У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,
суддів: Гвоздика П.О., Іваненко Ю.Г.,
Завгородньої І.М, Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Київської міської ради, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головне управління Держземагентства в м. Києві, Державна реєстраційна служба України, про визнання недійсним та скасування державних актів на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку, за касаційною скаргою представника ОСОБА_8 - ОСОБА_11 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року та касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_12 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що на підставі договору дарування від 22 лютого 1996 року він набув право власності на 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 Відповідно до свідоцтва про право на спадкування за законом

від 19 вересня 1996 року ОСОБА_12 та ОСОБА_8 успадкували по 1/4 частини вказаного будинку кожний.

Рішенням Київської міської ради від 28 січня 1999 року № 116-2/217 ОСОБА_12 та ОСОБА_8 передано у спільну власність земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1. Рішенням V сесії VI скликання Київської міської ради від 08 липня 2010 року № 1248/4686 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Дарницькому районі м. Києва» внесено зміни та доповнення до додатка рішення від 28 січня 1999 року, відповідно до яких земельна ділянка передана ОСОБА_12 та ОСОБА_8 у власність у рівних частинах.

Вважав, що вказане рішення міськради суперечить вимогам ч. 4 ст. 120 ЗК України і порушує його право власності, а відтак є незаконними і державні акти на право власності на земельну ділянку, видані на підставі зазначеного рішення, ОСОБА_12 просив: визнати незаконним та скасувати абзац 2 підпункту 4.1 рішення V сесії VI скликання Київської міської ради від 08 липня 2010 року № 1248/4686, яким внесено зміни у додаток до рішення Київської міської ради від 28 січня 1999 року № 116-2/217 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків та господарських будівель» щодо визначення часток у праві власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1; зобов'язати Київську міську раду внести зміни в абзац 2 підпункту 4.1 рішення V сесії VI скликання Київської міської ради від 08 липня 2010 року № 1248/4686 шляхом викладення його у наступній редакції: у додаток до рішення Київської міської ради від 28 січня 1999 року № 116-2/217 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків та господарських будівель» у дев'ятій позиції знизу шосту графу викласти у такій редакції: 3/4 частини від 0,1000 га передається ОСОБА_12, 1/4 частини від 0,1000 га передається ОСОБА_8; визнати за ним право власності на 3/4 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/4 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1; визнати недійсними державні акти на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1, видані ОСОБА_12 та ОСОБА_8

У зв'язку зі смертю ОСОБА_12 до участі у справі залучені його правонаступники - спадкоємці за заповітом: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просили: визнати незаконним та скасувати абзац 2 підпункту 4.1 рішення V сесії VI скликання Київської міської ради від 08 липня 2010 року № 1248/4686, яким внесено зміни у додаток до рішення Київської міської ради від 28 січня 1999 року № 116-2/217 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків та господарських будівель» щодо визначення часток у праві власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1; зобов'язати Київську міську раду внести зміни в абзац 2 підпункту 4.1 рішення V сесії VI скликання Київської міської ради від 08 липня 2010 року № 1248/4686 шляхом викладення його в наступній редакції: у додаток до рішення Київської міської ради від 28 січня 1999 року № 116-2/217 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлових будинків та господарських будівель» у дев'ятій позиції знизу шосту графу викласти у такій редакції: 1/4 від 0,1000 га передається ОСОБА_8, 7/32 від 0,1000 га передається ОСОБА_7, 7/64 від 0,1000 га передається ОСОБА_6, 3/8 від 0,1000 га передається ОСОБА_10, 3/64 від 0,1000 га передається ОСОБА_9; визнати за ОСОБА_8 право власності на ј частини земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_8 право власності на 7/32 частини вказаної земельної ділянки; визнати за ОСОБА_6 право власності на 7/64 частини вказаної земельної ділянки; визнати за ОСОБА_10 право власності на 3/8 частини вказаної земельної ділянки; визнати за ОСОБА_9 право власності на 3/64 частини вказаної земельної ділянки; визнати недійсними та скасувати державні акти на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1, видані ОСОБА_12 та ОСОБА_8

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня

2014 року позов задоволено частково. Скасовано підпункт 4.1 пункту 4 рішення V сесії VI скликання Київської міської ради від 08 липня 2010 року № 1248/4686 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Дарницькому районі м. Києва».

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку від 04 квітня 2011 року серії НОМЕР_1, виданий

ОСОБА_8 на 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_2.

Визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку від 01 квітня 2011 року серії НОМЕР_3, виданий

ОСОБА_12 на 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_4.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 7/64 частини земельної ділянки загальною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_5, у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на 7/32 частини земельної ділянки загальною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_5, у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У позові про зобов'язання внести зміни до рішення Київської міської ради, визнання права власності на частку земельної ділянки за ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_9 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2014 року у частині визнання за ОСОБА_6 права власності на 7/64 частини, за ОСОБА_7 - на 7/32 частини земельної ділянки загальною площею 0,1000 га по АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_5, у порядку спадкування та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2014 року у частині стягнення із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6, ОСОБА_7 судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у цій частині позову відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_8 - ОСОБА_11, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції та ухвалити в цій частині рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційних скарг, вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції керувався тим, що відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до ОСОБА_12 та ОСОБА_8 право на земельну ділянку визначалося пропорційно їх часткам у вартості будівлі та споруди. Рішення Київської міської ради від 08 липня 2010 року прийняте на підставі спільної заяви ОСОБА_12 та ОСОБА_8 від 24 червня 2008 року, що надійшла до Київської міської ради 14 липня 2008 року, тобто останні фактично вчинили правочин щодо розпорядження землею, який підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Оскільки заява від 24 червня 2008 року нотаріально посвідчена не була, а визначений у ній поділ часток у праві власності на земельну ділянку (у рівних частинах) суперечить положенням ч. 4 ст. 120 ЗК України, рішення Київської міської ради від 08 липня 2010 року має бути скасовано у цій частині, а державні акти, видані на підставі вищевказаного рішення, визнані недійсними. Враховуючи, що ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_12 на підставі заповіту успадкувала 1/4 частини належної йому земельної ділянки, а ОСОБА_7 - 1/2 частини, які згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України належать їм з часу відкриття спадщини, і іншим шляхом захистити права спадкоємців неможливо, суд першої інстанції задовольнив їх вимоги про визнання права власності на спірну земельну ділянку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині визнання за ОСОБА_6 права власності на 7/64 частини, за ОСОБА_7 - на 7/32 частини земельної ділянки у порядку спадкування та відмовляючи у цій частині позові, апеляційний суд керувався тим, що у зв'язку зі скасування рішення міськради ОСОБА_12 втратив право власності спірною земельною ділянкою, яке не увійшло до складу спадщини.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Судами встановлено, що на підставі договору дарування від 22 лютого 1996 року ОСОБА_12 набув право власності на 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 10−11, т. 1).

Відповідно до ст. 30 ЗК Української РСР від 1990 року (у редакції, чинній на день укладення договору дарування) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження − будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Таким чином, спільна власність на спірну земельну ділянку виникла у 1996 році при передачі у дарунок ОСОБА_12 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1, оскільки до нього перейшло право користування 1/2 частини земельної ділянки за вказаною адресою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_12 та ОСОБА_8 - ОСОБА_13

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19 вересня 1996 року ОСОБА_12 та ОСОБА_8 успадкували у рівних частинах 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1, що належала їх батьку ОСОБА_13 (а. с. 12, т. 1).

Тобто ОСОБА_12 та ОСОБА_8 набули у власність по 1/4 частини житлового будинку та в силу вимог ст. 30 ЗК Української РСР від 1990 року - право користування по 1/4 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 кожний.

Таким чином, ОСОБА_12 належало 3/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та право користування 3/4 частини земельною ділянкою за вказаною адресою.

Рішенням Київської міської ради від 28 січня 1999 року № 116-2/217 ОСОБА_12 та ОСОБА_8 передано у спільну власність земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 (а. с. 6, т. 1).

24 червня 2008 року ОСОБА_12 та ОСОБА_8 звернулися до Київського міського голови з заявою про внесення змін до рішення Київської міської ради від 28 січня 1999 року № 116-2/217, зазначивши частки заявників у спільній власності (а. с. 46, т. 1).

Рішенням V сесії VI скликання Київської міської ради від 08 липня 2010 року № 1248/4686 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Дарницькому районі м. Києва» внесено зміни та доповнення до додатка рішення від 28 січня 1999 року, відповідно до яких земельна ділянка передана ОСОБА_12 та ОСОБА_8 у власність у рівних частинах (а. с. 9, т. 1).

Відповідно до ст. 116 ЗК України від 2001 року (у редакції, чинній на 2008 рік) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Порядок передачі земельної ділянки у власність передбачено у ст. 118 ЗК України від 2001 року у редакції, чинній з 01 січня 2010 року.

Отже, на час прийняття органом місцевого самоврядування рішення про передачу земельної ділянки у власність співвласникам житлового будинку кожен з них відповідно до ст. 30 ЗК України від 1990 року мав право користування відповідною часткою земельної ділянки, а саме: ОСОБА_12 - 3/4 частини, ОСОБА_8 - 1/4 частини.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 132 ЗК України від 2001 року, що була чинною з 01 січня, угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення.

Відповідна угода між співвласниками не укладалася, про що свідчать матеріали справи.

Оскільки причини для зміни часток у земельній ділянці сторони не надали, відсутні підстави вважати про перерозподіл часток у праві користуванні чи праві власності на земельну ділянку між співвласниками: ОСОБА_12 та ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 помер (а. с. 105, т. 1).

Згідно із заповітом від 31 липня 2013 року ОСОБА_12 заповів своїй дочці ОСОБА_7 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки за вказаною адресою; своїй дочці ОСОБА_6 ОСОБА_12 заповів 1/4 частини зазначеного житлового будинку та 1/4 частини земельної ділянки (а. с. 146−148, т. 1).

Окрім спадкоємців за заповітом, до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися дружина ОСОБА_12 - ОСОБА_10 та непрацездатна мати ОСОБА_12 - ОСОБА_9 (а. с. 163, 168, т. 1).

Згідно зі свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 08 серпня 2014 року ОСОБА_7 набула у власність 7/16 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, ОСОБА_6 - 7/32 частини (а. с. 189, 192, т. 1).

Стаття 1297 ЦК України вимагає від спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину на це майно. Пояснюється це насамперед тим, що відповідно до ст. 1299 ЦК України право власності на таке майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна.

Таким чином, правонаступники-спадкоємці зобов'язані отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріальній конторі.

Разом з тим суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що при визнанні недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність ОСОБА_12 та ОСОБА_8 земельної ділянки та державних актів земельна ділянка вважається такою, що знаходилась у користуванні ОСОБА_12, а відтак не була частиною спадкової маси.

Апеляційний суд правильно скасував рішення суду першої інстанції у частині визнання права власності на земельну ділянку за спадкоємцями ОСОБА_12, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги відхилити, а рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині залишити без змін.

Керуючись статтями 333, 336, 337, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_8 - ОСОБА_11 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року та рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 жовтня 2014 року у незміненій апеляційним судом частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.І. Євтушенко
Судді: П.О. Гвоздик
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік