Справа № 299/4633/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді-доповідача: Куцина М. М,

суддів: Собослоя Г.Г., Павліченка С.В.,

при секретарі: Чейпеш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Виноградівського районного суду від 29 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 20.04.2013 року ОСОБА_2 позичив від ОСОБА_3 кошти у сумі 18600,00 євро. Вказану суму відповідач, відповідно до розписки від 04.04.2014, зобов'язався повернути до 27.05.2014 року. Також ОСОБА_2 позичив від ОСОБА_3 кошти в сумі 2600,00 євро, про що була складена розписка, зі строком повернення до 13.04.2014 року. У зазначений термін та до сьогоднішнього дня ОСОБА_2 боргу не повернув незаважаючи на неодноразові звернення до нього з проханням повернути кошти.

Позивач, посилаючись на зазначені обставини, просив суд першої інстанції стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 412 552,00 грн. та судовий збір в розмірі 3654,00 грн..

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 29 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 412 552,00 грн. (чотириста дванадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят дві гривні).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі, сплачені останнім при зверненні до суду в розмірі 3654,00 грн. (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири гривні 00 коп.).

Не погодившись з вищезазначеним заочним рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, не об'єктивним, не обґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та не повним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просив оскаржуване заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідач борг не визнає в повному обсязі, у позивача ніяких фактично коштів не займав, позивач жодного разу до відповідача про сплату коштів за цими розписками не звертався, а надані позивачем розписки є такими, що фальсифіковані стороною позову або, можливо, отримані від відповідача під тиском групою осіб, яка шляхом погроз щодо вчинення проти ОСОБА_2 та його сім'ї фізичної розправи, примусила останнього написати ряд розписок. У той час відповідач знаходився у тяжкому психічному стані, що супроводжувався затьмаренням свідомості, порушенням мислення, волі, емоцій та пам'яті, які перешкоджали сприйняттю ним навколишньої дійсності, свого стану і поведінки. Надані позивачем розписки мають схожість з почерком ОСОБА_2, але чи дійсно його рукою написана розписка чи хтось скопіював його почерк, ОСОБА_2 пояснити не може. Крім того, відповідно до розписки від імені ОСОБА_2 від 04.04.2014 року, відповідач начебто отримав спірну суму у розмір 18600, 00 євро від ОСОБА_4, а тому, невідомо з яких міркувань суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення цієї суми на користь ОСОБА_3. Позивачем не було надано суду першої інстанції доказів на підтвердження свого права вимоги за розпискою від 04.04.2014 року та доказів, що спірна сума не отримана первісним кредитором .

У запереченні на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 в інтересах позивача ОСОБА_3 просить таку відхилити, а оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін з мотивів, викладених у запереченні.

Відповідач та його представник у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі, але участі в дебатах після перерви в судовому засіданні не брали.

Представник позивача вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, застосувавши положення ст. ст. 526, 1049 ЦК України, виходив із того, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики, оформлений розпискою від 20 квітня 2013 року на суму 18.600 євро та письмовою розпискою на суму 2600 євро. На вимогу позивача, відповідач кошти не повернув, а тому з нього підлягає стягненню заявлена позивачем сума боргу у розмірі 21.200 євро, що по офіційному курсу НБУ станом на 22 грудня 2014 року складає 412.552.00 гривень.

Проте повністю погодитися з таким висновком апеляційний суд не може.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Отже, досліджуючи боргову розписку, суд для визначення факту укладення договору позики , його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

При ухваленні судового рішення суд першої інстанції виходив із того, що 04 квітня 2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у борг у сумі 18.600 євро, які підтверджуються письмовою розпискою .

Крім того, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у борг у сумі 2600 євро, які підтверджуються письмовою розпискою.

Із тексту першого абзацу письмової розписки вбачається, що ОСОБА_2 в повній свідомості добровільно написав розписку ОСОБА_4 в тому, що він зобов'язався повернути суму 18600 євро, яку отримав від ОСОБА_4 20 квітня 20013 року. Зобов'язався повернути до 27 травня 2014 року

Другий абзац цієї письмової розписки містить наступний текст, що цю суму 18.600 євро ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3. Дана розписка складена та підписана ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_2 і зазначена дата 04 квітня 2014 року. Ця розписка дана за клопотанням ОСОБА_3 (а. с. 7).

У порушення вимог ст. 212, 214 ЦПК України суд першої інстанції визнав факт укладення між сторонами по справі договору позики, який оформлений двома письмовими розписками. Зокрема, за письмовою розпискою від 20 квітня 2013 року, та визнав факт отримання грошових коштів відповідачем у позивача у сумі 18.600 євро за письмовою розпискою. Однак, суд не звернув уваги на зміст тексту письмової розписки від 20 квітня 2014 року (а. с.7), із якого вбачається, що відповідач взяв у борг грошові кошти не у позивача , а іншої фізичної особи - ОСОБА_4.

Суд апеляційної інстанції, досліджуючи зміст боргової розписки від 20 квітня 2013 року( а. с.7), приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем по справі не був укладений договір позики на суму 18.600 євро, оскільки цей договір позики укладений позивачем з іншої фізичною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Так, з аналізу ст. ст. 510, 545 ЦК України та відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Із змісту тексту письмової боргової розписки, яка міститься у матеріалах справи (а.с. 6) вбачається, що ОСОБА_2 в повній свідомості добровільно написав таку розписку ОСОБА_3 в тому, що він одержав від нього кошти в розмірі 2600 євро, і цю суму зобов'язався повернути до 13 квітня 2014 року.

Відповідач у суді апеляційної інстанції визнав факт написання ним боргової розписки та його підпис на борговій розписці , яка міститься у матеріалах справи ( а. с. 6), згідно з якою він одержав у борг від позивача 2600 євро. Однак написання цієї боргової розписки пояснює тим, що він написав її під тиском фізичних погроз з боку ОСОБА_3 та інших осіб.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до правил ст. 10 ЦПК України, роз'яснював відповідачеві по справі його права та обов'язки, зокрема про право заявити ним клопотання про призначення по справі відповідної експертизи , та попередив про наслідки, якщо відповідач не вчинить даної процесуальної дії.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що боргова розписка на суму 2600 євро ( а. с. 6) була написана відповідачем під тиском погроз з боку позивача та інших осіб, застосувати до відповідача та його с сім'ї фізичну розправу, не знайшли свого підтвердження відповідними доказами у кримінальному порядку.

Судова колегія вважає, що у частині позовних вимог про стягнення з відповідача боргу за договором позики за борговою розпискою від 20 квітня 2013 року( а. с. 7) слід відмовити, оскільки відсутні правові підставі вважати що між позивачем та відповідачем по справі був укладений договір позики на суму 18.600 євро, оскільки цей договір позики укладений позивачем з іншої фізичною особою.

З врахуванням зібраних по справі доказів, судова колегія приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики, яка оформлена письмовою розпискою, що міститься у матеріалах справи ( а. с. 6 ) і якою стверджується факт передачі позивачем грошових коштів у сумі 2600 євро, і ці кошти до 13 квітня 2014 року не були повернуті, оскільки позивач на підтвердження факту укладення договору позики та невиконання відповідачем боргового зобов'язання у сумі 2600 євро надав у суді першої інстанції боргову розписку.

За таких обставин, рішення суду, відповідно до пунктів 1 і 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким Позов ОСОБА_3 слід задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2600 євро, що за курсом НБУ станом на 10 вересня 2015 року еквівалентно 63.622.00 гривень.

У решті позову ОСОБА_3 про стягнення боргу у сумі 18600 євро- відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до суми задоволеної вимоги, а відтак, стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає сума 636, 22 грн..

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Виноградівського районного суду від 29 січня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 - задовольнити частково

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2600 євро, що за курсом НБУ станом на 10 вересня 2015 року еквівалентно 63.622.00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 636, 22 грн. сплаченого судового збору.

У решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом десяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: