Провадження № 22-ц/773/1655/15 Категорія: 27 Доповідач: Веремчук Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Веремчук Л.М.

суддів - Овсієнка А.А., Лівандовської-Кочури Т. В.,

при секретарі - Черняк О.В.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача ПАТ «Банк Форум» - Коттищука В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Банк Форум», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Тетяна Олексіївна про визнання недійсним іпотечного договору за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання недійсним іпотечного договору відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 січня 1990 року. Шлюб розірвано 24 червня 2004 року (а.с. 14).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 квітня 1999 року ОСОБА_4 як фізична особа - підприємець придбав у свою власність нерухоме майно, що знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 141,7 кв.м, а саме: нежитлове приміщення № 28-36 на першому поверсі та приміщення № 10-16 на другому поверсі; нежитлове приміщення загальною площею 144,8 кв.м., приміщення 37,39-47,50 на першому поверсі. (а.с. 20)

Зазначене приміщення було передане підприємцю ОСОБА_4, що підтверджується відповідним актом від 06 травня 1999 року та зареєстроване за ним, як підприємцем, на підставі реєстраційного посвідчення на об'єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам (а.с.21,22).

01 лютого 2008 року між ОСОБА_4, як приватним підприємцем, який діяв на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, виданого Державним реєстратором виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області 12.04.1995 року за №2006651 та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» укладений іпотечний договір.

Відповідно до умов договору приватний підприємець ОСОБА_4 надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, площею 144,8 кв.м, яке належало йому як підприємцю та земельну ділянку на якій розташований предмет іпотеки та яка призначена для обслуговування торгівельного закладу, і виступив майновим поручителем та забезпечив вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору № 0003/08/22KL, укладеного між АКБ «Форум» та підприємцем ОСОБА_6, відповідно до умов якої остання зобов'язалась до 31.01.2009 року повернути банку кредит в розмірі 1000000 грн., сплатити відсотки за користування ним, а також можливу неустойку в розмірі і у випадках передбачених кредитним договором та іпотечним договором від 01.02.2008 року(а.с.15-18,19).

Земельна ділянка, на якій розташований предмет іпотеки, належала іпотекодавцю ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 17.03.2005 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.10.2001 року Р№6967, призначеної для обслуговування торгового закладу(а.с.164).

Оскаржуючи іпотечний договір сторона яка не є стороною договору вважає, що він (договір) укладений з порушенням вимог ст. 65 СК України, а саме, що її згоди на його укладення щодо майна набутого під час шлюбу і як співвласника вона (ОСОБА_3.) не давала. Однак, такі твердження позивача є довільним трактуванням діючого законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, позивачка покликалась на те, що її колишній чоловік - відповідач ОСОБА_4 передав в іпотеку майно, яке належить їй як спільне майно подружжя.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі -ГК України) та Закону України «Про підприємництво».

Відповідно до ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Як зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України, фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. На підставі цього положення, а також норм ст. ст. 57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Стаття 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства проголосила свободу договору, свободу підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Результатом наділення юридичних осіб - приватних підприємств і фізичних осіб-підприємців свободою господарської діяльності та підприємництва є застосування ними цивільно-правових договорів як правової форми їх діяльності.

Судом встановлено, що мав місце факт оформлення права приватної власності фізичної особи-підприємця та видачу йому документів про право власності на нежитлове приміщення та земельну ділянку для його обслуговування. Тобто фізична особа-підприємець є єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

При цьому вважається, що навіть і в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна приватному підприємцю для підприємницької діяльності, в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половину вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене у справі судове рішення відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, порушень які б призвели до неправильного вирішення спору, місцевим судом допущено не було. А тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: