АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1931/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої - судді П'єнти І.В.,

суддів: Корніюк А.П., Талалай О.І.,

при секретарі: Кошельнику В.М.,

за участю: представника відповідача Храновського С.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання кредитного договору удаваним.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк Форум» про визнання кредитного договору удаваним. В обґрунтування якого зазначалось, що 08.08.2008 року він уклав із ВАТ «Банк Форум» договір кредиту за № 0153/08/17-KLMF зі змінами та доповненнями, за з умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 183 400 доларів США із сплатою 14% річних строком до 07 серпня 2015 року (за додатковою угодою до 05.08.2022 року). За умовами кредитного договору кредит наданий у іноземній валюті. Зазначав, що відповідач, як агент валютного контролю, не мав законного права згідно п. 2 ст. 13 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», надавати позивачу кредит в іноземній валюті для задоволення його власних споживчих потреб, а тому кредитний договір суперечить чинному законодавству України. Вказував, що спірний договір є удаваним правочином, адже сторони насправді уклали між собою договір кредитування в національній валюті України, що не суперечить чинному законодавству, але приховали його під договором кредитування в іноземній валюті. А тому, звертаючись до суду позивач просив визнати кредитний договір удаваним та визнати його укладеним у національній валюті України - гривні.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що при винесені рішення судом не розглянуто належним чином та не прийнято до уваги доводи наведені в позовній заяві та докази, які підтверджують вказані факти. Вказує на безпідставну відмову у задоволенні клопотання про залучення до участі в справі третіх осіб, чим порушено їхні права, визначені Конституцією України. Крім того, вважає, що рішення суду не містить нормативно-правового обґрунтування та посилання на норми матеріального права, які б містили підстави для відмови в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Разом з тим, п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 і 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 03.12.2001 року акціонерним комерційним банком «Форум» була отримана банківська ліцензія №62 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною 1 та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (а.с. 15).

10.06.2005 року банком отримано дозвіл №62-3 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Згідно додатку до вказаного дозволу відповідач має право здійснювати операції з валютними цінностями. (а.с. 17).

08 серпня 2008 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №0153/08/17-KLMf, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 183400 доларів США строком по 07.08.2015 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14% річних. Додатковою угодою №2 до кредитного договору від 29.06.2011 року змінено кінцевий строк повернення кредиту до 05.08.2022 року та визначено повернення кредиту та відсотків відповідно до графіку (а.с. 6-8, 24-26).

Пунктом 7.2 кредитного договору передбачено, що сторони фіксують свою згоду з тим, що ними узгоджені всі істотні умови, і зобов'язуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмету та інших питань, зазначених в цьому договорі. Умови кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 «Про захист прав споживачів» позичальником отримано.

Оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем в обґрунтування позовних вимог не доведено, а судом не здобуто доказів тієї обставини, що укладаючи кредитний договір сторони приховували укладання іншого виду договору, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору №0153/08/17-KLMf удаваним правочином. Крім того, відмова позивачу у задоволенні позову щодо визнання договору удаваним правочином є підставою для відмови у задоволенні похідної вимоги про визнання укладеним договору у національній валюті.

Безпідставним є посилання в апеляційній скарзі на те, що банк не мав права надавати позивачу кредит в іноземній валюті для задоволення його власних споживчих потреб.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а стаття 192 ЦК України визначає, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків», є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог пп.«в» п.4 ст.5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено терміни і суми кредитів у іноземній валюті, як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Відпвоідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У відповідності до положень ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд, на підставі статті 235 ЦК України, має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо удаваності кредитного договору, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів спрямованості волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, та настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Згідно частини третьої статті 10, частини другої статті 59, частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції, з врахуванням положень ст. 88 ЦПК України, виходив з того, що з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 487 грн. 20 к.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що при подачі позову позивачем не сплачувався судовий збір відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», при постановленні ухвали про відкриття провадження у справі, суд виходив з того, що позовна заява подана з додержанням вимог ст. ст. 119, 120 ЦПК України. В ході розгляду справи відповідач не поніс судових витрат.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на час подання позовної заяви та ухвалення судового рішення), від сплати судового збору звільняються споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав.

Разом з тим, відповідно до пп. 2 п 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набрав чинності 01.09.2015 року (після ухвалення рішення судом першої інстанції), за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору визначена у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Та статтею 5 зазначеного Закону не передбачено пільг щодо сплати судового збору споживачам за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав.

Відповідно, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо необхідності стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат.

В зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в частині стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат в розмірі 487 грн. 20 к. підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 серпня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Форум» судових витрат в розмірі 487 грн. 20 к. скасувати.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду І.В. П'єнта

____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Салоїд Н.М. Провадження № 22-ц/792/1931/15

Доповідач -П'єнта І.В. Категорія № 27