Справа № 777/1146/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі :

головуючої : Готра Т.Ю.,

суддів : Кондора Р.Ю., Леско В.В.,

при секретарі : Дашковській С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26 березня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Виноградівської районної державної адміністрації, про визнання частково недійсним розпорядження голови Виноградівської районної державної адміністрації, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання права власності на частину житлового будинку, усунення перешкод в користуванні будинком та вселення в будинок,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому вказував на те, що до 28 січня 2014 року проживав в будинку АДРЕСА_1 Виноградівського району Закарпатської області, право власності на який в цілому зареєстровано за його батьком ОСОБА_2, якому на підставі розпорядження голови Виноградівської районної держаної адміністрації за №138 від 20 березня 2000 року видано свідоцтво про право власності від 20.03.2000 року, про що йому стало відомо тільки у 2012 році.

Вказаний будинок відносився до колгоспного двору, в якому на час його припинення проживали та не втратили право на частку в дворі, були він, його батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_3 А тому вважає, що має право на 1/3 частину вказаного будинку та земельної ділянки, на якій розташований цей будинок.

Посилаючись на те, що вказаним розпорядженням голови Виноградівської РДА та виданим його батьку ОСОБА_2 свідоцтвом про право власності, порушується його право власності на 1/3 частину вказаного будинку, у користуванні яким йому чиняться перешкоди, просив суд визнати частково недійсним розпорядження голови Виноградівської РДА №138 від 20.03.2000 року, а саме в 1/3 частині щодо визнання права власності та видачі в 1/3 частині свідоцтва про право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 Закарпатської області на ОСОБА_2; - визнати недійсним в 1/3 частині свідоцтво про право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 Закарпатської області на ОСОБА_2; - визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину вказаного житлового будинку; - зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні цим будинком та вселити його і його неповнолітню дочку ОСОБА_4 у вказаний будинок.

Рішенням Виноградівського районного суду від 26 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 та представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_7 апеляційну скаргу не визнали, просили таку відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та представник Виноградівської РДА у судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, свідка ОСОБА_8, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на 1/4 частину спірного житлового будинку. Однак у зв'язку з пропуском строку позовної давності, дійшов висновку про відмову у позові.

Проте, колегія суддів із висновком суду першої інстанції повністю погодитись не може за таких обставин.

Судом першої інстанції установлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 Виноградівського району Закарпатської області був збудований у 1962 році відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які є батьками позивача.

Господарство, головою якого був ОСОБА_2, було колгоспним двором, що стверджується довідкою сільського голови Великопаладської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 10.02.2014 р. №02-09/27, з якої слідує, що з 1975 року по листопад 1988 року у вказаному будинку проживали та були зареєстровані ОСОБА_2 (голова колгоспного двору), ОСОБА_3 (його дружина), ОСОБА_1 (син) та ОСОБА_9 (донька), яка у листопаді 1988 року на постійне місце проживання вибула до США (а.с.17-18).

Належність вказаного дворогосподарства до колгоспного двору визнається представниками відповідачів, а тому згідно ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Відповідно до ст.120 ЦК України (в редакції 1963) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч.2 ст.123 ЦК України (1963 року) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме :

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і збереглося.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у вище вказаному господарстві по АДРЕСА_1 Закарпатської області проживав з дня свого народження і до 28.01.2014 року, є зареєстрованим за цією адресою з 05.11.1990 року (а.с. 12 на звороті), право на частку в майні якого, що до 15.04.1991 року становило власність колгоспного двору, не втратив, а тому має право власності на частину вказаного майна.

Право власності на спірне майно мають і батьки позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та його сестра ОСОБА_9, які до 15.04.1991 року не втратили право на частку в майні колгоспного двору, так як вибуття ОСОБА_9 з членів колгоспного двору у листопаді 1988 року по 15.04.1991 року становить менше трьох років, а тому суд першої інстанції правильно встановив, що позивач має право на 1/4 частину вищевказаного житлового будинку.

Однак з довідки комунального підприємства «Виноградівського районного бюро технічної інвентаризації» від 18.02.2014 року №32 слідує, що житловий будинок АДРЕСА_1 Виноградівського району Закарпатської області станом на 01.01.2013 року зареєстрований в цілому за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виноградівською РДА 22.03.2000 року (а.с.19).

Зазначене свідоцтво про право власності ОСОБА_2 було видано на підставі розпорядження голови Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області №138 від 20.03.2000 року, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 Виноградівського району Закарпатської області в цілому та вирішено видати йому свідоцтво про право власності (а.с.15-16).

Однак, вказане розпорядження голови Виноградівської РДА та видане відповідачу ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на нерухоме майно є такими, що порушують права позивача на спірне майно, а саме на належну йому 1/4 частину будинку, право власності на яку позивач на момент прийняття спірного розпорядження не втратив.

Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Встановивши, що вказане розпорядження голови Виноградівського РДА суперечить актам цивільного законодавства, зокрема вимогам статей 120, ч.2 ст.123 ЦК України (1963 року) в редакції, що були чинними на час набуття позивачем права власності на спірне майно, яке порушує його право на 1/4 частину вказаного будинку, право власності на який, крім нього, також мають і його батьки відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його сестра ОСОБА_9 а тому таке слід визнати незаконним та скасувати.

Оскільки на підставі незаконного розпорядження відповідачу ОСОБА_2 було видано спірне свідоцтво про право власності від 22.03.2000 року, тому таке також слід визнати недійсним.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Встановивши, що позивач ОСОБА_1 у спірному житловому будинку не проживає з 28 січня 2014 року у зв'язку із створенням йому довіреною особою батька ОСОБА_7 перешкод у проживанні та користуванні зазначеним будинком, яка відрізала всі комунікації в будинку, а 28.01.2014 року поміняла навісні і врізні замки на дверях воріт огорожі, житлового будинку та господарських споруд, що стверджується її листом (а.с.23-24), тому колегія суддів вважає, що слід задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні цим будинком та вселити його і його неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.32), у зазначений будинок, в якому йому належить 1/4 частина цього будинку.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки матеріалами справи встановлено, що позивач про спірне розпорядження та видане відповідачу ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на нерухоме майно дізнався лише у 2012 році, коли його батько приїхав з Америки і повідомив, що будинок зареєстрований за ним і він має намір виселити його з другою дружиною з будинку, після чого відповідач створив нестерпні умови для проживання його сім»ї в цьому будинку, а саме було відключено опалення, поміняно замки в будинку, на огорожі та воротах, і він з вагітною дружиною з 28.01.2014 року був викинутий на вулицю. До суду з даним позовом ОСОБА_1 звернувся у листопаді 2014 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, а тому цей строк не пропустив.

Крім цього, висновки суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку позовної давності базуються виключно на показах свідка ОСОБА_10, колишньої дружини позивача, яка проживала у спірному будинку з 1995 року про 2003 рік, які колегія суддів оцінює критично, так як позивач з колишньою дружиною перебуває у неприязних стосунках, яка не володіє українською мовою, і без перекладача не читає та не розмовляє. Стосовно документів, які свідок бачила вдома, коли проживала разом із позивачем, а саме будинкову книгу, книжку на оплату комунальних послуг та документи на землю, видані на ОСОБА_2, як на підтвердження того, що позивач добре знав та усвідомлював, що одноосібним власником спірного будинку з 2000 року є його батько, з приводу чого він злився і просив його переписати на нього будинок, на що батько йому відмовив, - то колегія суддів констатує, що вказані документи не стверджують право власності відповідача на спірний будинок і не доводять ту обставину, що позивачу про спірне свідоцтво було відомо ще у 2000 році.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з ухваленням по справі нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково та визнати незаконним і скасувати розпорядження голови Виноградівської РДА №138 від 20.03.2000 року в частині визнання права власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 Закарпатської області на ОСОБА_2; - визнати недійсним свідоцтво про право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 Закарпатської області на ОСОБА_2; - визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину вказаного житлового будинку; - зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні цим будинком та вселити його і його неповнолітню дочку ОСОБА_4 у вказаний будинок.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26 березня 2015 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Виноградівської РДА №138 від 20.03.2000 року в частині визнання права власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 Виноградівського району Закарпатської області за ОСОБА_2.

Визнати недійсним Свідоцтво про право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 Виноградівського району Закарпатської області, видане ОСОБА_11.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку по АДРЕСА_1 Виноградівського району Закарпатської області.

Зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні вказаним будинком та вселити його і його неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в будинок по АДРЕСА_1 Виноградівського району Закарпатської області.

У решті вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді :