Справа № 371/639/15 Головуючий у І інстанції Гаврищук А.В.
Провадження № 22-ц/780/4251/15 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 22 16.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

16 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Приходька К.П.,

суддів Березовенко Р.В., Голуб С.А.,

при секретарі: Якимчук Ю.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 08 червня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Потік-Агро», Відділу Держземагенства у Миронівському районі про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування його державної реєстрації,-

встановила:

у березні 2015 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 За життя померла була власником земельної ділянки, розташованої на території Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області. Після її смерті вказаною земельною ділянкою володіє позивач на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 06 вересня 2011 року, виданого державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори.

У листопаді 2014 року їй стало відомо, що вказаною земельною ділянкою користується ТОВ «Потік-Агро» на підставі договору оренди, укладеного з її покійною матір'ю.

Після цього позивач зверталася до ТОВ «Потік-Агро» із заявами про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки, однак на її звернення відповідач повідомив, що підстав для розірвання договору немає, від подальшого використання земельної ділянки він не відмовляється, і буде здійснювати її обробіток.

Також зазначала, що на її звернення до Відділу Держземагентства у Миронівському районі Київської області стало відомо, що договір оренди земельної ділянки між ТОВ «Потік-Агро» та ОСОБА_3 зареєстровано в управлінні Держкомзему у Миронівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 28 грудня 2011 року за №01796.

Проте позивачка зауважила, що договір оренди вищевказаної земельної ділянки є недійсним, та його державна реєстрація має бути скасована, оскільки державна реєстрація договору відбулася уже після смерті її матері.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 08 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 . подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Миронівського районного суду Київської області від 08 червня 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Зазначила, що рішення ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги посилається на те, що договір оренди вищевказаної земельної ділянки є недійсним, та його державна реєстрація має бути скасована, оскільки державна реєстрація договору відбулася уже після смерті її матері.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 06 вересня 2011 року, виданого державним нотаріусом Миронівскої державної нотаріальної контори та зареєстрованого у реєстрі за №1-1520 належить земельна ділянка площею 4,1765га., кадастровий НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області.

Як встановлено, у грудні 2010 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Потік-Агро» було укладено договір оренди земельної ділянки НОМЕР_3, площею 4,1765га, яка належала ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2. Вказаний договір зареєстрований в Управлінні Держкомзему у Миронівському районі Київської області 28 грудня 2011 року, строк дії договору п'ять років. Із вказаних пояснень також встановлено, що у договорі укладеному та підписаному сторонами дата його укладення не проставлялася.

Вказані обставини на, які посилався представник відповідача позивач ОСОБА_2 не спростовувала. На запитання суду пояснила, що вона не оскаржує того факту, що договір підписано саме її матір'ю.

В порядку ч. 4 ст.10 ЦПК України судом було роз'яснено позивачу, відповідно до ст.ст.143,144 ЦПК України право заявити клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Позивач вказаним правом скористатися не забажала зазначивши, що підставою звернення до суду не є оскарження дійсності підпису її матері на спірному договорі оренди земельної ділянки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що вбачається із свідоцтва про смерть серії І-ОК №207688, виданого виконкомом Полівської сільської ради Миронівського району, Київської області.

Крім того, 28 грудня 2011 року договір оренди земельної ділянки НОМЕР_3, площею 4,1765 га, яка належала ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Потік-Агро» було зареєстровано в Управлінні Держкомзему у Миронівському районі Київської області 28 грудня 2011 року, строк дії договору п'ять років.

Після смерті ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом вищезазначена земельна ділянка, розташована на території Потіцької сільської ради Миронівського району перейшла у власність позивача - ОСОБА_2

Листом №3 від 17.03.2015 року позивачу було відмовлено у розірванні спірного договору та надано відповідні роз'яснення причин відмови.

Також, на звернення позивача, відділ Держземагентства у Миронівському районі Київської області листом №Ц-7/0-6/6-15 від 20 березня 2015 року повідомив позивача, що перевіркою книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю, право постійного користування землею та договорів оренди, встановлено, що за №01796 від 28 грудня 2011 року зареєстровано договір оренди між ОСОБА_3 та ТОВ «Потік-Агро» терміном на 5 років. Також відділ Держземагентства у Миронівському районі Київської області надав їй належним чином засвідчений примірник договору оренди землі, який зареєстровано в управлінні Держкомзему у Миронівському районі, 28 грудня 2011 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 28 грудня 2011 року за №01796.

Із доказів, що містяться в матеріалах справи встановлено, що умови договору в 2011, 2012, 2013, 2014 роках сторонами виконуються, орендна плата орендарем сплачується, позивач від одержання орендної плати не відмовляється.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

У відповідності до статті 2 Закону України «Про оренду землі», відносини, що пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Крім того сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).

За змістом ч.2 ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Також відповідно до ст.14 вказаного закону договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ст. 15 Закону України «Про оренду землі» в договорі повинні бути зазначені істотні умови, якими є: об'єкт оренди; строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкту оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки, визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини, відповідальність сторін.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6,11,17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до Закону.

Також постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року №220 затверджено типовий договір оренди землі, а тому форма договору оренди землі із зазначенням істотних умов договору має дотримуватись сторонами.

Згідно пункту 43 Типового договору оренди землі договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 статті 203 Цього кодексу.

Виходячи із вищевикладеного та зазначених норм права суд першої інстанції зробив вірний висновок, що протягом чотирьох років з 28 листопада 2011 року сторони добросовісно виконували умови договору оренди землі. Зауважень та претензій до відповідача, щодо відсутності в договорі оренди однієї із істотних умов договору зазначену в ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» не заявляли. Ніяких змін у договірних стосунках між сторонами до часу звернення позивача до суду не відбулося. На думку суду позивач не довела в судовому засіданні, що умовами договору були порушені, не визнані або оспорені її права. Позивач у судовому засіданні зазначила, що підставою звернення до суду є бажання припинити будь-які відносини з відповідачем. Разом з тим Позивач в судовому засіданні відповідно до п. 3 ст.10 ЦПК України не довела обставин, що безперечно підтверджують факт порушення її цивільного права при укладанні такого договору, не вказали, в чому таке порушення проявилось, як воно впливає на виконання укладеного договору оренди землі та чи буде порушене право позивача відновлене саме в той спосіб, який вона обрала.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначав, що якщо договір оренди має недоліки (невідповідність дати договору моменту його фактичного укладення), то вони не можуть бути безумовною підставою для визнання його недійсним - адже не впливають на суть орендних відносин, що передбачено ст.217 ЦК України.

Тобто, суд першої інстанції вірно зазначив, що підстави для визнання договору оренди землі недійсними на підставі вищевказаних обставин - відсутні.

Такої позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 18 грудня 2013 року №6-127цс13, яка згідно із ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України. Згідно вказаної постанови Верховного Суду України здійснення реєстрації договору оренди після смерті орендодавця, волевиявлення на укладення якого він виявив у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним у порядку визначеному ч.3 ст.203 ч.1 ст.215 ЦК України.

Згідно правової позиції, висловленої Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України під час розгляду справи №6-118цс13 від 25.12.2013 року вбачається, що аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент його державної реєстрації, вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягай згоди з усіх істотних умов.

Одностороння незгода сторони з реєстрацією раніше підписаного нею договору не може визнаватися обставиною для визнання його недійсним із підстав, передбачених частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Також ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення , невизнання або оспорювання.

У відповідності до п.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на викладене суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним оскаржуваного договору у зв'язку із недоведеністю позовних вимог.

Також зважаючи на відсутністю підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для скасування державної реєстрації оскаржуваного договору.

Стосовно заяви представника позивача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, то суд першої інстанції правильного зауважив, що такі посилання безпідставними, оскільки позивачем у судовому засіданні було доведено, що до суду вона звернулась у межах строку визначеного законом.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційні скарги і залишити рішення суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Миронівського районного суду Київської області від 08 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді