Справа № 214/3207/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 жовтня 2015 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Щеняєвої І.Б.,

при секретарі Фастовець Ю.Ю.,

з участю:

позивача - ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, після уточнення позовних вимог посилається на те, що 23.10.2003 року прокурором Покровського району Дніпропетровської області по вішенню до нього була порушена кримінальна справа за ознаками злочину передбаченого ст. 368 КК України. Дана кримінальна справа була порушена на підставі документів незаконно оформлених відділом внутрішньої безпеки ГУМВС України в Дніпропетровській області.

03.11.2003 року позивача було незаконно звільнено з органів Внутрішніх справ, в той час коли його вина доказана не була, в порушення вимог ст. 62 Конституції України. Відносно позивача була обрана міра запобіжного заходу - підписка про невиїзд, слідчими накладений арешт на його майно. Фальсифікована кримінальна справа з обвинувальним висновком була направлена до суду. Межівський районний суд Дніпропетровської області направив кримінальну справу для проведення додаткового розслідування, залишаючи міру запобіжного заходу підписку про невиїзд. Додатковим розслідуванням ніяких доказів вини позивача у вчиненні кримінальних злочинів добуто не було, а навпаки доводилась фактична його невинуватість, яка не приймалась до уваги. В подальшому строки розслідування по кримінальній справі було грубо та неодноразово порушені, у встановленому порядку не продовжувалися.

24.12.2004 року слідчим Межівської районної прокуратури Дніпропетровської області було винесено постанову про закриття кримінального переслідування відносно позивача на підставі ст. 213 КПК України.

ГУМВС України В Дніпропетровській області згідно Закону України «Про міліцію», а також Положення про проходження служби повинен був поновити позивача на службу в ОВС на раніше займану посаду. Виконати вимоги законодавства в добровільному порядку відповідач відмовився. Зі скаргою по факту незаконного звільнення позивач звертався в Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, так як його звільнили з посади в той час коли не було обвинувального вироку і його вина у вчиненні злочину доведена не була. Однак Бабушкінській районний суд виніс ухвалу, якою скаргу позивача залишив без розгляду, посилаючись на порушення строків на звернення до суду.

У звязку з незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури та суду позивач незаконно знаходився під підпискою про невиїзд протягом одного року і місяця. Такі незаконні дії працівників внутрішньої безпеки міліції, прокуратури та суду заподіяли позивачу значну моральну шкоду, обсяг якої безмежний, яку позивач оцінює в 1 500 000 (один мільйон пятсот тисяч) грн., яку просить стягнути з державного бюджету України шляхом списання коштів з рахунку Державної Казначейської Служби України.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав уточнений позов, посилаючись на обставини, викладені в ньому, просив позов задовольнити. Крім того, пояснив, що моральна шкода йому завдана незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, обранням запобіжного заходу та накладенням арешту, внаслідок чого його сімя протягом року була позбавлена законних джерел існування. Він втратив роботу, здоров'я , сон та сім*ю.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що ОСОБА_1 був майором і начальником ДАІ. Кримінальна справа у відношенні нього була припинена. Рішення суду про поновлення на роботі скасовано апеляційним судом, але гроші за час вимушеного прогулу виплачені. Розмір моральної шкоди визначений незаконним притягненням до кримінальної відповідальності по тяжкій статті, після чого позивач був вимушений переїхати жити в м. Кривий Ріг, та незаконним проведенням слідчих дій в його будинку в смт. Покровка. Покровка це невелике селище і позивач був скомпрометований перед усіма мешканцями. Закриваючи кримінальну справу позивачу не розяснили порядок відшкодування шкоди. До відкриття кримінальної справи позивачу залишалося до пенсії 3,5 роки.

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що на час відкриття кримінальної справи позивач та його дружина залишилися без засобів до існування, на майно було накладено арешт, через відсутність коштів сімя розпалася.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на обставини, викладені в поданих до суду письмових запереченнях на позовну заяву. Зокрема пояснила, що вимоги позивача є не обґрунтованими і позивач не надав доказів в підтвердження спричиненої йому моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази, та розглянувши справу в межах позовних вимог, судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Позивач ОСОБА_1 з 08.06.1992 року служив в органах внутрішніх справ безперервно 11 років 04 місяці 25 днів, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 5). Наказом УМВС України в Дніпропетровській області № 152 о/с від 03.11.2003 року був звільнений в запас Збройних Сил по п. 66 (за дискредитацію) (а.с. 6) на підставі наказу УМВС України в Дніпропетровській області від 14.10.2003 року № 682 (а.с. 7-8).

Постановою прокурора Покровського району від 28.01.2004 року позивача було притягнуто в якості обвинуваченого у кримінальній справі (а.с. 9-10), відносно нього було обрано запобіжний захід підписку про невиїзд та накладено арешт на все майно.

24.12.2004 року постановою слідчого прокуратури Межівського району Дніпропетровської області кримінальне переслідування у відношенні обвинуваченого ОСОБА_1 припинено згідно ст. 213 КПК України за недоведеністю його вини в скоєнні злочині (а.с. 19-21), а постановою від 25.12.2004 року знято арешт з майна позивача (а.с. 11).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07.07.2005 року ОСОБА_1 було поновлено на службу в органи Внутрішніх справ України на посаду начальника відділення ДАІ Покровського РВ УМВС України в Дніпропетровській області та стягнуто на його користь кошти в рахунок відшкодування втраченого заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 16-18). 11.07.2005 року було видано виконавчі листи (а.с. 13, 14).

Таким чином, судом встановлено, що стосовно позивача було порушено кримінальну справу 23.10.2003 року, а припинено кримінальне переслідування у відношенні ОСОБА_1 постановою слідчого від 24.12.2004 року, тобто позивач перебував під слідством один рік два місяці.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовуються державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірі в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п. 1 ст. 1, п. 5 ст. 3 зазначеного Закону, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до ст. 4 зазначеного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 13 зазначеного Закону - розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд у повній мірі враховує положення п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до яких крім урахування характеру та обсягу страждань і немайнових втрат, яких зазнала особа, необхідно виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, та прийнявши до уваги, що законом встановлено тільки мінімальній розмір відшкодування моральної шкоди, а не її максимальний розмір.

У той же час при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діє на час розгляду справи.

Про це також йдеться у абз. 2 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди» (у редакції постанови ПВСУ від 25 травня 2001 року).

Таким чином, у зазначеному Законі передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися та обґрунтовуватися судом із урахуванням мінімального розміру заробітної плати, при цьому мінімальний розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 вересня 2015 р. становить 1378 гривень.

З огляду на те, що позивач ОСОБА_1 перебував під слідством з 23.10.2003 року та йому було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, то саме з цього періоду слід вважати, що позивач є таким, що перебував під слідством, а тому строк його перебування під слідством до часу закриття провадження по кримінальній справі становить 14 місяців (з 23.10.2003 року по 24.12.2004 року).

Європейський суд з прав людини у своїх рішення неодноразово зазначав, що оцінюючи розумність тривалості проваджень у справі, потрібно брати до уваги особливі обставини справи та критерії, викладені в практиці Суду, зокрема складність справи, поведінку заявника та відповідних органів, а також важливість справи для заявника (Kudla v. Poland [GC], № 30210/96, п. 124, ECHR 2000-XI). Обвинувачений в кримінальному провадженні має право на розгляд його справи належним чином; стаття 6 в кримінальному провадженні застосовується, щоб позбавити особу, яку звинувачено, залишатись тривалий час у стані невизначеності щодо своєї долі (див. «Нахманович проти Росії», № 55669/00, п. 89, від 2 березня 2006 року).

Доводи Державної казначейської служби України про те, що позивач не надав суду доказів в підтвердження спричиненої йому моральної шкоди не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони суперечать матеріалам справи, встановленим судом дійсними обставинам справи та діючому матеріальному і процесуальному праву.

Згідно до положень ст. 212 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Спричинення позивачу моральної шкоди, в результаті незаконного порушення кримінальної справи, перебування під слідством 1 рік і 2 місяці знайшло своє підтвердження під час розгляду справи по суті.

Суд вважає, що справа була дуже важливою для позивача, оскільки він більше року страждав від почуття невизначеності свого майбутнього. Позивач більше року перебував під слідством та зазнав інших негативних впливів внаслідок перебування під слідством, - погіршення стану здоровя, втрата роботи, завдання шкоди його діловій репутації, втрата доходу, необхідного для задоволення власних потреб. Таким чином, судом встановлена наявність підстав для часткового задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

При цьому, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, надавши оцінку зібраним у справі доказам, які свідчать про характер, обсяг і тривалість страждань, яких зазнав позивач у справі у зв'язку із пред'явленням обвинувачення у скоєнні злочину щодо якого вину не доведено, тривалого перебуванням під слідством і судом, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, порушення сімейних зв'язків і стосунків з іншими людьми й інші негативні впливи внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого які пов'язані із необхідністю докласти значних додаткових зусиль для відновлення та організації життя та здоров'я, суд вважає що розмір моральної шкоди на користь позивача слід визначити у розмірі 19292,00 грн. (14 місяців х 1378 грн.).

Присуджену до стягнення суму відшкодування моральної шкоди відповідно до п. 8 ст. 7, п.п. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України належить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212-215 ЦПК, ст.ст. 15, 16, 1167, 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 19292 (девятнадцять тисяч двісті девяності дві) гривні 00 копійок.

Судові витрати по справі віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в апеляційному суді Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу протягом 10 днів позивачем з моменту винесення, відповідачем після процедури перегляд заочного рішення

Суддя І.Б. Щеняєва