Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/2199/15-ц
Провадження № 2/553/861/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28.09.2015м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді: Юхно С.П.,

при секретарі: Шпак Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним. У позові зазначала, що на виконанні Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ знаходиться виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 45 126 грн. 50 коп. Постановою державного виконавця від 24 лютого 2015 року накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2 24 березня 2015 року представник боржника ОСОБА_2 ОСОБА_3 надав до Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ заяву від імені боржника ОСОБА_2 в якій повідомлялось, що боржник згодна сплачувати кошти в сумі по 40 грн. щомісяця. Позивач вважає, що факт укладення ОСОБА_2 26 березня 2015 року договору дарування, згідно якого подарувала 1/3 частини кватири своєму син ОСОБА_3, свідчить, що вона вчинила правочин без наміру створити правові наслідки та даний правочин нею вчинено з метою ухилитись від виконання рішенням суду.

До початку розгляду справи представник позивача ОСОБА_4 неодноразово змінювала предмет позову та остаточно просила суд визнати недійсним з моменту укладення договір дарування від 26 березня 2015 року, згідно якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_3 прийняв у дар 2/3 часини квартири № 22 в будинку № 12 корпус 2 по провулку Рибальському в м. Полтаві, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень № 20288574 від 26 березня 2015 року, яким проведено державну реєстрацію права власності на 2/3 частики квартири № 22 в будинку 12 корпусі 2 по провулку Рибальському в м. Полтаві за ОСОБА_3

Ухвалою суду від 06 серпня 2015 року за клопотання представника позивача до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на боці відповідача, залучено Ленінський ВДВС Полтавського МУЮ.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, але її інтереси представляла представник за довіреністю ОСОБА_4

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, але її інтереси в судовому засіданні представляв представник за довіреністю ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3, діючи в своїх інтересах та як представник відповідача ОСОБА_2, в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 в судовому засідання заперечувала щодо задоволення позовних вимог.

Третя особа, приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, але суду надала заяву про розгляд справи без її участі.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на боці відповідача, Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі вказаних осіб.

Суд, вислухавши пояснення сторін та, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позову підлягають задоволенню, а вимоги зустрічної позовної заяви задоволенню не підлягають з наступних підстав:

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено, що 27 січня 2015 року Ленінський районний суд м. Полтави видав виконавчий лист № 1616/2559/2012, провадження № 2/553/123/2014 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації проведених необхідних витрат по утриманню та поліпшенню домоволодіння на вул. Сакко, 152 в м. Полтаві в розмірі 44 826 грн. 50 коп. та 300 грн. судових витрат, а всього 45 126 грн. 50 коп.

Вказаний виконавчий лист звернуто до виконання та 24 лютого 2015 року державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження.

24 лютого 2015 року державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно якої накладено арешт на все нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 суду пояснив, що його мати знала про ухвалення Ленінським районним судом м. Полтави 23 травня 2014 року рішенням про стягнення з неї на користь ОСОБА_1 45 126 грн. 50 коп. Його мати отримала постанову про відкриття виконавчого проваджєення 21 березня 2015 року, де встановлено строк для добровільного виконання до 03 березня 2015 року. Зважаючи, що дана постанова державного виконавця нею отримана після закінчення строку на добровільне виконання рішення суду, вона 24 березня 2015 року написала заяву державному виконавцю, в якій вказала, що не може сплатити борг одноразово, а зобовязується його погашати періодичними платежами щомісячно. Його мати та він не знайомився з матеріалами виконавчого провадження. Частину квартири йому мати подарувала з нагоди його дня народження.

Представник Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ в судовому засіданні не заперечував, що ОСОБА_2 постанову про відкриття виконавчого провадження від 24 лютого 2015 року отримала 21 березня 2015 року; з матеріалами виконавчого провадження ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 не знайомились; постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 24 лютого 2015 року боржнику не вручалась.

Як вбачається з копії заяви ОСОБА_2 від 24 березня 2015 року боржник повідомляла державного виконавця, що вона не може сплатити борг однією сумою та зобовязується його погашати періодичними платежами щомісячно.

26 березня 2015 року ОСОБА_8 підписала договір дарування, що посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6, за умовами якого безоплатно передала у власність своєму сину ОСОБА_3 2/3 частини квартири № 22 в будинку 12 копусі 2 по провулку Рибальському в м Полтаві.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна на час підписання ОСОБА_2 договору дарування від 26 березня 2015 року постанова державного виконавця від 24 лютого 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не була внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна.

Позивач ОСОБА_1 не зазначила в позовній заяві та не надала в судовому засідання представник позивача ОСОБА_4 суду доказів, які підтверджують, що боржник ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 знали, що державний виконавець 24 лютого 2015 року виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження той факт, що боржник ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 у березні 2015 року дізнались про винесення державним виконавцем постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, тому уклали 26 березня 2015 року договір дарування частини квартири.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Пункт 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 визначає, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Беручи до уваги, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на 2/3 частини квартири № 22 в будинку 12 корпусі 2 по провулку Рибальському в м. Полтаві, він зареєстрований та проживає у даній квартирі, оплачує комунальні послуги, що підтверджується копіями квитанцій, суд вважає, що в судовому засіданні не доведено, що відповідачі по справі умисно уклали договір дарування від 26 березня 2015 року без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, тому вважає, що відсутні підстави для визнання вказаного договору недійсним на підставі ст. 234 ЦК України.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно п. 25 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

У судовому засіданні не доведено, що відповідачі по справі уклали договір дарування від 26 березня 2015 року для приховування іншого правочину.

Беручи до уваги, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що відповідачі уклали договір дарування від 26 березня 2015 року без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, або, що даний договір дарування укладено ними для приховування іншого правочину, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3-5, 15, 16, 60, 209, 212, 218 ЦПК України, ст.ст. 203, 204, 234, 235 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_9