АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 759/7207/15-ц Головуючий у 1 - й інстанції: П'ятничук І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дрозд Н.В., Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору про сплату аліментів на дитину,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у травні 2015 року.

Зазначав, що перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 11.05.2007 року шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу, 30.03.2007 року сторони уклали договір про сплату аліментів на утримання дитини на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки відповідач погрожувала позбавити його зустрічей з сином та батьківських прав. Враховуючи що укладання даного договору було вчинене під впливом тяжких обставин просив визнати недійсним договір від 30.03.2007 року про сплату аліментів на дитину.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в період з 23.08.1996 року по 11.05.2007 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі від якого мають дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

30.03.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про сплату аліментів на дитину , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дрозд Н.В., і зареєстрований в реєстрі за № 1057.

Відповідно до п.1.6 цього договору, за домовленістю сторін, частка заробітку (доходу) ОСОБА_1, яка буде виплачуватися як аліменти на дитину, становитиме щомісячну суму у розмірі 12 625,00 грн. що еквівалентно 2 500 доларів США за курсом НБУ на дату платежу з урахуванням статті 182 Сімейного кодексу України. Аліменти на дитину виплачуються відповідачем до досягнення дитиною повноліття.

За умовами п. 2.2.1., відповідач зобов'язався кожного місця до 05 числа сплачувати аліменти в розмірі визначеному п. 1.6. цього договору, до моменту досягнення дитиною повноліття.

Пунктом 2.2.4 договору визначено, що позивач зобов'язується відкрити у банку або страховій компанії на ім'я дитини рахунок, на який він має вносити грошові вклади таким чином, щоб на момент досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, на даному рахунку було сформовано 505 000,00 грн. (що еквівалентно 100 000,00 доларів США) на освіту дитини.

У зв'язку з невиконанням позивачем взятих на себе зобов'язань за укладеним договором, в січні 2014 року відповідач звернулась до суду з позовом до позивача про стягнення заборгованості по аліментам на утримання спільної дитини.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.10.2014 року у задоволенні позову було відмовлено, проте рішенням Апеляційного суду м.Києва від 13.11.2014 року рішення суду першої інстанції скасоване та ухвалено нове про задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_4, на користь ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, коштів в розмірі 863 244,00 грн. за договором про сплату аліментів на дитину укладеному 30.03.2007 року.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач зазначав, що вказаний договір був вчинений для нього під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, а тому просив визнати його недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 7, 19 і 23 Постанови від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 4.4 оспорюваного договору сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного правочину. Договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для них обставин, помилки, обману чи насильства.

Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи.

Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Всупереч вимогам вищезазначених статей позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності погроз зі сторони відповідача щодо обмеження спілкування з дитиною та загрози втрати бізнесу, на що посилається позивач як на тяжкі обставини.

За таких обставин, оскільки позивачем не було доведено, що оспорюваний договір поруки було вчинено ним під впливом такої тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, що за відсутності такої тяжкої обставини вказаний правочин ним не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для визнання договору про сплату аліментів на дитину недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, відсутні.

Натомість колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про те, що позивач звернувся до суду з тривалим пропуском трирічного строку позовної давності, при цьому не просив його поновити і не надав належних доказів про поважність пропуску встановленого законом строку, а тому підстави для задоволення пред»явлених позовних вимог відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач звертався до суду першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності.

При застосування строку позовної давності та відмови в задоволенні позовних вимог з цих підстав судом першої інстанції не було враховано наступного.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Крім того, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволення позовних вимог у зв'язку з їх недоведеністю.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2015 року - змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

В решті зазначене рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: