Справа № 454/1823/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2015 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Пахут С. О. ,

при секретарі Кривіцькій М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом та просить суд визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку в спільно набутому майні подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення (кафе «Каштан») по АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача судові витрати.

Свої вимоги мотивує наступним.

31 січня 1985 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб, який 12 грудня 2014 року розірвано.

В період перебування у шлюбі ними за спільні кошти подружжя були набуті спірні квартира та нежитлове приміщення (кафе «Каштан»). Зважаючи на те, що він тривалий час перебував за кордоном на заробітках, право власності було зареєстроване на відповідачку, однак таке було придбане за спільні кошти, за попередньою узгодженістю між ними.

Відповідачка самостійно проживає у придбаній ними квартирі, мотивуючи це тим, що в договорі купівлі - продажу покупцем вказана лише вона. Нежитлове приміщення кафе «Каштан» відповідачка використовує для провадження підприємницької діяльності та самостійно розпоряджається отриманим прибутком, при цьому вказуючи, що приміщення належить виключно їй.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні до викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково, а саме не заперечила проти визнання права власності за позивачем на квартиру в цілому, однак заперечила проти визнання права власності на нежитлове приміщення кафе «Каштан».

Зазначила, що відповідачка з 2006 року займається приватним підприємництвом, в 2007 році придбала вищевказане приміщення кафе, дохід від якого є єдиним джерелом існування, самостійно займається підприємницькою діяльністю.

Вислухавши представників сторін, дослідивши докази по справі, суд позов задовольняє часткового з наступних підстав.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 31 січня 1985 року між сторонами укладено шлюб, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3.

Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири, 16 червня 2007 року ОСОБА_3, як продавець, продав, а ОСОБА_2, як покупець, купила квартиру АДРЕСА_1, Україна, що належить продавцю на праві приватної власності. Вказаний договір зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18 червня 2007 року.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 07 листопада 2006 року, виданого Виконавчим комітетом Сокальської міської ради та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно НОМЕР_5 від 13 листопада 2006 року, нежиле приміщення (кафе «Каштан») за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

12 грудня 2014 року шлюб між сторонами розірвано, що стверджується наявною в матеріалах справи копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6,

Відповідно до ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії НОМЕР_7, ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем з 18 квітня 2006 року.

Згідно відповіді на безкоштовний запит до Міністерства юстиції України, дані про перебування фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в процесі припинення підприємницької діяльності, банкрутства, станом на 11 вересня 2015 року, відсутні.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності, що передбачено ст.320 ЦК України.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно з ст.52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, всім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває в шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, всім своїм особистим майном і часткою в спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя та предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд виходить з презумпції рівності часток, а також з вимог ст.71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (ч.2 ст.364 ЦК України). При цьому відповідно до ч.3 ст.71 СК речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди-виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Як вбачається із звіту про оцінку спірного нежитлового приміщення (кафе «Каштан», здійсненого ПП «Оціночна компанія «Лемберг», його ринкова вартість склала 1334800,00грн.

Відповідно до звіту про оцінку спірної трикімнатної квартири, здійсненого ПП «Оціночна компанія «Лемберг», її ринкова вартість склала 1301420,00грн.

Таким чином, різниця у вартості вищевказаних об'єктів нерухомого майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, становить 1334800,00грн. - 1301420,00 грн. = 33380,00 грн.

Враховуючи, що вартість нежитлового приміщення (кафе «Каштан») більша за вартість квартири на 33380,00 грн., з відповідачки слід стягнути половину суми різниці, а саме 16690,00 грн.

Судові витрати, в силу ст.88 ЦПК України, слід стягнути з відповідачки.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 316, 319 ЦК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1) право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна НОМЕР_9).

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) право власності на нежитлове приміщення (кафе «Каштан») по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна НОМЕР_8).

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1) 16690 (шістнадцять тисяч шістсот дев'яносто) грн. грошової компенсації.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1) 243,60грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) в дохід держави 3410 (три тисячі чотириста десять) грн. 40коп. судового збору

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Львівської області через Сокальський районний суд.

Головуючий: С. О. Пахут