Справа № 490/4062/15-ц
н/п 2/490/3049/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Подзігун Г. В.

при секретарі - Кошевій О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Універсальної товарної біржі «Фенікс» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу № 931 АДРЕСА_1, укладений 12.06.2003 року між позивачкою та відповідачем на УТБ «Фенікс», зареєстрований в органах БТІ 18.06.2003 року. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що вказаний правочин є фіктивним, підпис на договорі від імені позивачки виконано іншою особою, а не нею, грошей за договором відповідач не сплатив. Крім того, посилалася також на те, що з моменту укладення договору відповідач особові рахунки на комунальні послуги на себе не переоформив, оплату за них здійснювала позивачка самостійно.

Позивачка у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав, представника до суду не направив.

Представник відповідача УТБ «Фенікс» надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, вимоги позову не визнавав.

Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін.

Вивчивши доводи позову та дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Як вбачається із матеріалів справи, 12 червня 2003 року на Універсальній товарній біржі «Фенікс» між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 931. Відповідно до п. 1 вказаного Договору позивачка продала відповідачу нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 56,1 кв. м. Вартість квартири, згідно з п. 5 Договору, становить 1 700 грн., які отримані продавцем до підписання договору. Вказаний Договір було зареєстровано на УТБ «Фенікс» в журналі реєстрації біржових операцій з нерухомістю за № 931 від 12.06.2003 року.

У подальшому, 18.06.2003 року право власності на вказану квартиру відповідачем було зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Як вбачається із наявної у матеріалах справи копії статуту УТБ «Фенікс» Біржа є організацією, що об'єднує фізичних осіб і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних з ним торговельних операцій. Діяльність Біржі здійснюється відповідно до чинного законодавства, Статуту, правил Біржової торгівлі та Біржового арбітражу (п. 1.4 Статуту).

Правовідносини щодо визнання вищевказаного правочину недійсним регулюються положенням ЦК України 1963 року (в редакції, чинній на момент укладення договору), Законом України «Про товарну біржу» (в чинній на момент укладення договору редакції).

Так, відповідно до ст. 48 ЦК України 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Позивачка як на підтвердження вимог позову посилається на те, що:

1) правочин є фіктивним;

2) підпис на договорі від імені позивачки виконано іншою особою, а не нею;

3) грошей за договором відповідач не сплатив;

4) з моменту укладення договору відповідач особові рахунки на комунальні послуги на себе не переоформив, оплату за них здійснювала позивачка самостійно.

Однак, із вказаними твердженнями позивачки суд погодитися не може з огляду на таке.

По-перше, згідно з ч. 1 ст. 58 ЦК України 1963 року недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

В той же час, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі № 6-197цс14 від 21.01.2015 року, та в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування усіма судами загальної юрисдикції України.

При цьому, відповідно до абз. 2 п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

В той же час, позивачкою не надано жодних доказів того, що і у неї, і у відповідача був відсутній намір на створення юридичних наслідків за результатами вказаного правочину. Крім того, позивачкою також не надано жодних доказів того, що умисел на укладення фіктивного правочину був у обох сторін договору.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вказаний правочин за своїм характером не може бути визнаний судом фіктивним, оскільки позивачкою не надано жодних необхідних доказів, які б свідчили про його фіктивність.

По-друге, як вбачається із матеріалів справи, на оспорюваному договорі купівлі-продажу нерухомого майна, у графі «Продавець» п. 10 Договору зазначено підпис позивачки, а також вказані її прізвище, ім'я та по батькові.

Крім того, підпис позивачки та її прізвище, ініціали зазначено у графі «Підпис» на заяві ОСОБА_1 від 12.06.2003 року про прийняття її в члени УТБ «Фенікс», а також на заявці позивачки про продаж квартири на біржі.

В той же час, ОСОБА_1 не надано жодних доказів того, що зазначений підпис та вказівка її прізвища, ім'я, по батькові виконано іншою особою; крім того, позивачка не виявляла наміру щодо призначення судово-почеркознавчої експертизи для встановлення особи, якою вказаний підпис виконано. За такого, суд приходить до переконання, що твердження про виконання підпису іншою особою не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, а за такого не може бути підставою для визнання угоди недійсною.

По-третє, посилання позивачки на те, що відповідач не сплатив кошти за умовами цього договору, також не може бути враховане судом, оскільки згідно з п. 5 Договору купівлі-продажу, який було підписано позивачкою, 1 700 грн., у які сторони оцінили нерухоме майно, були отримані продавцем до підписання договору. Оскільки у ході судового розгляду не підтвердився факт підписання договору іншою особою, а не позивачкою, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 до укладення договору отримала вищезазначені кошти, а за таких обставин така підстава не може вважатися судом такою, що спричиняє недійсність угоди.

По-четверте, суду позивачкою не надано жодних доказів того, що позивачка самостійно сплачувала платежі за комунальні послуги. Крім того, за своїм характером, вказана обставина не може визнаватися судом такою, що свідчить про недійсність угоди, оскільки підстави визнання угоди недійсною передбачені актами цивільного законодавства України. Крім того, це не може свідчити також і про фіктивність укладеного правочину, оскільки вказана обставина сама по собі є самостійними правовідносинами, які існують між позивачкою та підприємствами, що надають комунальні послуги, а тому судом врахована бути не може.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент укладення договору) біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що усі необхідні умови для визнання угоди біржовою операцією сторонами було дотримано.

В той же час, позивачкою не було надано жодних інших доказів та не зазначено жодних інших підстав для визнання договору недійсним. Тому суд вважає, що усі необхідні вимоги, передбачені актами цивільного законодавства, були дотримані сторонами при укладенні оспорюваного правочину. За такого, суд приходить до висновку, що вимоги позову не є такими, що ґрунтуються на вимогах законодавства, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ Г. В. ПОДЗІГУН