Справа № 338/495/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2317/2015
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л.М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Проскурніцького П.І.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю апелянта ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Державне підприємство «Теплокомуненерго» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги в сумі 982,04 грн. за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2015 року задоволено частково позов Державного підприємства «Теплокомуненерго». Стягнуто з ОСОБА_2 в користь Комунального підприємства «Державне підприємство «Теплокомуненерго» 548,10 грн. заборгованості по оплаті послуг з теплопостачання, 243,60 грн. оплаченого судового збору та 180 грн. понесених витрат повязаних з поміщенням оголошення про виклик в засобах масової інформації.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення про стягнення з неї на користь позивача заборгованості за послуги з теплопостачання суд першої інстанції не врахував її пояснень про те, що до 28.02.2012 року вона такі послуги фактично не отримувала, оскільки в її квартирі не було радіаторів опалення. Крім того, судом не враховано, що між нею та позивачем договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення відповідно до п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, не переукладався. Оскільки договірні відносини між нею та відповідачем відсутні, то заявлений до неї позов є безпідставним та задоволенню не підлягає.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнав, рішення суду першої інстанції вважав законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідач ОСОБА_2 є власником квартири №51 в будинку №12 на вул. Шевченка в смт. Богородчани Івано-Франківської області. Підприємством, яке надає послуги з теплопостачання до багатоквартирних житлових будинків у цьому селищі, в тому числі і будинку відповідача, є ДП «Теплокомуненерго». З 2005 року в квартирі ОСОБА_2 відключено радіатори опалення, що підтверджується актом комісії в складі працівників ВЖРРЕП від 01.02.2005 року (а.с. 98). При цьому відповідачем не надано суду доказів, що відключення радіаторів опалення відбулося з дотриманням встановленого законодавством порядку. Наведена обставина встановлена і актом обстеження комісії в складі представників ТКЕ, начальника ВЖРЕП і представника селищної ради від 09.09.2010 року (а.с. 97). Цим же актом встановлено, що стояки теплопостачання не ізольовані. Відтак, ДП «Теплокомуненерго» надання послуг з теплопостачання не припинило.

За даними акту від 28.02.2012 року (а.с. 94) працівниками Богородчанського ВЖРЕП та ДП «Теплокомуненерго» в квартирі відповідача встановлено і запущено радіатори централізованого опалення.

Проте, відповідач неналежно проводила оплату наданих послуг теплопостачання, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 982,04 грн.

Задовольняючи часткового позов ДП «Теплокомуненерго», суд першої інстанції виходив з того, що доказів, які б спростовували правильність тарифу чи розрахунку нарахованої оплати за користування послугами позивача, відповідачем не представлено, однак враховуючи, що позивач, який звернувся в суд в січні 2015 року із заявою про видачу судового наказу, а згодом з позовом до ОСОБА_2, пропустив визначений ст. 257 ЦК України строк звернення до суду по платежах за жовтень, листопад та грудень 2011 року і поважних причин такого пропуску не навів, а відповідач заявила про застосування наслідків спливу позовної давності, то в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Таким чином стягненню на користь позивача підлягає нарахована заборгованість за січень-лютий 2012 року та квітень 2013 року, що загалом становить 548,10 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, плата за надані послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлений інший строк.

В силу дії п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, в даному випадку Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, та Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Судом установлено та вбачається з розрахунку заборгованості за теплову енергію перед ДП «Теплокомуненерго» споживача ОСОБА_2 (а.с. 5), що за період з 01.10.2011 року по 01.01.2015 року станом на 01.03.2015 року у відповідача наявна заборгованість в розмірі 982,04 грн., а саме: за жовтень 2011 року в розмірі 88,89 грн., за листопад 2011 року 165,16 грн., за грудень 2011 року 179,89 грн., за січень 2012 року 213,56 грн., за лютий 2012 року 244,59 грн. та за квітень 2013 року 89,95 грн.

Позивач 16.01.2015 року звернувся в суд із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за послуги теплопостачання (а.с. 55).

27.01.2015 року Богородчанським районним судом Івано-Франківської області був виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за надані послуги з централізованого опалення квартири в сумі 1711,60 грн. за період з 01.11.2011 року по 01.01.2015 року (а.с. 20), який ухвалою цього ж суду від 11.03.2015 року скасовано (а.с. 19).

Відповідач, незважаючи на невизнання позову в цілому, просила про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Приписами ст. 257 ЦК України встановлено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, який становить три роки.

Наслідки спливу позовної давності визначені ст. 267 ЦК України, відповідно до ч.ч.3, 4 якої позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача в користь позивача заборгованість по оплаті наданих послуг теплопостачання в межах строку позовної давності за період з січня 2012 по березень 2015 року в розмірі 548,10 грн.

Доводи апелянта про те, що поза увагою суду залишився факт встановлення актом від 15.02.2012 року в її квартирі середньої температури, нижче від нормативної, спростовуються мотивувальною частиною оскаржуваного рішення, відповідно до якої суд вказав, що такий факт зафіксовано комісією за відсутності приладів опалення в квартирі відповідача, а тому не може бути підставою для несплати відповідачем вартості послуг позивача. Більше того, апелянт не надала суду доказів, що вона зверталась до позивача з заявою про проведення перерахунку вартості наданих послуг за цей день.

Не заслуговують на увагу також і доводи апелянта про те, що між нею та ДП «Теплокомуненерго» відсутні договірні відносини, у звязку з чим відсутні і підстави для нарахування їй заборгованості за послуги теплопостачання, оскільки згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов'язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання споживачем.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, що в силу ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча: Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

ОСОБА_4