Номер провадження: 22-ц/785/7283/15
Головуючий у першій інстанції Теренчук Н. С.
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: Головуючої судді Процик М.В.,

суддів Сєвєрової Є.С., Дрішлюка А.І.,

при секретарі Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення та заборони вчинення дій, які можуть порушити право,

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 06 липня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своєю власністю - житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього відповідача без надання іншого жилого приміщення, також шляхом заборони відповідачу перебувати у цьому будинку та на присадибній ділянці. В обґрунтування позову ОСОБА_2 та її представник посилались на те, що позивач є власником будинку з 1996 року, що в ньому після реєстрації шлюбу з відповідачем проживала її донька та двоє їх синів; що шлюб між донькою позивача і відповідачем розірваний у 2011 році, і тепер у будинку проживає тільки відповідач; що позивач проживає окремо в іншому будинку, і відповідач ніколи не проживав разом з нею в якості члена сім'ї у спірному будинку, з якого вона просить його виселити; що на направлену у січні 2015 року письмову вимогу звільнити будинок відповідач не реагує.

Відповідач позов не визнав та зазначив, що він після вселення з колишньою дружиною у спірний будинок утримував його, добудовував його, здійснював ремонт, збудував літню кухню, сарай, гараж, прибудував до будинку кухню, ванну кімнату, у 2005-2006р.р. здійснив газифікацію, провів опалення, водопровід, каналізацію; що після розірвання шлюбу з донькою позивача залишився проживати у будинку з двома синами, яких самостійно виховує і утримує, а мати аліменти дітям не сплачує, борг по аліментам складає 20606грн.; та водночас і громадського порядку він не порушує.

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 06 липня 2015 року позов ОСОБА_2 - задоволено повністю. Усунуто перешкоди в здійсненні ОСОБА_2 права користування та розпорядження житловим будинком за АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в селищі Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області, без надання іншого жилого приміщення. Заборонено ОСОБА_3 перебування у будинку та на присадибній ділянці за вищевказаною адресою. Стягнуто з ОСОБА_3 судові витрати.

В апеляційних скаргах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять рішення суду від 06 липня 2015 року - скасувати і ухвалити нове про відмову у позові, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, та на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої

інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у позові, з наступних підстав.

За правилами ч. 1 п. 3,4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 не був членом сім'ї власника будинку, не має правових підстав для проживання в ньому, а тому проживаючи у належному позивачу житловому будинку, порушує її права власника на користування та розпорядження своїм майном.

Однак з такими висновками суду погодитись неможливо.

Статтями 213, 214 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам цивільно-процесуального закону не відповідає.

Статтею 9 ч. 4 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 05.01.1989 року за реєстровим № 35 в книзі нотаріальних дій виконавчого комітету Цебриківської селищної ради Великомихайлівського району Одеської області. Право власності зареєстроване за позивачем Великомихайлівським бюро технічної інвентаризації 18 вересня 1996 року шляхом запису до реєстрової книги 3 за номером 337.(а.с.5) За ст.128 ЦК України 1963р. момент виникнення права власності з моментом реєстрації не пов'язувався, а відтак позивач є власником спірного будинку з 1989 року. За записами будинкової книги позивач проживала та була зареєстрованою з 02 липня 1976 року за іншою адресою: по АДРЕСА_2. За вказаною ж адресою з нею була зареєстрована і її донька ОСОБА_6.(а.с.20-23) 29 червня 1989 року донька позивача уклала шлюб з ОСОБА_3

За ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним(нею) для особистого проживання і

проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд…

У повній відповідності до правил ст.150 ЖК України за записами у будинковій книзі 09 квітня 1990 року зі згоди власника будинку ОСОБА_2, як члени її сім'ї, у спірний будинок для постійного проживання вселились її донька ОСОБА_3 (ОСОБА_6.) та зять ОСОБА_3, а після народження також їх діти ОСОБА_4 та ОСОБА_7(а.с.6,15-17) Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 24 травня 2011 року шлюб між відповідачем і ОСОБА_6. розірвано. За рішенням суду сторони від шлюбу мають двох дітей, синів - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.(а.с.7-9) Вбачається, що після розірвання шлюбу діти залишились проживати у спірному будинку разом з батьком, відповідачем по справі. Наявність у відповідача іншого житла, окрім спірного, або збереження за відповідачем права користування іншим житлом належними і допустимими доказами позивачем не підтверджено.(а.с.10-12,66)

За довідкою Цебриківської селищної ради № 857 від 14.04.2015 року, ОСОБА_8 зареєстрована в АДРЕСА_1, але з 2009 року за місцем реєстрації не проживає.(а.с.65) 16 березня 2013 року донька позивача ОСОБА_8 уклала шлюб з іншим чоловіком, із ОСОБА_9, і їй присвоєне прізвище ОСОБА_9. (а.с.13)

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 січня 2013 року позивачу ОСОБА_2 відмовлено у позові до ОСОБА_3 про виселення на підставі ст.116 ЖК України. За вказаним рішення донька позивача з відповідачем і дітьми з 1990 року проживали у належному позивачу будинку, а після розірвання шлюбу у цьому будинку залишився проживати відповідач з неповнолітніми дітьми. За рішенням суду позивач не довела, що ОСОБА_3 систематично руйнує, псує будинок, навпаки він прикладав зусилля, щоб будинок став краще, прибудував кухню, сараї, регулярно проводив ремонтні роботи, як зовні так і всередині будинку, провів газ до будинку; систематичних порушень правил співжиття не вбачається, оскільки ОСОБА_2 проживає окремо.(а.с.10-12)

За довідками від 18.12.2014 року Великомихайлівського районного сектору ГУДМС України в Одеській області, ОСОБА_4 з 28.01.1995 року зареєстрований у вказаному будинку, а ОСОБА_7 знятий з реєстрації у будинку 13 лютого 2013 року у зв'язку з переїздом на проживання в смт. Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області.(а.с.66)

Дійсно за ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Разом з тим, особа може бути обмежена у здійсненні права власності у випадках і в порядку, встановлених законом, у тому числі у зв'язку з встановленням законом сервітуту щодо нерухомого майна, за правилами ст.ст.401-402 ЦК України.

У адресованій відповідачу вимозі про виселення з житлового будинку від 15 січня 2015 року, яку відповідач отримав 20 січня 2015 року, позивач пропонує йому протягом 5 днів з дня отримання цієї вимоги виселитись та забрати своє майно у вигляді предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку з належного їй житлового будинку за АДРЕСА_1.(а.с.24)

Проте, згідно з ч. 1,4 ст. 156,157 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє члена сім'ї права користування займаним приміщенням; у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу; членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього кодексу.

Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут). Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Із вищенаведених обставин вбачається, що відповідач вселився у спірний будинок правомірно, разом з донькою позивача за статусом члена сім'ї власника. Відповідач користується спірним житловим будинком на підставі сервітуту, встановленого в силу закону. В установленому законом порядку сервітут не припинений. Наявність будь-якої іншої угоди, зокрема укладення договору найму тощо при вселенні не вбачається. Той факт, що власник будинку з моменту вселення проживала за іншою адресою статусу відповідача як члена сім'ї власника та особи, що має сервітутне право користування житлом власника, не змінює. Протилежні доводи представника позивача та суду з цього приводу колегія суддів визнає неспроможними. Посилання представника позивача на те, що відповідач є тимчасовим мешканцем не узгоджується з записом у будинковій книзі.

Зважаючи на те, що сервітутне право відповідача не припинено, що припинення сімейних відносин з донькою відповідача не позбавляє його права користування займаним житлом, то суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 з метою захисту її прав, як власника будинку.

У відповідності з правовою позицією Верховного суду України викладеною у постанові від 31 січня 2007 року у справі № 6-24089св06 «відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, ст.319, частин 1,2 ст.321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК Української РСР.»

А відтак, позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягав.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_4, який зареєстрований у спірному будинку, і також подав апеляційну скаргу на рішення суду від 06 липня 2015 року, уже досяг повноліття. Вимоги щодо нього у цій справі не розглядались, і рішення суду безпосередньо на його права та обов'язки не вплинули, а тому підстав для задоволення його апеляційної скарги не вбачається.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню, апеляційна скарга ОСОБА_3 - задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 06 липня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення та заборони перебування у будинку та на присадибній земельній ділянці відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

судді: Є.С. Сєвєрова А.І. Дрішлюк