У х в а л а

іменем україни

11 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Корольова Тетяна Опанасівна, про визнання недійсним договору дарування, визнання недійсними та скасування державних актів про право власності на земельну ділянку,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 29 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив:

- визнати недійсним договір дарування частини земельної ділянки площею 0,0482 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, від 26 червня 2006 року № 1573, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корольовою Т.О.;

- визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_3 управлінням Держкомзему у м. Одесі 29 вересня 2011 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_2;

- визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданий ОСОБА_4 управлінням Держкомзему у м. Одесі 29 жовтня 2007 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_4.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10 березня 2004 року він придбав за договором купівлі-продажу земельну ділянку, розташовану за вказаною вище адресою, загальною площею 0,0964 га, цільовим призначенням якої є індивідуальне садівництво та на якій побудував житловий будинок, але правовстановлюючі документи не отримав.

Вказав, що 26 червня 2006 року він уклав з ОСОБА_4 договір дарування, відповідно до якого він подарував, а відповідачка прийняла у дар частину зазначеної земельної ділянки площею 0,0482 га, яку він вважав вільною через відсутність побудованих на ній будівель.

Посилаючись на те, що, укладаючи договір дарування, сторони припустилися помилки щодо частини земельної ділянки, яка відчужується, а про її наявність він довідався лише 26 квітня 2013 року під час звернення до реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області для реєстрації права власності на житловий будинок, розташований на вказаній земельній ділянці, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 липня 2013 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування частини земельної ділянки площею 0,0482 га, що розташована по АДРЕСА_1, від 26 червня 2006 року № 1573, виданий приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корольовою Т.О.

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_3 управлінням Держкомзему у м. Одесі 29 вересня 2011 року, який зареєстровано управлінням Держкомзему у м. Одесі в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_2.

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданий ОСОБА_4 управлінням Держкомзему у м. Одесі 29 жовтня 2007 року, який зареєстровано Одеською міською радою в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_4.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 липня 2013 року скасовано.

У задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 квітня 2015 року заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2014 року у зв'язку із нововиявленими обставинами задоволено.

Скасовано рішення апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2014 року та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0482 га, розташованої по АДРЕСА_1, від 26 червня 2006 року № 1573, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корольовою Т.О.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_3 управлінням Держкомзему у м. Одесі від 29 вересня 2011 року, який зареєстровано в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю за НОМЕР_2.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданий ОСОБА_4 управлінням Держкомзему у м. Одесі від 29 жовтня 2007 року, який зареєстровано Одеською міською радою у книзі реєстрації за НОМЕР_4.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду від 29 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про перегляд рішення апеляційного суду від 04 листопада 2014 року за нововиявленими обставинами та залишити в силі вказане судове рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, пред'явлений з підстав, установлених ст. 229 ЦК України, виходив з того, що обидві сторони помилялись щодо фактичних обставин правочину, в результаті чого помилково нотаріально був оформлений договір дарування частини земельної ділянки, на якій знаходились споруди.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що ОСОБА_3 правильно сприймав фактичні обставини правочину, які нотаріус правильно зазначив у тексті договору та які відповідали його волевиявленню, а посилання позивача на допущення нотаріусом помилки при оформленні договору дарування не можуть вважатися помилкою в розумінні ст. ст. 203, 299, 717 ЦК України, а свідчать про недбалість самого ОСОБА_3 при оформленні угоди.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення апеляційного суду від 04 листопада 2014 року у зв'язку із нововиявленими обставинами, скасувавши це рішення та ухваливши нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 надано саме той план на земельну ділянку, яку він бажав подарувати ОСОБА_4, а відповідно до п. п. 7, 10 спірного договору дарування обставини, на які посилається заявник, є істотними та існували на час розгляду справи, однак не були надані під час розгляду в суді апеляційної інстанції, тому дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Проте з такими висновками апеляційного суду колегія суддів касаційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 червня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір дарування частини земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_4 прийняла в дар частину земельної ділянки площею 0,0482 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка в цілому складається з 0,0964 га, в тому числі по угіддях: 0,0074 га - під капітальною забудовою; 0,0119 га - під прибудинковою територією; 0,0771 га - багаторічні насадження для ведення індивідуального садівництва.

У п. 7 договору зазначено, що на відчужуваній частині земельної ділянки відсутні житловий будинок, господарські будівлі та споруди.

Згідно з п. 10 договору сторони стверджували, що на зазначеній частині земельної ділянки не знаходяться житловий будинок, господарські будівлі або інші споруди (а. с. 10).

Невід'ємною частиною договору дарування є план земельної ділянки, в якому зазначено схематично, яка частина земельної ділянки відчужується (а. с. 11).

На підставі вказаного договору ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 29 вересня 2011 року, а ОСОБА_4 - державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 29 жовтня 2007 року (а. с. 12, 13).

Звертаючись до апеляційного суду із заявою про перегляд рішення цього ж суду від 04 листопада 2014 року у зв'язку із нововиявленими обставинами, ОСОБА_3 посилався на те, що після розгляду справи він знайшов план земельної ділянки, яку насправді мав намір подарувати, який готувався як додаток до договору.

Згідно зі ст. 361 ЦПК України підставами перегляду рішення або ухвали суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Як роз'яснено у п. п. 3, 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами», нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (ч. 2 ст. 361 ЦПК).

При цьому неподання стороною або особою, яка бере участь у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 361 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Судове рішення не може переглядатись у зв'язку з нововиявленими обставинами у разі якщо обставини, передбачені ч. 2 ст. 361 ЦПК України, відсутні, а є підстави для перегляду судового рішення в апеляційному чи касаційному порядку або Верховним Судом України, а також якщо обставини, визначені ч. 2 ст. 361 ЦПК України, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи.

При вирішенні питання про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами суд має виходити з визначених ч. 2 ст. 361 ЦПК України підстав, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, та дотримання заявником умов, що містяться в ст. ст. 362, 364 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 362 ЦПК України заяви про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами можуть бути подані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, протягом одного місяця з дня встановлення обставини, що є підставою для перегляду.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 та скасовуючи рішення суду від 04 листопада 2014 року, апеляційний суд наведених вимог закону не врахував; приймаючи на підтвердження існування нововиявлених обставин план земельної ділянки, яку останній мав намір подарувати, не звернув уваги на те, що за наявності в матеріалах справи чинного плану земельної ділянки, який є невід'ємною частиною спірного договору дарування, про існування іншого плану було або могло бути відомо позивачу (заявнику) на час розгляду даної справи апеляційним судом, а тому дійшов передчасного висновку про те, що наведені ним доводи у розумінні ст. 361 ЦК України є підставою для перегляду рішення суду у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду за наслідками задоволення заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами постановлене з порушенням норм процесуального права й підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 29 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська