АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №753/6176/15-ц Головуючий у 1 інстанції Каліушко Ф.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., при секретарі Юрченко А.С.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представників позивача ОСОБА_4, ОСОБА_4,

представника відповідача Костяного О.Ю.,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Директора Державного підприємства «Київський Бронетанковий завод» Лисиці ВладиславаЛеонідовича на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Київський Бронетанковий завод» про визнання нечинним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково: скасовано наказ №49 від 04.03.2015 про його звільнення з посади начальника організаційно-планового управління ДП «Київський бронетанковий завод» та поновлено його на роботі на вказаній посаді з 04.03.2015; стягнуто з ДП «Київський бронетанковий завод» на користь ОСОБА_3 74041,20грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнуто з ДП «Київський бронетанковий завод» на користь держави 1227,61грн судового збору.

Судом першої інстанції встановлено, що з 1991 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ДП «Київський бронетанковий завод», займаючи при цьому різні посади, а з 08.09.2014 був призначений на посаду начальника організаційно-планового управління ДП «Київський бронетанковий завод». 04.03.2015 відповідно до наказу №49 ОСОБА_3 звільнено з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Судом також установлено, що відповідно до наказу №229-Вр «Про зміни в організації виробництва і праці» від 11.11.2014 на заводі було скорочення чисельності штату працівників. 02.01.2015 позивачу було запропоновано іншу роботу на підприємстві, зокрема, посада провідного інженера-технолога ВДВ, на яку позивач погодився. У зв'язку з тим, що вподальшому зазначена посада була відповідачем скорочена, 10.02.2015 позивачу було запропоновано посаду завідувача складом озброєння ВМТП, на яку позивач також погодився, здійснивши відповідний припис на попередженні. Заяву про переведення на посаду завідувача складом озброєння ВМТП, як це було передбачено у тексті попередження про майбутнє звільнення, позивач не подавав.

Профспілковий комітет ДП «Київський бронетанковий завод» своїм рішенням, оформленим протоколом засідання профкому №36 від 19.02.2015, не надав згоду на звільнення ОСОБА_3 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з обґрунтуванням відмови у наданні згоди на таке звільнення.

Враховуючи, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог законодавства про працю, без згоди профспілкового комітету на звільнення, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість і доведеність позовних вимог ОСОБА_3 про поновлення на роботі та стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку 565,20грн середньоденної заробітної плати за 131день вимушеного прогулу в сумі 74041,20грн. В частині позовних вимог про визнання нечинним наказу про звільнення суд дійшов висновку, що такі вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з тим, що цивільним законодавством не передбачено такого способу захисту порушених прав працівника.

В апеляційній скарзі Директор Державного підприємства «Київський Бронетанковий завод» просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів, позивач та його представники проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити без змін законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення Дарницького районного суду м. Києва у даній справі - залишенню без змін з наступних підстав.

Задовольнивши частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог і заперечень, підтверджених наявними в матеріалах справи і дослідженими в судовому засіданні доказами, кожному з яких окремо і в їх сукупності суд дав належну оцінку, і, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне і обгрунтоване рішення.

Встановлені судом обставини доводами апеляційної скарги не заперечуються.

Підставами для звільнення ОСОБА_3 згідно п.1 ст.40 КЗпП України з 04.03.2015 позивач уважав неподання ним до 17-00 11.02.2015 заяви про переведення, як про це зазначено у тексті попередження про звільнення, а також відсутність обгрунтування відмови профспілкового комітету у наданні згоди на звільнення.

Встановлено і не заперечується жодною зі сторін, що у тексті попередження про майбутнє звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України позивачу 10.02.2015 запропоновано переведення на іншу роботу - завідувача складу озброєння ВМТП з 10.02.2015, та повідомлено, що на підтвердження згоди про переведення ОСОБА_3 має надати у відділ кадрів до 17-00 11.02.2015 заяву про переведення, а в разі ненадання такої заяви адміністрація заводу вважатиме, що він відмовився від переведення на вказану посаду (т1ас15).

Також установлено, що під текстом даного попередження вказаного змісту ОСОБА_3 власноручно написав: «Згоден з 04.03.2015 у відповідності до положень КЗпП та наказу 229-Вр від 11.11.2014. підпис 10.02.2015» (т1ас15).

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених, зокрема, у п.1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Оскільки на пропозицію власника на переведення на роботу завідувача складу озброєння ВМТП ОСОБА_3 погодився, про що письмово зазначив під текстом попередження, - у відповідача були відсутні передбачені законом підстави вимагати від позивача окремої заяви про переведення на вказану посаду та за відсутності такої заяви вважати, що працівник не дав згоди на переведення. Звільнення ОСОБА_3 за таких обставин проведено з порушенням ч.2 ст.40 КЗпП України. Висновок суду першої інстанції про це грунтується на вимогах закону і доводами апеляційної скарги не спростовується.

Що стосується доводів апеляційної скарги про необґрунтованість відмови профспілкового комітету у наданні згоди на звільнення позивача за п.1 ст.40 КЗпП України та у зв'язку з цим наявності у власника відповідно до ч.7 ст.43 КЗпП України права на його звільнення, то такі доводи не відповідають установленим судом обставинам і спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме витягом з протоколу №36 засідання профспілкового комітету ДП «КБТЗ» профспілки працівників Збройних Сил України від 19.02.2015. Зі змісту протоколу зрозуміло, що стало причинами відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3: це стаж і досвід роботи ОСОБА_3 на підприємстві з 1991 року, його принциповість у роботі та виконанні посадових обов'язків, а також сумнів у скороченні посади, яку обіймав позивач - начальник організаційно-планового управління, адже на нову посаду - начальника управління планування прийнято нову особу, проте, назви посад і посадові обв'язки ОСОБА_3 і прийнятого нового працівника однакові (т1ас17). За таких обставин у відповідача не було підстав уважати, що рішення профспілкового комітету не містить обгрунтування відмови у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо правильності розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який проведений позивачем з дотриманням вимог закону, перевірений судом і сумнівів у його правильності не викликає, адже відповідає вимогам закону і підтверджений наявними у матеріалах справи належними і допустимими доказами (т1ас213 - довідка відповідача про заробітну плату позивача за останні два місяці роботи на підприємстві, т2ас17 - розрахунок).

За таких обставин суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні, ґрунтуються на вимогах закону і підтверджуються матеріалами справи. Передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування рішення немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,308,313,315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Директора Державного підприємства «Київський Бронетанковий завод» Лисиці Владислава Леонідовича відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М.Стрижеус

О.І. Шкоріна