Справа № 465/5954/14 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/4126/15 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

представника позивача ОСОБА_2- ОСОБА_3, та представника Франківської районної адміністрації ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про встановлення факту припинення між ними фактичних шлюбних відносин та визнання майна особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту припинення між ними фактичних шлюбних відносин з 1 вересня 2001 року та про визнання його особистою приватною власністю: об'єкти нерухомого майна - квартиру за адресою:АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2; а також автомобілі Mitsubishi Pajero 2008 р.в. , реєстраційний номер НОМЕР_1 та Toyota Carina реєстраційний номер НОМЕР_2. На обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 13.11.1993 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано за рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06.11.2013 року . Від даного шлюбу в них народились діти: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 Стверджує, Однак з вересня 2001 року їх шлюбні стосунки фактично припинилися, коли відповідач переїхала жити у Київ, а він, позивач, залишився у Львові з дітьми, доглядаючи за ними та забезпечуючи матеріально.

Крім того позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року народився ОСОБА_8, батьком якого, як стало відомо у подальшому, був інший чоловік, що встановлено рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30.09.2014 року про виключення відомостей про батька з актового запису про народження ОСОБА_8.

Позивача вважає, що майно, яке набуте ним, позивачем, у період з 2001 року і до розлучення, є його приватною власністю, хоч і набуте під час перебування у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 30 квітня 2015 року у задоволенні цього позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вказане рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_9, яка в апеляційній скарзі вказує на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, зазначає, що таке ухвалено без повного і всебічного з'ясування обставин справи, без належної оцінки всіх доказів. Апелянт зазначає, що висновок суду про те, що наявність рішення суду про розірвання шлюбу є перешкодою для визнання його недійсним є помилковим, оскільки позивач не просив суд визнавати шлюб недійсним, а лише визнати припиненими фактичні шлюбні відносини між сторонами. Крім того, апелянт стверджує, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про виклик та допит у судовому засіданні свідків, які могли б повідомити суду обставини щодо стосунків сторін на час їх фактичного припинення. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі (а.с. 119-122).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 на обгрутування апеляційної скарги, в заперечення апеляційної скарги, представника Франківської районної адміністрації ОСОБА_4, який у вирішенні спору поклався на рішення суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального прав.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції, в супереч доводам апелянта, з достатньою повнотою та всебічністю дослідив надані сторонами докази, вірно встановив фактичні обставини справи, спірні правовідносини та правильно застосував матеріальне і процесуальне право при вирішенні даного позову.

Як вбачається з матеріалів справи та безспірно встановлено судом першої інстанції, що 13.11.1993 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано за рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06.11.2013 року (а.с.10,17).

В період перебування сторін у шлюбі у них народились діти: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11,12).

Крім того, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року у відповідачки ОСОБА_5 народився син - ОСОБА_10, батьком якого було записано ОСОБА_2 з відому та за згодою останнього. Лише з часом, дізнавшись про те, що батьком народженого Леона-Левка є інша особа, ОСОБА_2 звернувся до суду про виключення з актового запису № 3635 відомостей про нього, як про батька ОСОБА_2 ОСОБА_10, і цей позов було задоволено.

Положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяли станом на 1 вересня 2001 року визначено окрему главу 7, що регулювала порядок припинення шлюбу.

Зокрема нормами цієї Глави (ст.ст.37, 38 КпШС України) передбачено, що шлюб між подружжям може бути припинено внаслідок смерті або оголошення в судовому порядку померлим одного з подружжя або шляхом розлучення. І цей перелік є вичерпним.

Такий же порядок припинення шлюбу передбачено ст.104 СК України.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 просив визнати факт припиненимиз 1 вересня 2001 року між ним та ОСОБА_5 фактичних шлюбних відносин та визнати за ним особистою приватною власністю на майно, набуте ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин,з підстав, визначених ст.3 та ст.57 (СК України 2004 р.).

