Ухвала

іменем україни

20 жовтня 2015 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ Євграфова Є.П.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, подану ОСОБА_4 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, треті особи: Старичівська сільська рада, Новояворівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: Старичівська сільська рада, Новояворівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

На обґрунтування позову посилалися на те, що після смерті їх батька вони звернулися до Новояворівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Позивачі вказували, що з аналогічною заявою звернулася також відповідачка, яка є дочкою їх покійного батька від другого шлюбу. Однак, їм стало відомо, що у 2002 році їх батько склав заповіт, яким все своє майно заповів відповідачці. Позивачі зазначали, що підпис на заповіті вчинений не їх батьком, тому просили визнати його недійсним.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 05 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходячи з приписів ст. ст. 48, 541, 545 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який був чинний на момент укладення заповіту, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання заповіту недійсним.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували правові норми та ухвалили правильні судові рішення, підстав для скасування яких не вбачається.

Доводи скарги такі висновки не спростовують і зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3, подану ОСОБА_4 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 17 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, треті особи: Старичівська сільська рада, Новояворівська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до касаційної скарги матеріалами направити заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду

України з розгляду цивільних

і кримінальних справ Є.П. Євграфова