РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Лях М.Ю.,

при секретарі Холявка Т.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна правова компанія «Бонд Інтелект груп» про визнання недійсними окремих пунктів договору,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулась до Київського районного суду м. Харкова з вимогами до товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна правова компанія «Бонд Інтелект груп» про визнання недійсними з моменту укладення пункту 4.2 Договору про надання послуг, спрямованих на придбання обєкта нерухомості від 20.07.2014 року № 20/40, укладеного між ТОВ «Міжнародна правова компанія «Бонд Інтелект груп» та ОСОБА_4 В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20.01.2014 року між сторонами укладено договір № 20/14 про надання послуг, відповідно до пунктів 1.1, 3.1 умов укладеного договору відповідач зобовязався надати позивачу послуги, спрямовані на придбання нерухомого майна та у випадку придбання позивачем обєкта нерухомості, зобовязаний оплатити їх в розмірі 16000 грн. в день придбання позивачем нерухомості. Позивач, посилаючись на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначає, що пункт 4.2 укладеного між сторонами договору встановлює несправедливі умови для позивача та всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача. Також зазначає, що встановлення надмірно високої ставки пені за прострочення позивачем строку сплати винагороди відповідачу вже призвело до стягнення відповідачем з позивача пені розмірі, що значно перевищує розмір основного боргу. Так, 18.06.2015 року рішенням Київського районного суду м. Харкова у справі № 640/4797/14-ц стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «БІГ» неустойку в розмірі 28929,76 грн., сума основного зобовязання становить 16000,00 грн. Позивач зазначає, що було стягнуто частину нарахованої неустойку, загальна сума заборгованості перед відповідачем становить 186340 грн., що більше ніж в десять раз перевищує суму основного боргу, яку відповідач має право стягнути в майбутньому за цим договором. У звязку з вищенаведеним, посилаючись на положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1, яка діє на підставі довіреності від 17.07.2015 року підтримала позовні вимоги, просила задовольнити в повному обсязі на підставах, викладених в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності від 22.05.2015 року заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в повному обсязі за недоведеністю та необґрунтованістю. Пояснив, що п. 4.2. договору передбачає однакову, абсолютну тотожну відповідальність для кожної сторони, не містить спеціальних випадків відповідальності у разі порушення зобовязання позивачем, що вже було підтверджено рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.03.2015 року у справі № 640/4797/14-ц, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11.08.2015 року. Також зазначив, що у відповідності до п.7.9. укладеного між сторонами договору своїм підписом сторони підтвердили, що умови цього договору є для них справедливими, вони розуміли значення своїх дій, при укладенні цього договору не було обману чи примусу, волевиявлення сторін відповідає їх внутрішній волі, а також підтвердили те, що текст договору сторонами уважно прочитаний, умови зрозумілі та жодних претензій до тексту договору у сторін немає. Також звернув увагу, що аргументи позивача щодо несправедливості п.4.2. укладеного між сторонами договору та встановлення трьох відсотків річних за кожен день прострочення зобовязання були висвітлені в апеляційній скарзі позивача від 07.07.2015 року та вказані аргументи були повністю відхилені Апеляційним судом Харківської області, що викладено в ухвалі суду від 11.08.2015 року по справі № 640/4797/14-ц. У зв'язку з чим просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, заслухавши думки присутній учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду приходить до наступного.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 20.01.2014 року між ТОВ «Міжнародна правова компанія «Бонд Інтелект груп» та ОСОБА_4 було укладено договір № 230/14 про надання послуг спрямованих на придбання обєкта нерухомості (арк. справи 4-7).

Згідно п. 1.1 укладеного між сторонами договору відповідач зобовязався надати позивачу послуги, спрямовані на придбання нерухомого майна (3-кімн. квартири), а позивач в разі придбання вказаного обєкта нерухомості зобовязався сплатити вказані послуги у відповідності до п. 3.1 цього договору в розмірі 2000 доларів США, що еквівалентно 16000,00 грн.

Відповідальність сторін за укладеним між ними договором встановлена пунктом 4, відповідно до пункту 4.2 якого у випадку невиконання чи неналежного виконання сторонами своїх зобовязань кожна сторона несе відповідальність згідно законів України та умовами цього договору, зокрема винна сторона сплачує іншій стороні неустойку в розмірі 3% від суми боргу за кожен день невиконання чи неналежного виконання взятого на себе зобовязання (арк. справи 5).

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Стаття 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає в частині 1 що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частина 3 статті 18 Закону визначає, які умови договору є несправедливими. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (ч.4 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві (постанова Верховного Суду України №6-40цс13 від 11.09.2013 року).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.06.2015 року (арк. справи 12-14), залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11.08.2015 року (арк. справи 30-34), яким задоволені позовні вимоги ТОВ «Міжнародна правова компанія «Бонд Інтелект груп» та стягнуто на їх користь з ОСОБА_4 заборгованість за договором з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в загальній сумі 5000 грн. та судовий збір в розмірі 500 грн.

Судами при розгляді справи було визначено, що неустойка має подвiйну правову природу. До настання строку виконання зобовязання неустойка є способом його забезпечення, а в разi невиконання зобовязання перетворюється на вiдповiдальнiсть, яка спрямована на компенсацiю негативних для кредитора наслiдкiв порушення зобовязання боржником.

Відповідно до п.4.2 укладеного між сторонами договору передбачено сплату неустойки у випадку невиконання чи неналежного виконання зобовязання будь-якою із сторін. При цьому винна сторона сплачує іншій стороні неустойку у розмірі 3% від суми боргу за кожен день невиконання чи неналежного виконання взятого на себе зобовязання (арк. справи 5).

Окрім цього, судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи № 640/4797/14-ц за позовною заявою ТОВ «Міжнародна правова компанія «Бонд Інтелект груп» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості було встановлено невиконання ОСОБА_4 умов укладеного між сторонами договору № 230/14 про надання послуг спрямованих на придбання обєкта нерухомості від 20.01.2014 року, а в ухвалі Апеляційного суду Харківської області від 11.08.2015 року зазначено, що відповідач фактично не оспорювала у суді першої інстанції розмір неустойки (арк. справи 32).

На підставі статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних, достовірних та достатніх доказів в підтвердження того, що пункт 4.2 укладеного між сторонами договору № 230/14 про надання послуг спрямованих на придбання обєкта нерухомості від 20.01.2014 року порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, обмежує права позивача чи завдає йому шкоду.

Враховуючи, що судом не встановлено порушення прав позивача та порушення чинного законодавства України при укладенні договору № 230/14 про надання послуг спрямованих на придбання обєкта нерухомості від 20.01.2014 року, виходячи з усіх обставин по справі та встановлених судом під час судового розгляду, суд вважає, що відсутні підстави для визнання недійсними з моменту укладення пункт 4.2 Договору про надання послуг, спрямованих на придбання обєкта нерухомості від 20.07.2014 року № 20/40, укладеного між ТОВ «Міжнародна правова компанія «Бонд Інтелект груп» та ОСОБА_4 у звязку з чим відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» статтями 10, 11, 88, 79, 209, 212, 214-215, 224-226 ЦПК України, статтями 203, 509, 526, 527, 530, 627, 629, 901 Цивільного кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна правова компанія «Бонд Інтелект груп» про визнання недійсними окремих пунктів договору відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини, повний текст судового рішення буде виготовлено 15 вересня 2015 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення. У разі, якщо рішення ухвалено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Суддя Київського районного суду

м. Харкова М.Ю. Лях