АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Смирнова Є.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Білич І.М.

суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Богацькій М.М., Гречка Т.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики.

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 28 грудня 2006 року між сторонами по справі було укладеного договір позики, посвідчений нотаріально. Відповідно до умов якого ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_6 отримав у позику грошові кошти у розмірі 250 тисяч доларів США, що в еквіваленті дорівнювало 6 584 125 російських рублів за офіційним курсом Центрального банку Російської Федерації на дату укладення договору. Позика була надана до 28.12.2007 року зі сплатою 12% річних від вказаної суми. У визначений договором строк відповідач не повернув позику та ухиляється від виконання свого зобов'язання. Тому позивач просив стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням 12% річних за час прострочення 5 884 962, 19 гривни з яких : 3 140 000 гривень - сума основного боргу, 376 800 гривень - 12 % річних за користування позикою, 2 368 162, 19 гривень - штрафні санкції за час прострочення.

Збільшивши за час розгляду справи позовні вимоги, позивач остаточно ставив питання стягнення боргу з урахуванням штрафних санкцій та відсотків в сумі - 10 959 335, 38 гривень.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року ОСОБА_5 було відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу де ставив питання щодо його скасування та постановлення нового про задоволення вимог позивача у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, неповним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для справи, надання у такий спосіб переваг відповідачу як учаснику судового процесу, що фактично позбавило позивача доступу до правосуддя з підстав не передбачених законом.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача не визнала подану апеляційну скаргу, заперечувала проти її задоволення.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, вважає що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовної заяви суд першої інстанції виходи в з того, що за нормами діючого законодавства договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою розписки. Беручи до уваги, що сторони договору визначили умови передання коштів шляхом зарахування їх на рахунок відкритий на ім'я ОСОБА_6 в ЗАТ "ПроКредитБанк" і позивачем не було надано доказів на підтвердження зарахування таких коштів протягом 2006 -2014 років, як і передання їх у інший спосіб ( шляхом написання розписок, або іншим документом виданим позичальником в момент передачі грошей, тощо) суд дійшов висновку, що при розгляді справи належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання грошових коштів позичальником ОСОБА_6 позивачем надано не було. А відтак відсутні підстави вважати, що між сторонами склалися правовідносини за договором позики, право вимоги за якими має ОСОБА_5 тому підстав для задоволення позову про стягнення боргу за договором позики нема.

Оскільки вимоги про стягнення відсотків та штрафних санкцій є похідними від вимог про стягнення основної суми боргу за договором позики, то вони також за висновками суду не підлягали задоволенню.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою апелянт вказував на те, що пунктом 1 угоди не було визначено, що саме позивач ОСОБА_5 повинен був перерахувати грошові кошти на зазначений в угоді рахунок. Надані пояснення позивача вказують на те, що кошти були отримані відповідачем особисто від позивача готівкою в м. Москва в сумі 170 тисяч доларів у нотаріальній конторі, а 80 тисяч доларів в Московській області в будинку позивача. І вже сам відповідач повинен був займатися перерахуванням коштів з м. Москва.

Зазначаючи також, що вказані пояснення позивача щодо отримання грошових коштів у готівковій формі не були спростовані ані відповідачем, ані його представником, при цьому судом першої інстанції їм також не було надано належної правової оцінки.

У той же час підтвердженням передачі позивачем ОСОБА_5 відповідачу ОСОБА_6 грошових коштів є відображеними в пунктах 3, 4 та 5, угоди. Із яких вбачається, що на момент підписання угоди і посвідчення її нотаріусом у відповідача вже виникло боргове зобов'язання перед позивачем, яке виразилося в обов'язку повернути кошти.

Таким чином твердження відповідача щодо ненадання на підтвердження передачі грошей відповідачу розписки, на думку апелянта, є безпідставними, оскільки ч. 2 ст.1047 ЦК України визначений альтернативний спосіб підтвердження укладання договору позики.

Колегія суддів вважає, що вказані вище доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження існування між сторонами договірних зобов'язань, позивачем була надана нотаріально посвідчена угода ( соглашение) від 28.12.2006 року за текстом якої: ОСОБА_5 надав в борг ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 250 тисяч доларів США, що еквівалентно сумі в розмірі 6 584 125 рублів по курсу ЦБ РФ на дату укладення угоди.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України та правової позиції ВСУ висловленої у справі № 6 - 79 цс 14 від 02.07.2014 року, договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Так як договір позики є укладеним з моменту передання грошей і може не співпадати з датою складення розписки, яка посвідчує факт, однак у будь - якому разі складенню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Як вбачається із тексту укладеної між сторонами угоди, а саме п. 1- сума позики в розмірі 250 тисяч доларів буде перерахована на рахунок який відкритий на ім'я ОСОБА_6 в ЗАО «ПроКредитБанк» ( а.с.7).

Зазначене вище свідчить про те, що на момент підписання угоди кошти визначені в договорі позичальнику передані не були. А будь -яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому ( як це визначено в п. 1 угоди) не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Позивач ( апелянт) вказуючи щодо обставин передачі відповідачу коштів частинами ( 170 тисяч доларів у нотаріальній конторі та 80 тисяч доларів безпосередньо за місцем проживання позивача) не надав до суду доказів на підтвердження того, що відповідач підтвердив факт отримання ним зазначених вище грошових коштів шляхом надання розписки, чи внесення змін до угоди, тощо.

Також апелянтом вказувалось на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, враховуючи те, що розгляд справи за відсутності відповідача фактично позбавив можливості представника позивача права ставити питання по суті спору та є порушенням основного принципу цивільного судочинства - засад змагальності сторін закріпленого ст. 10 ЦПК України.

У той же час за правилами ст. 38 ЦПК України сторона, третя особа, особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження ( крім справ про усиновлення) можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника.

Як вбачається із матеріалів інтереси відповідача в справі у відповідності до доручення здійснював представник.

Крім того, апелянтом вказувалось про те, що судом не були вжиті заходи забезпечення позову, а невжиття таких заходів у передбачений законом строк щодо забезпечення позову призвели до вчинення відповідачем дій спрямованих на відчуження нерухомого майна, що в свою чергу створило умови для укриття останнім відомостей про належне йому майно, зробило неможливим виконання можливого рішення суду у майбутньому, а також потягло обмеження охоронюваних законом прав та інтересів позивача, відмови у доступі особи до правосуддя з підстав не передбачених законом.

Зазначені вище порушення, на думку колегії суддів , не вплинули на правильність вирішення спору по суті, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм діючого законодавства і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: