Справа № 456/1503/15 Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С.
Провадження № 22-ц/783/5357/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частини квартири, -

встановила:

В березні 2015 року позивач подав даний позов, та уточнивши позовні вимоги, просив визнати квартиру АДРЕСА_1, придбану сторонами за час перебування у шлюбі, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачем право власності на 1/2 ідеальної частини квартири.

Оскарженим рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частини квартири - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_5

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, безпідставним, висновки суду не відповідають фактичним та об'єктивним обставинам справи. Вважає, що він не пропустив строку позовної давності, оскільки постійно проживав у спірній квартирі до вересня 2012 року, а потім періодично проживав у квартирі до січня 2013 року. Зазначає, що тільки після того як відповідачка звернулася до нього з безпідставним позовом про визнання його таким, що втратив право на житло, вводячи в оману суд, що квартира придбана до шлюбу, що позивач не є власником житла, одразу ж 31 березня 2015 року звернувся до суду з даним позовом. Крім того, вказує, що суд безпідставно відмовив у задоволенні даного позову, не вказавши при цьому законних підстав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12.03.2012 року шлюб між сторонами, який був зареєстрований 17.05.2003 року, розірвано.

За час шлюбу сторони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 09.12.2003 року. Квартира складалася з однієї житлової кімнати житловою площею 21,6 кв.м і кухні. Загальна площа квартири становила 44,4 кв.м.

З технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 встановлено, що сторонами самочинно, без дозволу на виконання будівельних робіт добудовано в квартирі мансарду розміром 10.58х4.25 м (приміщення 6, 7, 8), переобладнано підвал в кухню 9 і кладову 10, кухню 2 переобладнано в житлову кімнату площею 11.6 кв.м. Загальна площа квартири становить 99,7 кв.м.

Суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання самочинно добудованої і реконструйованої квартири АДРЕСА_1 загальною площею 99,7 кв.м. обєктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частини квартири є безпідставними та суперечать вимогам ст. 376 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1,2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Під самочинним будівництвом необхідно розуміти як нове будівництво, так і реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт вже існуючих об'єктів нерухомості (ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність").

Будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) обєкта нерухомості здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному статтею 24 Закону України "Про планування і забудову територій (ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність").

Згідно п. 6 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не є обєктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку, на нього не може бути звернено стягнення по виконавчих документах, в тому числі продаж його з прилюдних торгів.

З врахуванням пояснень сторін та запису в технічному паспорті на квартиру встановлено, що сторонами самочинно, без дозволу на виконання будівельних робіт проведено самочинне будівництво, яке не може бути предметом поділу.

Виходячи з вищенаведеного колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача про визнання самочинно добудованої і реконструйованої квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частини квартири безпідставними та такими що суперечать вимогам законодавства.

Отже не було підстав для відмови у задоволенні позову через те, що позивачем пропущено строк позовної давності без поважних причин.

При таких обставинах рішення суду слід скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 02 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/2 частини квартири - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.