У відповідності до положень ч. 2 ст.3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Всупереч твердженням апелянта, ні в суді першої інстанції ні в доводах апеляційної скарги останнім не надано беззаперечних доказів того, що шлюбні відносини між ним та відповідачкою ОСОБА_5 фактично були припинені з 1 вересня 2001 року.

Відповідач ОСОБА_5 вказану обставину категорично заперечує, стверджуючи що вимушено переїхала в 2001 році зі Львову до Києва у зв'язку з працевлаштуванням, а в 2006 році також у зв'язку з навчанням за кордоном. З позивачем продовжувала підтримувати фактичні сімейні стосунки. Періодично спільно проводили час. Останній оплачував її навчання за кодоном.

Як вбачається з показань в суді першої інстанції свідка ОСОБА_11, старшої дочки сторін, мати, ОСОБА_5, дійсно у 2001 році переїхала жити до Києва, а згодом забрала і її до себе. У подальшому вона, свідок, повернулась до батька у м.Львів, де він займався її розвитком та забезпеченням. Після її переїзду до Львова, мама приїжджала на вихідні та вони усі разом у тому числі й з батьком, гуляли та відпочивали. Починаючи з 2007 року мама стала приїжджати рідше. Серйозний конфлікт між мамою та батьком виник після народження ОСОБА_8 , тобто з 2012 року. При цьому, вона особисто повідомила батькові, що ОСОБА_10 не його син. Батько спочатку не вірив, а потім звернувся в суд.

Як вбачається з рішення Франківського районного суду м.Львова від 06 листопада 2013 року шлюб між сторонами було розірвано за ініціативи ОСОБА_2 основним чином з тих підстав, що вони тривалий час не підтримують подружніх стосунків та не ведуть спільного господарства та проживають окремо внаслідок подружньої зради ОСОБА_5 та народження дитини від іншого чоловіка.

Таким чином, обставини розірвання шлюбу основним чином пов'язувались ОСОБА_2 з фактом позашлюбного народження дитини, а не фактичним припиненням шлюбних відносин з 2001 року.

Матеріалами справи підтверджується та обставина, що ОСОБА_2 здійснювалась проплата навчання дружини за кордоном у 2006 році, що підтверджується відповідним листом про здійснення спонсорської допомоги від 4 жовтня 2006 року (а.с.98).

Отже, встановлені судом фактичні обставини та досліджені докази у ній, які належно оцінені судом, не давали достатніх підстав для висновку про те, що шлюбні відносини між подружжям ОСОБА_2 фактично були припинені саме з 1 вересня 2001 року.

Та обставина, що сторони певний період часу проживали окремо, сама по собі не свідчить про фактичне припинення шлюбних відносин сторін, оскільки такий режим проживання сторін був обумовлений поважними причинами, пов'язаними з характером роботи відповідача та її навчанням за кордоном.

При цьому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що та обставина, що на момент народження ОСОБА_2 Леона-Левко ІНФОРМАЦІЯ_3 року позивач ОСОБА_2 визнавав його своїм сином, спростовує факт припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин.

Оскільки спірне майно: квартира за адресою:АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2; а також автомобілі Mitsubishi Pajero 2008 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 та Toyota Carina реєстраційний номер НОМЕР_2 придбані ОСОБА_2 в період шлюбу, то згідно ст.60 СК України вважається таким, що належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання цього майна його особистою приватною власністю з підстав його набуття за час окремого проживання сторін у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, тобто з підстав, визначених ст.3 та ст.57 СК України, колегія суддів, з огляду на недоведеність позивачем самого факту припинення з ОСОБА_5 фактичних шлюбних відносин з 1 вересня 2001 року по 2012 рік, вважає обґрунтованою відмову суду у задоволенні позовних вимог щодо визнання спірного майна особистою власністю позивача.

Враховуючи, що судом першої інстанції з достатньою повнотою встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано закон, який поширюється на зазначені правовідносини, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи допущені порушення норм матеріального і процесуального права, які передбачені ст.309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, п.1 ч.1ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.