнобаївського районнного суду Черкаської області від 24 вересня 2015 р. у позові ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Чорнобаївського районного нотаріального округу Бабак О.В., про визнання договору дарування частини будинку недійсним було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення яким позов повністю задовольнити.

При цьому, апелянт зазначила, що під час укладення оскаржуваного договору вона помилилася, щодо обставин які мають істотне значення, а саме, щодо природи правочину, прав і обов'язків сторін, оскільки була запевнена і твердо переконана, що підписує заповіт, зміст якого зможе у будь-який момент змінити, а відповідач ОСОБА_7, в свою чергу, буде надавати їй всю необхідну підтримку та допомогу, а тому вважає, що договір дарування частини житлового будинку, укладений між сторонами правочину слід визнати недійсним, оскільки вчинений під впливом помилки.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, що з'явились, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до відхилення

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що доводи позивача про те, що вона помилилася під час складання правочину, щодо обставин, які мають істотне значення, а саме природи правочину, прав, обов'язків сторін, спростовуються матеріалами нотаріальної справи, а саме довідкою - характеристикою щодо відчуження будинку № 948 від 05 грудня 2000 р. та довідкою про право власності на житловий будинок, яка видається у зв'язку з відчуженням будинку № 429 від 2000 р., які позивач особисто замовляла та отримувала для оформлення договору дарування, а ці обставини свідчать про волевиявлення позивача на відчуження належної їй нерухомості.

Посилання позивача на ту обставину, що вона є неграмотною та погано розуміє українську мову, за висновками суду першої інстанції, спростовуються поясненнями позивача в судовому засіданні про те, що вона самостійно оформляла спадщину у нотаріуса після смерті свого чоловіка у 1998 р. та отримала відповідне свідоцтво, що свідчить про певну обізнаність позивача з порядком та умовами оформлення права власності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з даним позовом 06 квітня 2015 р., позивач як на підставу звернення послалась, зокрема на ст. 229 ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 р., яка регламентує правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки.

При цьому, в якості вимоги, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування частини будинку в АДРЕСА_1 від 19 грудня 2000 р., який був укладений між нею - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, як такий, що вчинений під впливом помилки.

Згідно з п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 р.) який набрав чинності з 1 січня 2004 р., Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Отже, правовідносини сторін виникли та не були продовжені до 1 січня 2004 р., тому суд першої інстанції для вирішення спору правомірно застосовував норми ЦК УРСР.

За положеннями ст. 243 ЦК УРСР 1963 р., який діяв на час укладення спірного договору, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 цього Кодексу угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду в п. 11 постанови від 28.04.78 N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (з наступними змінами), відповідно до ст. 56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Правила ст. 56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди.

Так, судом встановлено, що позивачу ОСОБА_6 на праві приватної власності належали 29/150 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1.

19 грудня 2000 р. між позивачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_7, яка діяла від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_8, було укладено договір дарування зазначеної частини будинку, за яким ОСОБА_6 безоплатно передала у власність ОСОБА_7 та ОСОБА_8 29/150 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом Чорнобаївського районного нотаріального округу Бабаком О.В.

Зі змісту спірного договору вбачається, що його було підписано в присутності нотаріуса, особу сторін, встановлено, їхню дієздатність та належність ОСОБА_6 частини будинку, що відчужуються, перевірено.

Копію договору дарування позивач ОСОБА_6 отримала 19 грудня 2000 р., про що свідчить її особистий підпис у книзі вчинення нотаріальних дій.

Згідно довідки Староковрайської сільської ради за № 193 від 01.04.2015 р. отримана в дар частина будинку по погосподарській книзі № 5 рахується за ОСОБА_7 (номер об'єкта ПГО 0414-1), за цією адресою зареєстрована і проживає її мати - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду в п. 2 постанови «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.78 N 3, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував зазначені положення законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, належним чином встановив наявність обставин, які могли б бути підставою для визнання угоди недійсною відповідно до ст. 56 ЦК УРСР, дав відповідну правову оцінку тій обставині, що позивач, зокрема для укладання в подальшому саме договору дарування особисто замовляла та отримувала довідку - характеристику щодо відчуження будинку № 948 від 05 грудня 2000 р. та довідку про право власності на житловий будинок, яка видається в зв'язку з відчуженням будинку № 429 від 2000 р., та отримала копію спірного договору ще 19 грудня 2000 р.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що вона під час укладання спірного правочину помилилась щодо суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази свідка - сільського голови ОСОБА_12, про те, що весною 2015 р. до неї звернулась ОСОБА_6 з проханням змінити заповіт, на що їй було роз'яснено, що нею був укладений договір дарування, а не заповіт, є безпідставними так як суд обґрунтовано врахував те, що дані покази свідчать лише про те, що між сторонами виникли конфліктні відносини на початку 2015 р. При цьому суд дійшов висновку, що підставою для оспорювання договору дарування стали не обставини які існували під час його укладання 19 грудня 2000 р., а ті які виникли після конфлікту сторін у 2015 р.

Враховуючи те, що посилання апелянта в апеляційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження при розгляді даної справи, а судом повно та всебічно перевірені надані сторонами докази, дана їм належна оцінка у рішенні, які належним чином мотивовані і за своїм змістом та формою відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 24 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :