_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/9190/15-ц
Провадження № 2/520/4147/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2015 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Одесі про визнання пункту договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

30.06.2015 року позивач звернувся до суду з названим позовом, який в подальшому уточнив та згідно редакції від 14 вересня 2015 року просив ухвалити рішення, яким: визнати недійсним п.2.22 кредитного договору № 63208С12 від 24 квітня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_3 Петрас (позичальник) та переведеним на ОСОБА_1 за договором про переведення боргу від 24 вересня 2010 року. Визнати зобовязання за Кредитним договором № 63208С12 від 24 квітня 2008 року та Договором про переведення боргу від 24 вересня 2010 року, укладеним між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 припиненим з 01 жовтня 2015 року.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що з аналізу положень кредитного договору вбачається, що в супереч вимогам чинного законодавства передбачено право банку на односторонню зміну процентної ставки, а також за кожну проведену операцію, яка так чи інакше стосується обслуговування чи виконання кредитного договору банк з позичальника утримує комісійну вигоду, що передбачено п. 2.22 Договору.

Таким чином позивач вважає, що кредитний договір від 24 квітня 2008 року підлягає визнанню судом недійсним на тій підставі, що банком неправомірно було включено до Договору положень, які суперечать вимогам ст. 1056-1 ЦК України, а саме стосовно права банку в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 заяву підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ній.

Представник відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Державного експортно-імпортного банку України» - ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надавши суду письмові заперечення.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами врегульовані Цивільним Кодексом України, зобовязаннями щодо кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2008 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_3 Петрас було укладено Кредитний договір № 63208С122, згідно з яким Банк надав позичальнику кредит у розмірі 191 000 доларів США для придбання нерухомого майна, а саме квартири № 149, секція «Б» на 16 поверсі, загальною площею 130 кв.м., розташованої по вул. М. Говорова. 18-24 в м. Одесі.

Згодом, 16 січня 2009 року між ОСОБА_2 акціонерним товариством Державний експортно-імпортний банк та ОСОБА_3 Петрас було укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 63208С12 від 24.04.2008 року.

В подальшому, 24 вересня 2010 року між ОСОБА_2 акціонерним товариством Державний експортно-імпортний банк, ОСОБА_3 Петрас та ОСОБА_1 укладено договір про переведення боргу.

Відповідно даного договору ОСОБА_3 передає за згодою кредитора, а ОСОБА_1 приймає на себе борг в сумі 98941, 61 дол. США, який випливає з кредитного договору від 24.04.2008 року №63208С12, укладеного між ВАТ Державний експортно-імпортний банк та ОСОБА_3

Того ж дня, 24 вересня 2010 року між ОСОБА_2 акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 63208С12 від 24.04.2008 року, в якій сторони зазначили позичальником ОСОБА_1, а також: статті 1. «Терміни», 2. «Кредит та Проценти», 3. «Додаткові Умови», 4. «Події невиконання зобовязань», 5. «Відповідальність», 6. «Різне» Кредитного договору № 63208С12 від 24.04.2008 року було викладено в новій редакції.

Також 29 березня 2012 року між ОСОБА_2 акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 3 до кредитного договору № 63208С12 від 24.04.2008 року, в якій абзац пункту 2.3.1, а також абзац пункту 2.5.1 статті 2 «Кредит та проценти» викладені в новій редакції.

Згідно з частиною 1 статті 638 та частиною 1 статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Позивач зазначає, що в супереч вимогам чинного законодавства передбачено право банку на односторонню зміну процентної ставки, а також за кожну проведену операцію, яка так чи інакше стосується обслуговування чи виконання кредитного договору банк з позичальника утримує комісійну вигоду, що передбачено п. 2.22 Договору.

Однак, суд вважає, що дані твердження позивача є безпідставними та необґрунтованими, а як наслідок не заслуговують на увагу, оскільки пункт 2.22 був встановлений в первісному Кредитному договорі, укладеному між ПАТ Державний експортно-імпортний банк та ОСОБА_3 Петрас.

Наразі укладанням Додаткової угоду № 2 до кредитного договору № 63208С12 від 24.04.2008 року сторони зазначили позичальником ОСОБА_1 та виклали текс кредитного договору в новій редакції, в якій п. 2.22 Кредитного договору взагалі відсутній!

Отже, з огляду на те, що позовні вимоги заявлені про визнання недійсним пункту кредитного договору, якого взагалі на даний час не існує, задоволення позову є неможливим.

Статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Між тим, обов'язки в частині надання кредиту позивачу, Банком виконані у повному обсязі, а сам кредитний договір укладений у відповідності до чинного законодавства, із встановленням умов, які не порушують права позичальника ОСОБА_1, що додатково підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 травня 2015 року по справі №520/13747/14-ц за позовом ОСОБА_2 Акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України до ОСОБА_1, ОСОБА_6 про стягнення пені за прострочення виконання зобовязань за кредитним договором.

Вищевказаним рішенням стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 Акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України пеню за договором № 63208С12 від 24.04.2008 року у розмірі 11 945, 11 гривень.

Крім того, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.05.2015 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 заборгованість за договором кредиту від 24.04.2008 року у розмірі 50 315,46 доларів США.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь та самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також слід зазначити, що ані укладений між Банком та Первісним позичальником - ОСОБА_3 Петрас кредитний договір, ані укладений між Банком та позивачем, в редакції наведеній у додатковій угоді №2 від 24.09.2010 року, кредитний договір - не містить застереження щодо права Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за кредитом. Отже доводи позивача в цій частинні є надуманими, а законодавець ввів таку заборону лише у 2010 році, тобто значно пізніше дати укладання оспорюваного договору.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтями 6, 627 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 року передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України. Відповідно до п. 6.12 додаткової угоди № 2 до кредитного договору від 24.04.2008 року № 63208С12 позичальник підтвердив, що його попереджено про валютні ризики, які він може понести в результаті отримання кредитних коштів, та надано інформацію щодо методики, яка використовується Банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти.

Враховуючи викладене, позивач у позовній заяві свідомо посилається на обставини, які не відповідають дійсності та спростовуються безпосередньо копіями доданих до позовної заяви документів.

В даному випадку на момент укладення договору кожна із сторін в однаковій мірі несла валютні ризики відповідно до умов, передбачених договором. В момент укладання кредитного договору сторони повинні були та могли передбачати коливання курсу валют, виходячи із загальної ситуації в Україні. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного Банку України № 496 від 12.11.2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Відтак, девальвація гривні знаходиться поза межами контролю ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України».

Так, банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті (доларах США) в 2010 році з остаточною датою повернення кредиту у 2018 році. Очевидним є факт того, що протягом цього часу можливе коливання курсів валют, а нехтування цим фактом є необачною поведінкою з боку сторони по договору.

Тому, укладаючи кредитний договір, позивач цілком мав усвідомлювати можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів.

Таким чином, всі сторони за кредитним договором могли та повинні були розумно передбачити під час укладення зазначеного договору ймовірну зміну та коливання курсу валют.

При укладанні договорів та визначенні їх умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини за яких він буде виконуватися.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплена презумпція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевикладеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є не обґрунтованими та безпідставними, сторонами під час укладення Кредитного договору були дотримані всі вимоги закону, а від так у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 526, 530, 533, 614, 615, 617, 629, 642, 1048, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про банк і банківську діяльність», ЗУ «Про національний банк України», ,суд,-

ВИРІШИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» в м. Одесі про визнання пункту договору недійсним відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.