У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Орган опіки та піклування Красноармійської міської ради Донецької області, про виселення та спонукання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 15 лютого 2006 року між ним та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № DO1FGK01000015, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 114 635 грн строком до 15 лютого 2021 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16 лютого 2006 року між банком та ОСОБА_4. укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру № 15, загальною площею 65,8 кв. м, житловою площею 38,7 кв. м, по АДРЕСА_2 у м. Красноармійську Донецької області, що належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2012 року на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки на вимогу позивача відповідачка не звільнила квартиру, що є предметом іпотеки, та не знялася з реєстраційного обліку і не зняла з реєстрації за вказаною адресою своїх дітей, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило виселити ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, що зареєстровані у АДРЕСА_3, зі зняттям їх з реєстраційного обліку у територіальному органі Державної міграційної служби України.

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2015 року, позов задоволено. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_3, з квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_4 знятись з реєстраційного обліку по АДРЕСА_2 у м. Красноармійську Донецької області, та зняти з реєстрації її неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, за вказаною адресою. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 15 лютого 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № DO1FGK01000015, відповідно до п. 1.1 якого остання отримала кредит на придбання житла у розмірі 114 635 грн строком до 15 лютого 2021 року (а. с. 6−7, т. 1).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16 лютого 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру № 15, загальною площею 65,8 кв. м, житловою площею 38,7 кв. м, по АДРЕСА_2 у м. Красноармійську Донецької області, що належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2006 року (а. с. 8−11, т. 1).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2012 року на погашення заборгованості за кредитним договором від 15 лютого 2006 року № DO1FGK01000015 у розмірі 170 880 грн 11 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отримання витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а. с. 12, т.1).

22 січня 2013 року банк надсилав ОСОБА_8 рекомендований лист з письмовою вимогою про добровільне звільнення квартири, що є предметом іпотеки (а. с. 13−14, т. 1)

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Стаття 590 ЦК України передбачає можливість звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», згідно з ч. ч. 1, 2 якої у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення із займаного житлового приміщення передбачений у ст. 109 ЖК Української РСР.

За змістом ч. 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Установивши у справі, що в іпотеку передано квартиру, що була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 08 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Горелкіна Н.А., Євтушенко О.І.