АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

13 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо», треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноважений Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо», ОСОБА_3, про визнання наказу незаконним та його скасування, змінення формулювання причини та дати звільнення, зобов'язання вчинити дії та стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року позивач, посилаючись на незаконне звільнення його з займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Камбіо» (далі - ПАТ «Банк Камбіо») про визнання наказу незаконним та його скасування, змінення формулювання причини та дати звільнення, зобов'язання вчинити дії та стягнення заборгованості.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Банк Камбіо» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 106 847 грн. 70 коп. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій вказав, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Зазначав, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування наказу, змінення формулювання причини та дати звільнення, суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи та не врахував, що за суттю прав та обов'язків голова спостережної ради не зобов'язаний перебувати в приміщенні Банку постійно.

У позивача не було обладнаного робочого місця, у зв'язку з чим вимога відповідача бути присутнім на робочому місці фактично не порушувалась.

Також відповідачем не було надано доказів неналежного виконання ОСОБА_1 своїх трудових обов'язків, та акт від 13.03.2015 про відсутність працівника на робочому місці не є належним доказом у справі, оскільки складений з чисельними порушеннями.

Представники ПАТ «Банк Камбіо» - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили відхилити.

ОСОБА_1, відповідно до ст. 74 ЦПК України, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. На адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, обґрунтоване тим, що жоден з його представників не може з'явитися в судове засідання. Доказів поважності причин неявки в судове засідання позивача та його представників до клопотання додано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу № 85/3-к від 21 жовтня 2014 року позивача ОСОБА_1 призначено на посаду голови Спостережної ради ПАТ «Банк Камбіо» з 21 жовтня 2014 року за сумісництвом.

Наказом № 99/8-к від 28 листопада 2014 року позивачу продовжено строк дії трудового договору по 27 листопада 2015 року (включно) або до прийняття рішення про припинення повноважень членів Спостережної ради загальними зборами.

Наказом № 102/1-к від 3 грудня 2014 року позивача переведено на посаду голови Спостережної ради ПАТ «Банк Камбіо» як на основне місце роботи.

На підставі постанови Національного банку України від 4 грудня 2014 року № 782 «Про віднесення ПАТ «Банк Камбіо» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Камбіо» та призначення уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Камбіо» ОСОБА_6

З 25 грудня 2014 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Камбіо» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб призначено ОСОБА_3

Оскільки з 25 грудня 2014 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Камбіо» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб призначено ОСОБА_7, то відповідно до положень ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції котра діяла на час введення тимчасової адміністрації, всі працівники, посадові особи, в тому числі і позивач як голова спостережної ради, котрий працював в ПАТ «Банк Камбіо» на підставі трудового договору, повинен був виконувати його розпорядження.

Наказом Уповноваженого Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Камбіо» ОСОБА_3 № 66 від 13 березня 2015 року позивача звільнено за прогули без поважних причин за період з 2 лютого 2015 року до 2 березня 2015 року та 13 березня 2015 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу ПАТ «Банк Камбіо» від 13.03.2015 № 66 про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПУ, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, щодо належного виконання ОСОБА_1 своїх трудових обов'язків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суд з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно ст. 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.

Пунктом 6 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПАТ «Банк Камбіо» встановлена тривалість робочого часу працівників банку 40 годин на тиждень з двома вихідними днями: субота та неділя. Початок робочого дня о 9 год., закінчення - о 18 год. з перервою на відпочинок і харчування з 13 год. до 14 год.

Згідно зі ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Відповідно до ст. 147-1 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Згідно з ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Судом першої інстанції встановлено факт відсутність позивача на робочому місці без поважних причин з 2 лютого по 2 березня 2015 року та 13 березня 2015 року, що підтверджено актом від 13 березня 2015 року, витягом із журналу обліку робочого часу, службовою запискою начальника Служби управління справами банку та компакт-дисками, на котрих міститься відеозапис відвідувань працівниками банку установи банку.

Колегія судді відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом не було належним чином досліджено докази у справі, та посилання на те, що акт про відсутність позивача на робочому місці без поважних причин є неналежним доказом у справі, оскільки згідно положень ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджених наявних у справі доказів.

Твердження апелянта про те, що він знаходився на роботі 19, 20, 25 лютого 2015 року, 3, 12, 13 березня 2015 року, з посиланням на те, що в матеріалах справи містяться його заяви, запити, скарги на ім'я відповідача з датами реєстрації за ці дні, не є підтвердженням знаходження позивача на робочому місці у вказані дні та виконання ним своїх трудових обов'язків.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача робочого місця є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині, оскільки Правилами внутрішнього трудового розпорядку не передбачається визначення робочого місця поза межами офісу банку, в тому числі і щодо робочого місця позивача, як голови спостережної ради.

Посилання апелянта щодо зміни формулювання причин та дати звільнення, а саме, що його повинні були звільнити з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки ґрунтуються на довільному трактуванні апелянтом норм закону.

Так, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Тобто вказана норма передбачає можливість звільнення працівника на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України лише з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а не за бажанням працівника. Ознайомлення позивача з наказом про майбутнє звільнення у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників не є безумовною підставою для звільнення з цієї підстави. Вимога щодо зміни дати звільнення є похідною та не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо виплати вихідної допомоги є законним та обґрунтованим, оскільки законодавством не передбачена така виплата у разі звільнення працівника з підстави, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність й обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм процесуального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/11159/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13870/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.