Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 332/2365/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Андрюшина Л.А.
Провадження № 22-ц/778/5847/15 Суддя-доповідач: Кухар С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 листопада 2015 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, судді:Осоцького І.І.
суддів:Панкеєва О.В.
Кухаря С.В.
при секретаріБуримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міського комунального підприємства «Основаніє» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2015 року у справі за позовом Міського комунального підприємства «Основаніє» до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

МКП «Основаніє» звернулося до суду з вказаним позовом, що згідно довідки від 08.01.2015 року центру обслуговування абонентів № 4 МКП «Основаніє» у кімнаті АДРЕСА_1, зареєстрований ОСОБА_5

Гуртожиток по АДРЕСА_1 було прийнято до комунальної власності міста згідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 181 від 20.05.2004 року. Отже, цей гуртожиток є власністю територіальної громади м. Запоріжжя та знаходився на обслуговувані та господарському віданні комунального підприємства «Ремонтно-експлуатаційне підприємство по обслуговуванню гуртожитків» відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради. Після прийняття рішень Запорізькою міською радою «Про припинення діяльності підприємств шляхом приєднання» від 27.04.2012 року № 5, «Про затвердження передавальних актів та визначення розміру статутного капіталу МКП «Основаніє» від 25.07.2012р. № 6 МКП «Основаніє» є повним правонаступником КП «Ремонтно-експлуатаційне підприємство по обслуговуванню гуртожитків». Так, до МКП «Основаніє» перейшло все майно, майнові та немайнові права та обов'язки КП «РЕПОГ», окрім того, МКП «Оснваніє» є балансоутримувачем гуртожитку по АДРЕСА_1.

У гуртожитку по АДРЕСА_1 загальною площею 18,82 кв.м, з яких житлова площа складає 13,3 кв.м, передбачена для користування кількох осіб, які не перебувають у сімейних відносинах, а отже житлова площа на кожну особу припадає по 6,65 кв.м.

Згідно копії особового рахунку 46288963 у кімнаті АДРЕСА_1, житлова площа у розмірі 6,65 кв.м знаходиться у користування відповідача ОСОБА_5.

В ході проведення паспортного контролю представниками МКП «Основаніє» було встановлено, що ОСОБА_5 за місцем реєстрації фактично не проживає. У зв'язку з цим, 01.10.2013 року, 22.07.2014 року, 18.10.2014 року, 14.11.2014 року були здійснені комісійні виходи для встановлення факту проживання відповідача за місцем реєстрації та за їх результатами були складені відповідні акти, в яких зазначається, що зі слів сусідів, ОСОБА_5 за вищевказаною адресою фактично не проживає, житлово-комунальні послуги не сплачує, кореспонденцію не отримує, майно не зберігає. Отже, житловим приміщенням відповідач ОСОБА_5 не користується без поважних причин, відомості про його місцеперебування невідомі. Перешкоди у користуванні житловою площею відповідачу ніхто не чинить.

Враховуючи те, що з жовтня 2013 року відповідач за місцем реєстрації не з'являється, відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, представник позивача просив суд визнати відповідача ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням площею 6,65кв.м у кімнаті АДРЕСА_1.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду представник МКП «Основаніє» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 181 від 20.05.2004 року "Про передачу до комунальної власності гуртожитку по по АДРЕСА_1 ", вказаний гуртожиток прийнято до комунальної власності м. Запоріжжя (а.с.5-6).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, власником гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради (а.с.7,8).

Згідно рішень Запорізької міської ради "Про припинення діяльності підприємств шляхом приєднання" від 27.04.2012 року №5, "Про затвердження передавальних актів та визначення розміру статутного капіталу міського комунального підприємства "Основаніє" від 25.07.2012 року № 6, міське комунальне підприємство "Основаніє" є повним правонаступником КП "Ремонтно-експлуатаційне підприємство по обслуговуванню гуртожитків", а також є балансоутримувачем гуртожитку по АДРЕСА_1 (а.с. 9-10, 11, 13-17).

Відповідач ОСОБА_5 займає койко-місце у кімнаті АДРЕСА_1, та є там зареєстрованим (а.с.18, 20, 29).

Відповідно до актів від 1.10.2013 року, 18.10.2014 року, 14.11.2014 року та від 22.07.2014 року, під час обстеження кімнати АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_5 в кімнаті не проживає за трьома актами з 2013 року, за актом від 1.10.2013 року - з 2012 року (а.с.22-25).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_7, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.83).

З квитанцій наданих відповідачем ОСОБА_5 вбачається, що ним частково здійснюється оплата комунальних послуг по особовому рахунку відкритому на його ім'я у гуртожитку (а.с. 86-88).

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст. ст. 6, 127 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Гуртожитки можуть використовуватись для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208 затверджене Примірне положення про гуртожитки, яким відповідно до ст. 131 ЖК України визначається порядок користування гуртожитком, зокрема, можливість збереження права користування жилою площею у гуртожитку при тимчасовій відсутності деяких категорій громадян (п.13 Примірного положення).

Допитавши свідків та аналізуючи надані по справі докази суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що причиною постійного не проживання ОСОБА_5 у вказаній кімнаті гуртожитку є те, що відповідач фактично створив сім'ю, проживає з ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу і у них народилася дитина. Вселити в кімнату гуртожитку зі своєю сім'єю відповідач позбавлений можливості, оскільки він в кімнаті займає лише койко-місце і в цій кімнаті проживає ще інша особа. При цьому відповідач весь спірний період не втрачав інтересу до вказаної житлової площі, періодично приходив до своєї кімнати у гуртожитку, проживав у ній, частково сплачував комунальні послуги та послуги з утримання будинку, в кімнаті гуртожитку знаходяться його особисті речі - меблі. При цьому суд також врахував, що у відповідача відсутнє як на праві власності так і на праві користування інше нерухоме майно.

Постановляючи рішення про відмову у позові, суд також виходив з того, що не встановлено наявність передбачених ст.71 ЖК України підстав для визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки надані позивачем докази на обґрунтування своїх вимог не підтверджують безперервну відсутність відповідача з жовтня 2013 року понад шість місяців без поважних причин у спірній кімнаті гуртожитку.

Доводи апеляційної скарги про наявність актів про відсутність відповідача, проживання його з дружиною та дитиною за іншою адресою, не врахування судом виключного переліку підстав тимчасової відсутності, сумнівність наявності майна у кімнаті відповідачеві, неврахування судом пояснення свідків з боку позивача - зводяться до переоцінки доказів, вірну оцінку яким надано судом першої інстанції.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користуванням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Отже, відповідно до зазначених правових норм ОСОБА_5, який вселився в жиле приміщення на законних підставах (а це позивачем не оспорюється), має обґрунтовану презумпцію права на користування жилим приміщенням.

А відтак позовні вимоги, направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, могли бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України розгляд і вирішення справ в порядку цивільного судочинства здійснюється на засадах змагальності та свободи сторін у наданні доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінує докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказах.

Доводи позивача про відсутність ОСОБА_5 у спірному жилому приміщенні понад шість місяців підряд без поважних причин не підтверджені достовірними та переконливими доказами, які позивач повинен був надати відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

Суд, оцінюючи докази, які надали сторони, дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Вказані доводи апеляційної скарги МКП "ОСНОВАНІЄ" ґрунтуються на власній оцінці доказів. Проте доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, належності та допустимості.

Акти, на які посилається МКП "ОСНОВАНІЄ" в апеляційній скарзі, були предметом перевірки та оцінки суду. З огляду на зміст актів та на підставі ст.ст. 58, 212 ЦПК України суд обґрунтовано виходить з того, що акти не можуть бути прийняті як належні та достовірні докази, вони складені одними і тими особами у шаблонній формі і не містять конкретних фактичних даних щодо часу та причин не проживання ОСОБА_5

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суд.

Рішення суду є законним, обґрунтованим та справедливим. Воно узгоджується з наявними у справі доказами і відповідає вимогам ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.47 Конституції України, ст.ст. 71, 72 ЖК України.

У відповідності до ч. 1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Міського комунального підприємства «Основаніє» відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: