Справа №173/227/15-ц
Провадження №2/173/549/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шевченко О.Ю.,

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що він вирішив придбати автомобіль та знайшов в Інтернеті оголошення про продаж автомобілів за доступними цінами. За вказаною адресою в м. Києві шукали з дружиною автосалон, натомість в приміщенні за вказаною адресою знаходився офіс, в якому, як представився представник, компанії з продажу автомобілів. Працівником ОСОБА_4 було надано інформацію про порядок купівлі автомобіля, порядок розрахунків та строки передачі автомобіля. Потім працівник офісу повідомила, що необхідно сплатити кошти, оскільки банк зараз зачиняється, а вона тим часом підготує договір. Позивач сплатив 43000 грн., а коли повернувся, ОСОБА_4 не надала можливості ознайомитись з текстом договору, оскільки в неї захворіла дитина і вона не має часу, пояснюючи, що в договорі все записано так як вона говорила. Отже позивач вважав, що ним було укладено договір купівлі-продажу автомобіля. Через 5 днів після оплати автомобіль не було надано, а через три дні зателефонував менеджер та сказав, що необхідно ще сплатити адміністративний платіж за прийом-передачу автомобіля, інакше автомобіля вони не отримують. 4 грудня 2014 року позивач сплатив ще 13400 грн. згідно з квитанцією. Проте конкретної дати передачі автомобіля так і не повідомили, а запропонували ще доплатити 40000 до обумовлених 90400 грн. звернувшись з листом з метою отримання розяснення, позивач відповіді не отримав та звернувся до суду. Вважає укладений договір порушує його права як споживача, оскільки він містить несправедливі умови та не відповідає тим умовам договору, на які він погодився. Позивач посилається на те, що його обманули щодо строків та порядку придбання автомобіля, а тому просив суд визнати договір, укладений між ним та ТОВ«Лізингова компанія «Автофінанс» недійсним та стягнути завдані збитки у розмірі здійснених платежів, витрат на послуги банку, витрати на проїзд, збитки внаслідок зростання курсу долара та завдану моральну шкоду, яку позивач оцінює в сумі 20000 грн.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд задовольнити позовні вимоги, підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Суду пояснив, що був впевнений, що укладає договір купівлі-продажу автомобіля, проте відповідач обманув його та було укладено договір, на умови якого він не погоджувався. Він сплатив гроші, проте автомобіль не отримав. Просив суд стягнути з відповідача на його користь завдані збитки в сумі 193559 грн. 81 коп. та 20000 грн. моральної шкоди.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Суду пояснив, що відповідач свідомо не повідомляв позивачу всі умови договору, тому що, якби позивач знав про всі умови договору, він би на них не погодився, оскільки вони є вкрай невигідними для нього. За таких умов загальна вартість автомобіля вдвічі більша, ніж його ринкова вартість. Договір фінансового лізингу, укладений між позивачем та відповідачем є недійсним у звязку з недотриманням під час його укладання вимог ст. 203 ЦК України.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, суду подав письмові заперечення, в яких позов не визнав та просив суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог. У письмових запереченнях відповідач посилається на те, що позивач підписав кожну сторінку договору та додатки до нього, а тому ознайомився з умовами договору та власним підписом засвідчив факт його укладання. В договорі чітко передбачено предмет договору, його умови, права та обовязки сторін. Відповідно до умов договору відповідач зобовязаний передати в користування позивачу предмет лізингу (автомобіль) у разі сплати останнім авансового платежу, який становить 50% від вартості предмету лізингу, адміністративного платежу 10 % від вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу 3% від вартості предмета лізингу. Позивач здійснив оплату адміністративного та авансового платежу, проте не сплатив комісію за передачу предмету лізингу, а тому у відповідача відсутній обовязок щодо передачі предмету лізингу. Доводи позивача про те, що його ввели в оману є лише способом ухилитися від взятих на себе зобовязань. Необґрунтованими також, на думку відповідача, є доводи позивача про несправедливі умови договору та порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», стягнення збитків та моральної шкоди.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 суду пояснила, що є дружиною позивача, вони разом їздили до Києва за оголошенням в Інтернеті про продаж автомобілів. Представник компанії повідомила, що у випадку сплати половини вартості автомобіля вони отримають обраний автомобіль через 3-5 днів. Були обумовлені конкретний автомобіль вартістю 90400 грн. лише після оплати 43000 грн., вони мали змогу ознайомитись з договором, як повідомила представник договір є типовим, але в ньому всі умови такі ж як вона зазначала. Насправді вони не продали автомобіль, а продовжували вимагати додаткові платежі. З боку відповідача було зроблено всі умови, щоб позивач не міг ознайомитись з умовами договору, тим самим було застосовано обман з їх боку.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

26 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір №00230 фінансового лізингу (а.с.9-15). Відповідно до умов договору ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» взяло на себе зобовязання придбати у власність та передати у користування ОСОБА_1 автомобіль Богдан 2111. Вартість предмету лізингу на момент укладання договору становила 5739,69 дол. США., що згідно до обмінного курсу долара США до української гривні становить 90400 грн.

В день укладання договору ОСОБА_1 сплатив за придбаний автомобіль 43000 грн., що підтверджується квитанцією за 26 листопада 2014 року (а.с.5). 4 грудня 2014 року ОСОБА_1 також сплатив на рахунок відповідача ще 13400 грн. (а.с.6).

На час розгляду справи судом, автомобіль, про придбання якого домовились сторони, позивачу не було надано.

Суд вважає даний договір, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», недійсним з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Частиною 1 ст.229 Цивільного кодексу України передбачено, що істотне значення мають обставини природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Згідно з рекламним оголошенням в мережі Інтернет ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» пропонувала придбати (купити) автомобілі та нерухомість фізичним та юридичним особам (а.с.27-29). Тобто відповідач, розмістивши оголошення в мережі Інтернет пропонував саме купити, тобто придбати у власність, певне майно. Перед укладанням договору представник відповідача свідомо повідомила позивачу неправдиві відомості про те, що він придбає автомобіль Богдан 2111 у власність за ціною 90400 грн., а за умови сплати ним 50% вартості автомобіля отримає його через 3-5 днів. Про жодні умови укладення договору лізингу позивачу не повідомлялось. З умовами договору, який було підписано позивачем, він ознайомився лише після сплати 43000 грн. Таким чином, підписуючи договір, позивач усвідомлював, що укладає з відповідачем договір купівлі-продажу автомобіля на умовах, які були повідомлені продавцем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Після укладання договору позивач також вважав, що між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу, що підтверджується його листом на адресу відповідача (а.с.19).

Зазначені обставини підтверджуються показаннями позивача та третьої особи, ОСОБА_3, які були допитані в судовому засіданні як свідки у відповідності до ст. 184 ЦПК України.

Інші докази, в тому числі диск з аудіозаписом телефонних розмов, надані позивачем, суд не приймає до уваги та вважає їх неналежними, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування, а саме, не стосуються спірного договору.

Таким чином, враховуючи дії відповідача як до укладання договору, а саме розміщення оголошення, яке містить неправдиву інформацію щодо природи правочину, який пропонується укласти, дії представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» під час укладання договору, а саме те, що договір було надано для ознайомлення лише після сплати позивачем 43000 грн., а також подальші дії відповідача, після укладання договору, на думку суду, свідчать про навмисне введення ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», як однією із сторін договору, в оману ОСОБА_1, як другу сторону договору, щодо природи правочину, який було укладено, прав та обовязків сторін. Ознакою обману в даному випадку є те, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в особі ОСОБА_4 було відомо, що буде укладено договір фінансового лізингу, а не договір купівлі-продажу і, якби друга сторона договору, ОСОБА_1, володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Жодних доказів на спростування встановлених судом обставин відповідачем не було надано, а тому суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача в частині визнання договору фінансового лізингу № 00230 від 26 листопада 2014 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1 недійсним.

Окрім того, згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього кодексу. Частиною першою ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Приймаючи до уваги обставини укладення спірного договору, суд приходить до висновку, що зміст договору фінансового лізингу № 00230 від 26 листопада 2014 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, а саме вимогам справедливості та добросовісності, оскільки його зміст не відповідає тим умовам договору, про які повідомляв відповідач, свідомо приховуючи природу правочину, та на які позивач погоджувався, розраховуючи на добросовісність іншої сторони правочину.

При цьому суд не приймає до уваги заперечення відповідача про те, що відсутні підстави для визнання договору недійсним, оскільки позивач підписав договір фінансового лізингу, тому що в даному випадку, підставою визнання недійсності договору є неправомірні дії відповідача, а підписання договору фінансового лізингу є вже наслідком таких неправомірних дій з боку відповідача, а саме введення позивача в оману щодо природи правочину.

Згідно з ч.2 ст.230 Цивільного кодексу України, сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину.

Судом встановлено, що у звязку з вчиненням правочину, який визнано судом недійсним внаслідок застосування однією із сторін договору обману, позивачу було завдано збитки на загальну суму 56749 грн., а саме: 56400 грн. грошові кошти, сплачені відповідачу та витрати на послуги банку на загальну суму 349 грн. (а.с.5-6).

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню збитки в подвійному розмірі 113 498 грн.

Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь суму витрат на проїзд з ОСОБА_3 до м. Києва та витрати, повязані зі зміною курсу долара США суд вважає необґрунтованими, оскільки такі витрати не повязані з вчиненням правочину.

Суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача завданої моральної шкоди. З урахуванням глибини душевних страждань, яких зазнав позивач у звязку з укладенням договору із застосуванням з боку іншої сторони обману, враховуючи вимог розумності та справедливості, суд вважає за необхідне визначити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 5000 грн.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, приймаючи до уваги, що у відповідності до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивача було звільнено від сплати судового збору, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1184 грн. 98 коп. в дохід держави, виходячи з розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.3, 22, 23, 203, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України, ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10,11,60,88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00230 від 26 листопада 2014 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (, адреса: вул.. Шовковична, 42-44 офіс 9СД2, м. Київ, 01601) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) 118 498 грн.: 113 498 грн. в рахунок відшкодування завданих збитків та 5000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (, адреса: вул.. Шовковична, 42-44 офіс 9СД2, м. Київ, 01601) судовий збір в дохід держави в сумі 1184 грн. 98 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, проте не були присутні під час проголошення рішення суду, мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко