Справа № 367/7717/14 Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/4102/15 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 1 19.10.2015
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Воробйової Н.С., Білоконь О.В.,
при секретарі:Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про усунення перешкод та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на житловий будинок.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 21.11.1994 року вона разом з чоловіком ОСОБА_11 придбали будинок під АДРЕСА_1 Договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований 21.11.1994 року Українською біржею «Десятинная», відповідно до якого її чоловік ОСОБА_11 є покупцем вищевказаного будинку. З вересня 1995 року вона проживає у вказаному будинку.

Оскільки відносно неї та її сім'ї надходили погрози від кримінального злочинного угрупування ТОВ «ТОП-Сервіс», її чоловік формально оформив договір купівлі-продажу будинку на її матір ОСОБА_12

Вподальшому, 27 грудня 1995 року Українською біржею «Десятинною» був формально укладений договір купівлі-продажу вказаного будинку, на підставі якого відповідач по справі ні би то купила у ОСОБА_12 АДРЕСА_1.

Просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 який зареєстрований за ОСОБА_5, оскільки фактично вона є його власницею.

В свою чергу, в грудні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про усунення перешкод та виселення.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 27.12.1995 року між ОСОБА_12 та нею був укладений договір купівлі - продажу будинку АДРЕСА_1.

Вподальшому її сім'єю були зроблені добудови до будинку, їх було введено в експлуатацію і 11 лютого 2000 року виконавчим комітетом Ірпінської міської ради на її ім»я було видано свідоцтво про право власності на будинок та зареєстровано за №2094 і записано у реєстровану книгу за №24-43.

27 сесією 4 скликання Ірпінської міської ради від 04.11.2004 року було прийнято рішення №904-27-IV про видачу на її ім'я, ОСОБА_5 Державного акту на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою АДРЕСА_1

Дійсно у її будинку, з її дозволу проживали до самої смерті її рідна сестра ОСОБА_12 та її чоловік ОСОБА_13, які померли ІНФОРМАЦІЯ_1. та ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно.

Наприкінці літа 2014 року її знайомі по телефону повідомили, що у її будинку проживають невідомі люди.

30 жовтня 2014 року вона письмово звернулася до Ірпінського МВ ГУ МВС України про те, що ОСОБА_6 змінила замки у будинку та вселила квартирантів.

Просила зобов'язати ОСОБА_6, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_10 не чинити їй перешкод у користуванні і володінні будинку АДРЕСА_1., виселити ОСОБА_6, ОСОБА_14, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10 з будинку та зобов'язати ОСОБА_6 надати їй оригінали документів: договір купівлі продажу будинку від 27 грудня 1995 року укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 та технічний паспорт на будинок, свідоцтво про право власності на будинок виданий виконавчим комітетом міської ради зареєстрований за №2094 і записаний у реєстровану книгу №24-43 в Ірпінському БТІ 01 лютого 2000 року, Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га НОМЕР_1 на її ім'я за адресою АДРЕСА_1

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_5 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 та виселено ОСОБА_7, ОСОБА_8 із спірного житлового будинку.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_5 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду частково скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги первісного позову та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог, щодо зобо»язання її не чинити перешкоди ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить змінити рішення суду, та зобов'язати ОСОБА_6 надати оригінали документів ОСОБА_5, а саме: договір купівлі продажу будинку від 27.12.1995 року укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 та технічний паспорт на будинок, свідоцтво про право власності на будинок виданий виконавчим комітетом міської ради зареєстрований за №2094 і записаний у реєстровану книгу №24-43 в Ірпінському БТІ 01.02.2000 року, Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га НОМЕР_1 на її ім'я за адресою АДРЕСА_1, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 21.11.1994 року ОСОБА_11 придбав буд. під АДРЕСА_1

Договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований 21.11.1994 року Українською біржею «Десятинная» (а.с.7).

ОСОБА_11 перебував у зареєстрованому шлюбі із позивачем по справі ОСОБА_6 до 04.07.1995 року (а.с.227).

Згідно договору купівлі-продажу зареєстрованого Українською біржею «Десятинная» 27 вересня 1995 року ОСОБА_11 продав ОСОБА_12 буд. АДРЕСА_1 Даний договір був зареєстрований в Ірпінському БТІ 03.10.1995р за № 2088.

Вподальшому, 27.12.1995 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі- продажу будинку № АДРЕСА_1.

Вказаний договір купівлі-продажу будинку був посвідчений Українською біржею «Десятинная» та зареєстрований в Ірпінському БТІ 05.01.1996р за № 2094 (а.с.225).

У зв'язку із проведеними у вказаному будинку добудовами та переобладнаннями, 11.02.2000 року виконавчим комітетом Ірпінської міської ради на ім»я ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на АДРЕСА_1 та зареєстровано за №2094 і записано у реєстровану книгу №24-43 напис в Ірпінському БТІ 01.02.2000 року (а.с.107-108).

27 сесією 4 скликання Ірпінської міської ради від 04.11.2004 року прийнято рішення №904-27-IV про видачу на ім'я ОСОБА_5 Державного акту на земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою АДРЕСА_1 (а.с.109-110).

З 1999 року по даний час відповідач ОСОБА_5 зареєстрована у АДРЕСА_1 (а.с. 105 - 106).

Місцевим судом також встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 11.02.2000 року будинок належить відповідачці ОСОБА_5 (а.с. 108).

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції керувався ст. 344 ЦК України, Пленумом ВССУ з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірний будинок за набувальною давністю.

Частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за зустрічним позовом, як власник спірного будинку, на даний час позбавлена можливості користуватись своєю власністю (даним будинком), оскільки відповідачі ОСОБА_6,ОСОБА_7 та ОСОБА_8, незаконно уклавши договір оренди спірного будинку, створюють їй у цьому перешкоди.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується судова колегія, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.344 ЦК України «Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майно протягом п»яти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом». Відповідно до п 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України «Правила ст. 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом».

Відповідно роз»яснень Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

●володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

●володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

●володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, ухвалюючи своє рішення в частині відмови в задоволенні первістного позову, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що ставлячи питання про визнання права власності за набувальною давністю на спірний будинок та посилаючись при цьому на ті обставини, що даний будинок був придбаний на її кошти, а договір купівлі-продажу будинку від 27.12.1995р між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 був укладений формально, що вона постійно з 1995 року у спірному будинку проживає, проводить ремонтні роботи, добудови, сплачує всі комунальні послуги, що було спростовано в ході розгляду справи судом, та вважає себе власником спірного будинку з моменту придбання його в 1994р. не є підставами, передбаченими ст. 344 ЦК України для визнання за позивачем права власності саме за набувальною давністю, а не з інших передбачених законом підстав, які позивачем не заявлялися.

Що ж стосується часткового задоволення зустрічного позову, то колегія суддів має зазначити наступне.

Відповідно до ст. 317 ЦК України «Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном».

Відповідно до ст.319 ЦК України «Власник володіє, користується, розпоряджається своїи майном на власний розсуд».

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки, під час розгляду справи судом першої інстанції було безспірно встановлено, що ОСОБА_5 є власником будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_6 не будучи власником будинку та не маючи відповідних повноважень від власника ОСОБА_5, шляхом укдадання договору оренди спірного житлового будинку з ОСОБА_7,ОСОБА_8, які проживають у будинку, створюють їй перешкоди у користуванні та розпорядженні її власністю, висновки суду першої інстанції щодо задоволення цих вимог є правильними та повністю обгрунтованими.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, в частині зустрічних позовних вимог про відмову в зобов»язанні ОСОБА_6 надати ОСОБА_5 оригінали документів: договір купівлі продажу будинку від 27 грудня 1995 року укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 та технічний паспорт на будинок, свідоцтво про право власності на будинок виданий виконавчим комітетом міської ради зареєстрований за №2094 і записаний у реєстровану книгу №24-43 в Ірпінському БТІ 01 лютого 2000 року, Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га НОМЕР_1 на її ім'я за адресою АДРЕСА_1, так як вони є безпідставними, оскільки суду не було надано доказів тих обставин, що ОСОБА_5 із зазначеними вимогами у передбаченому порядку зверталась до ОСОБА_6 і остання відмовила їй у наданні зазначених документів, а також доказів того, що ОСОБА_5, як власнику будинку було відмовлено відповідними органами у видачі дублікатів зазначених документів і вона не може їх отримати в інший спосіб.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг, та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про відмову у первістному позові та задоволенні частково зустрічних позовних вимог, а тому підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Н.С. Воробйова

О.В.Білоконь