У Х В А Л А

22 вересня 2015 року м.Добропілля

Суддя Добропільського міськрайонного суду Донецької області Здоровиця О.В.

розглянувши заяву представника ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника ОСОБА_2 в сумі 76028,27 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.01.2015 року становить 1206526,47 гривень та понесених судових витрат.

02.09.2015 року ухвалою суду було відкрито провадження у вказаній справі і зобов»язано позивача надати до суду певні документи без яких розгляд справи є неможливим.

17.09.2015 року позивачем, на вимогу суду, були надані додатки до позовної заяви та копія позовної заяви разом з додатками для відповідача.

Разом з вищевказаними документами до суду надійшла заява про забезпечення позову у вказаній цивільній справі. У заяві позивач просить в порядку забезпечення позову накласти арешт на все майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, та грошові кошти, що належать відповідачу та тимчасово обмежити відповідача у праві виїзду з України (в т.ч. відмовити у видачі паспорта) із тимчасовим вилученням паспорта, у відповідності до ст..152 ЦПК України.

Суд, вивчивши позовну заяву та додані до неї матеріали, клопотання про забезпечення позову, прийшов до такого висновку.

Згідно з ч.2 ст.151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено:

1) причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов;

2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно ч.3 ст.152 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як вбачається з заяви вищевказані заходи необхідні позивачу у зв»язку з наявністю можливості відповідача реалізувати належне йому майно, що може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення за даним позовом, внаслідок чого законні права та інтереси банку не будуть захищені, а виконання рішення суду, в разі його ухвалення, стане не можливим.

Проте в заяві про забезпечення позову, яка надійшла до суду, позивачем взагалі не зазначено на яке саме майно та грошові кошти, що належать відповідачу потрібно накласти арешт, а також не вказано місцезнаходження цього майна.

Крім цього з доданого до позовної заяви договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 260/03.1-166 від 24.06.2008 року вбачається, що в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов»язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор, в день укладення цього договору, з позичальником уклав іпотечний договір № 260/03.1-157 від 24.06.2008 року, за умовами якого позичальник передав кредитору в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою м.Харцизьк, вул.Первомайська 10/7 іпотечною вартістю 50034,02 долари США.

Беручи до уваги наведене, позивач має право у разі невиконання вимог кредитного договору, з метою задоволення своїх вимог, звернути стягнення на предмет іпотеки. Будь-яких відомостей щодо неможливості звернути стягнення на іпотечне майно відповідача позивачем не надано.

За таких обставин заява позивача в частині забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача не відповідає вимогам ст..151 УПК і тому задоволенню не підлягає.

Що стосується заяви позивача з приводу забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження відповідача у праві виїзду з України (в т.ч. відмовити у видачі паспорта) із тимчасовим вилученням паспорта, то ці вимоги задоволенню також не підлягають виходячи з наступного.

Так відповідно до ст.. 33 Конституції України хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України від 21.01.1994 р. «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»(зі змінами), регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Частиною 2 ст.6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини 1 ст.6 вищевказаного Закону.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадку, якщо щодо нього подано цивільний позов до суду до закінчення провадження у справі.

Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57, передбачено, що прикордонний контроль передбачає перевірку у громадян паспортів, огляд транспортних засобів, вантажів та іншого майна і пропуск їх через державний кордон.

Відповідно до вищевказаних Правил, службові особи контрольно-пропускного пункту Державної прикордонної служби, у ході перевірки паспортів з'ясовують наявність обмежуючих обставин, за яких громадянину може бути тимчасово відмовлено у виїзді з України, а у разі потреби проводять опитування громадян, які прямують через державний кордон, для з'ясування питань, пов'язаних з їх пропуском через державний кордон. При наявності обмежуючих обставин, за яких громадянину може бути тимчасово відмовлено у виїзді з України.

Із наведено вбачається, що рішення про тимчасове обмеження виїзду за кордон громадян України, можуть приймати саме посадові особи Державної прикордонної служби.

Повноваження суду щодо вжиття заходів забезпечення позову визначені ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом види забезпечення позову. Перелік видів забезпечення позову визначений у ст. 152 ЦПК. Серед видів такого забезпечення у ст. 152 ЦПК не передбачено вжиття судом тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Враховуючи наведене, те, що в цивільному процесі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК, застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, приходжу до висновку, що суди не можуть застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості та виконання інших зобов'язань, оскільки це порушує норми ЦПК та буде свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст. 6 Конвенції щодо вирішення справи судом, встановленим законом.

Враховуючи викладене, вважаю в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 151, 152, 153 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви представника ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Апеляційного суду Донецької області через суд першої інстанції протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.В.Здоровиця

22.09.2015 року