У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 2 липня 2008 року з ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 14 930 доларів 97 центів США на строк до 2 липня 2018 року з процентною ставкою 15 % річних. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання між банком і ОСОБА_3 2 липня 2008 року укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала банку в іпотеку належну їй земельну ділянку площею 0,08 га по АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору утворилась заборгованість в розмірі 15 239 доларів 69 центів США.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18 червня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості станом на 17 лютого 2014 року за кредитним договором від 2 липня 2008 року в розмірі 13 775 доларів 48 центів США, що є еквівалентом 119 020 грн 15 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 11 960 доларів 98 центів США, що є еквівалентом 103 342 грн 87 коп., заборгованість за процентами в розмірі 1 454 доларів 36 центів США, що є еквівалентом 12 565 грн 67 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 360 доларів 14 центів США, що є еквівалентом 3 111 грн 61 коп., 6 142 грн 61 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором та штраф у розмірі 6 508 грн 13 коп. (фіксована частина та процентна складова), а всього на загальну суму 131 670 грн 89 коп. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 2 липня 2008 року, а саме - земельну ділянку загальною площею 0,08 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, виданого 17 серпня 2007 року на підставі рішення сесії Надвірнянської міської ради від 30 травня 2007 року, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 2 липня 2008 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки за початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем порушено умови договору, проте позивач передчасно звернувся з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки згідно з додатковою угодою до кредитного договору від 1 квітня 2013 року 1461 день з моменту виникнення порушення (заборгованості) ще не настав.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що взяті на себе зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 2 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 14 930 доларів 97 центів США на строк до 2 липня 2018 року з процентною ставкою 15 % річних. З метою забезпечення виконання вказаного кредитного зобов'язання між між банком і ОСОБА_3 2 липня 2008 року укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала банку в іпотеку належну їй земельну ділянку площею 0,08 га по АДРЕСА_1.

30 травня 2011 року та 1 квітня 2013 року між сторонами укладено додаткові договори до кредитного договору, за умовами яких при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в графіку погашення кредиту, за цим договором, понад 1460 днів, щодо зобов'язань, строк яких не настав, сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 1461 дня порушення, вважається простроченою. Позовна давність за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки встановлюється сторонами тривалістю 50 років.

Прийняті на себе зобов'язання позичальник належним чином не виконував у зв'язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що в разі виникнення боргу за договором кредиту позивач вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте суд не звернув уваги на те, що саме у зв'язку з виникненням кредитної заборгованості сторони погодили реструктуризацію даного боргу шляхом укладення додаткової угоди від 1 квітня 2013 року, до якої укладено додаток № 1, згідно з яким сторони визначили новий графік погашення заборгованості, починаючи сплату з 1 квітня 2013 року. При цьому п. 10 додаткової угоди визначає, що дана угода є невід'ємною частиною кредитного договору від 2 липня 2008 року.

Таким чином, апеляційному суду необхідно перевірити правильність нарахування заборгованості за кредитним договором з урахуванням реструктуризації боргу та нового графіку погашення.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-61цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного та іпотечного договорів, не врахував, що у розумінні норми ст. 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Зокрема, апеляційний суд не врахував, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє судове рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції в ухвалі від 11 лютого 2015 року зазначив про необхідність перевірки правильності нарахування боргу і його складових з урахуванням договору про реструктуризацію боргу та встановлення початкової ціни предмету іпотеки для його подальшої реалізації.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 9 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик