АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Перепелюк Л. М.

суддів: Кулянда М.І., Одинака О.О.

секретар: Вівчарик Н.В.

за участю: ОСОБА_2-представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, інтереси якої за дорученням представляє ОСОБА_2, на заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26 вересня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виділення частки та визначення порядку користування квартирою і вселення в ? частку квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці з позовом до ОСОБА_1 про виділення частки та визначення порядку користування квартирою і вселення в 1/2 частку квартири зазначеною за ним.

Посилався на те, що є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, житловою площею 37,3 кв.м., загальною площею 65,0 кв.м., яка була придбана ним на прилюдних торгах.

Власником другої частки квартири є ОСОБА_1

Однак так як не визначено розмір його долі в квартирі в натурі, а також не визначено порядку користування загальними приміщеннями (кухні, ванної, туалету, комори, коридору), він не може користуватися своєю часткою квартири.

Відповідачка ОСОБА_1 користується всією квартирою, а його туди не впускає.

Просив визначити за ним в натурі 1/2 частину квартири квартири АДРЕСА_1 у відповідності до 1/2 частки, що належить

№22ц/794/1318/15. Головуючий у 1 інстанції Вольська - Тонієвич О.В. Категорія 2 Доповідач Перепелюк Л.М.

йому на підставі свідоцтва про право спільної сумісної власності від 01.11.2010 року, а саме: житлову кімнату згідно з по -поверховим планом (3-8) площею 18,4 кв.м. без грошової компенсації за меншу кімнату. Залишити у спільному користуванні кухню (3-3) площею 7,7 кв.м., ванну кімнату (3-2) площею 2,8 кв.м., вбиральню (3-6) площею 1,1 кв.м., комору (3-5) площею 1,1 кв.м., приміщення коридорів (3-1,3-4) площею 3,1 кв.м. та 10,9 кв.м. Вселити його в належну йому на праві власності ? частку квартири АДРЕСА_1. Стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати у розмірі 715 (сімсот п'ятнадцять) грн. 30 коп.

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26.09.2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено.

Визначено за ОСОБА_3 в натурі ? частину квартири АДРЕСА_1 у відповідності до ? частки, що належить йому на підставі свідоцтва про право власності від 01.11.2010 року, а саме: житлову кімнату згідно з по поверховим планом (3-8) площею 18,4 кв.м. без грошової компенсації за меншу кімнату.

Залишено у спільному користуванні кухню (3-3) площею 7,7 кв.м., ванну кімнату (3-2) площею 2,8 кв.м., вбиральню (3-6) площею 1,1 кв.м., комору (3-5) площею 1,1 кв.м., приміщення коридорів (3-1,3-4) площею 3,1 кв.м. та 10,9 кв.м.

Вселено ОСОБА_3 в належну йому на праві власності ? частку квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

На дане рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимогах ОСОБА_3 відмовити.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є:- неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; - недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

- невідповідність висновків суду обставинам справи; - порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 просив ухвалити судове рішення про визначення за ним в натурі 1/2 частину квартири квартири АДРЕСА_1 у відповідності до 1/2 частки, що належить йому на підставі свідоцтва про право спільної сумісної власності від 01.11.2010 року, а саме: житлову кімнату згідно з по -поверховим планом (3-8) площею 18,4 кв.м. без грошової компенсації за меншу кімнату. Залишити у спільному користуванні кухню (3-3) площею 7,7 кв.м., ванну кімнату (3-2) площею 2,8 кв.м., вбиральню (3-6) площею 1,1 кв.м., комору (3-5) площею 1,1 кв.м., приміщення коридорів (3-1,3-4) площею 3,1 кв.м. та 10,9 кв.м. Вселити його в належну йому на праві власності ? частку квартири АДРЕСА_1.

За змістом ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1

З приєднаного до матеріалів справи свідоцтва, виданого державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори Суружіу Н.Д. 1 листопада 2010 року, ОСОБА_3 набуто право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_3 звернувся з позовом з підстав, передбачених ст. 356 ЦК України, згідно якої власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Ч.1-3 ст.358 ЦК України, на яку також зістався позивач, передбачає, що Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції зіслався на п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», згідно якого при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнання приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Проте, судом 1-ї інстанції, в порушення норм матеріального права, фактично вирішено питання про виділ в натурі ? частки квартири із залишенням у спільному користуванні підсобних приміщень. При цьому, сул 1-ї інстанції не врахував також роз'яснення, надані у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», згідно якого квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Крім того, висновок суду 1-ї інстанції не відповідає ним вже встановленими обставинами. Зокрема, згідно висновків судової технічної експертизи від 6 червня 2011 року №11/252 виділ ? частки із квартири АДРЕСА_1 у вигляді ізольованих жилих та інших приміщень із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири, неможливий.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визначення у натурі частки ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1, що є у спільній частковій власності, у вигляді жилої кімнати площею 18,4 кв.м та залишив у спільному користуванні учасників спільної часткової власності підсобні та допоміжні приміщення.

Суд не врахував ту обставину, що позивач звернувся фактично з позовом про виділ частки квартири в натурі, а не про визначення порядку користування всією квартирою. Позов фактично складається із двох взаємонеповязаних частин: поділ житлового приміщення і визначення порядку користування допоміжних приміщень, що не передбачено законодавством.

Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

ОСОБА_3 за захистом свого права шляхом встановлення порядку володіння та користування квартирою не звертався.

Само по собі посилання ОСОБА_3 у позовній заяві про виділ квартири на норми ст.358 ЦК України не відповідає порядку пред'явлення позову про встановлення порядку володіння та користування майном, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

У такому разі підстав для вирішення спору про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 немає.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Проте, позивач ОСОБА_3 звернувся із позовом про вселення у виділену йому частину квартири, що є безпідставним, оскільки квартира не поділена в натурі, а виділ його частки в натурі також неможливий.

Крім того, позивачем ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачкою ОСОБА_1 його прав щодо володіння та користування спільною квартирою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 у спірній квартирі не проживає тривалий час, знаходиться за межами України, а тому не може чинити позивачу ОСОБА_3 перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Представником відповідачки ОСОБА_1 під час розгляду справи судом апеляційної інстанції надано суду висновок про результати розгляду повідомлення т.в.о. начальника СДІМ Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області старшого лейтенанта міліції та інформацію ДПІ у м.Чернівцях, які свідчать про те, що позивач ОСОБА_3 вільно користується, володіє та розпоряджається квартирою.

Таким чином, рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що відповідно до п.п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 26 вересня 2013 року скасувати.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виділення частки та визначення порядку користування квартирою і вселення в ? частку квартири відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 121,80 грн.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту вступу його в законну силу.

Головуючий:

Судді: