Справа № 308/3535/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 вересня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Боднар О.В., Мацунича М.В.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання формулювання причин звільнення таким, що не відповідає чинному законодавству, зміну формулювання причин звільнення, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом.

Позов обґрунтовано тим, що з 07.09.2007 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

17.02.2014 року нею подано заяву про звільнення за власним бажанням, у зв'язку з неможливістю продовжувати роботу з інших поважних причин, а саме складних сімейних обставин на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України.

Листом від 18.02.2014 року роботодавець зажадав від неї документів, підтверджуючих складні сімейні обставини.

20.02.2014 року нею надано роботодавцю документи щодо необхідності догляду за бабусею чоловіка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, інвалідом ІІ групи, внаслідок ампутації ноги, яка у зв'язку з цим потребує стороннього догляду,що здійснюється нею.

Однак, наказом №196-п від 18.02.2014 року її звільнено з роботи з 21.02.2014 р. за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

Таке формулювання її звільнення є неправильним та не відповідає чинному законодавству. В даному випаду роботодавець повинен був вказати при її звільненні формулювання, яке б включало причину звільнення за власним бажанням, зумовленим неможливістю продовжувати роботу з інших поважних причин (складні сімейні обставини).

Незважаючи на це роботодавець самовільно, без наявності відповідних правових підстав, зазначив причину звільнення як «звільнена за власним бажанням», хоча вона в своїй заяві не зазначала таку підставу для звільнення, а тому суд повинен змінити формулювання її звільнення.

Крім того, власник зобов'язаний видати в день звільнення працівнику належним чином оформлену трудову книжку. При затримці видачі трудової книжки з вини власника працівникові стягується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.

Тобто, днем її звільнення має бути зазначений день, в який їй видадуть належним чином оформлену трудову книжку із зазначенням правильного формулювання причин звільнення.

Оскільки неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало їй влаштуватися на роботу, то з власника підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.02.2014 року.

Крім того, на підставі ст.237-1 КЗпП України вона вправі ставити питання про відшкодування їй моральної шкоди, яку вона оцінює в 2000 грн.

Зважаючи на викладене, після уточнення позовних вимог, остаточно просила суд: 1) визнати формулювання причин звільнення 21.02.2014 р. ОСОБА_3 з посади касира Відділення №9 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» таким, що не відповідає чинному законодавству та змінити формулювання причин звільнення на наступне: «звільнення за власним бажанням, зумовленим неможливістю продовжувати роботу з інших поважних причин (складні сімейні обставини), ч.1 ст. 38 КЗпП України»; 2) днем звільнення ОСОБА_3 вважати день видачі їй належним чином оформленої трудової книжки; 3) стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.02.2014 року по 24.02.2015 року в сумі 28 137,10 грн., 2000 грн. моральної шкоди та 3080 грн. судових витрат.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.04.2015 року даний позов задоволено частково. Визнано формулювання причин звільнення 21.02.2014 р. ОСОБА_3 з посади касира Відділення №9 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» таким, що не відповідає чинному законодавству та змінено формулювання причин звільнення на: «звільнення за власним бажанням, зумовленим неможливістю продовжувати роботу з інших поважних причин (складні сімейні обставини), ч.1 ст. 38 КЗпП України». Днем звільнення ОСОБА_3 вважати день видачі працівнику належним чином оформленої трудової книжки. Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.02.2014 року по 24.02.2015 року в сумі 28 137,10 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 28 137,10 грн. В решті позову відмовлено.

На дане рішення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 та постановити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог. Зокрема, зазначає, що позивачем не було надано належних доказів того, що за її хворим родичем необхідно здійснювати відповідний сторонній догляд, а саме відповідного медичного висновку. Також позивачка не довела, що формулювання звільнення перешкоджало їй влаштуватися на роботу. Не погоджується й з розрахунком середнього заробітку.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.06.2015 року стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь держави судовий збір в розмірі 281,37 грн.

Також дане рішення оскаржила в апеляційному порядку ОСОБА_3, яка в апеляційній скарзі просить: скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні її позовних вимог про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення даних позовних вимог. На обґрунтування скарги посилається на те, що суд помилково відмовив у стягнення на її користь 2000 грн. моральної шкоди, оскільки таке її право передбачено ст. 237-1 КЗпП України. Для надання правової допомоги по даній справі вона змушена була звернутися до фахівця у галузі права ОСОБА_5, і за надану допомогу сплатила 3080 грн., які суд першої інстанції безпідставно не стягнув з відповідача.

Додаткове рішення ніким в апеляційному порядку не оскаржено.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 - відхиленню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, з 07.09.2007 року позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.6).

17.02.2014 року нею подано заяву, в якій вона просила звільнити її з роботи з 21.02.2014 року відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, зумовленим неможливістю продовжувати роботу з інших поважних причин (складні сімейні обставини) (а.с.60).

Листом від 18.02.2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» попросив її долучити документи, які підтверджують обставини вказані в заяві від 17.02.2014 року.

Наказом №196-п від 18.02.2014 року позивачку ОСОБА_3 звільнено з роботи з 21.02.2014 р. за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.9).

20.02.2014 року ОСОБА_3, у відповідь на лист від 18.02.2014 року, надано документи роботодавцю, зокрема щодо необхідності догляду за бабусею чоловіка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, інвалідом ІІ групи, внаслідок ампутації ноги, яка потребує у зв'язку з цим стороннього догляду, який здійснюється нею.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання формулювання причин звільнення таким, що не відповідає чинному законодавству та зміну формулювання причин звільнення.

Зокрема, в даному випадку, роботодавець зажадавши листом від 18.02.2014 року від ОСОБА_3 докази на підтвердження обставин щодо неможливості продовжувати роботу, того ж дня, не дочекавшись відповіді від працівника, видав наказ про її звільнення. Оскільки 20.02.2014 року ОСОБА_3 надала документи, які на її думку підтверджували обставини щодо неможливості продовжувати роботу, і таким не надана (та й не могла бути надана) оцінка в момент винесення наказу про звільнення від 18.02.2014 року, то такий наказ винесений роботодавцем передчасно, а відтак не може вважатися законним.

Крім того, суд першої інстанції правомірно врахував ту обставину, що працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи. Такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду України від 31.10.2012 р. та від 20.02.2013 р., які є обов'язковими для всіх судів України.

За таких обставин доводи апеляційної скарги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо оскарження в цій частині підлягають відхиленню.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо зміни дати звільнення ОСОБА_3 з наступних підстав.

Виходячи з аналізу чинного КЗпП України та враховуючи роз'яснення викладені в Постанові Пленуму ВСУ від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд вправі змінити дату звільнення працівника (визнати днем звільнення працівника іншим ніж той, що вказаний у наказі) в тому випадку коли не було дотримано певні строки попередження працівника про його можливе звільнення. Неправильне формулювання причин звільнення та зміна його судом саме по собі не тягне за собою зміну дати звільнення. В даному випадку як працівник так і роботодавець досягли спільної згоди щодо дати звільнення ОСОБА_3, саме з 21.02.2014 року, і в цей день їй було видано трудову книжку, а відтак для зміни такої дати немає правових підстав, не зважаючи на подальше внесення змін щодо причин формулювання звільнення.

Також не погоджується колегія суддів з рішенням суду в частині стягнення середнього заробітку та допущення негайного виконання рішення в цій частині з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції вважав, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало ОСОБА_3 влаштуватися на роботу, пославшись при цьому на лист ТзОВ «Юрвіпконсалт» від 26.02.2014 р. та ТзОВ «Пролісок» від 18.03.2014 р., якими відмовлено ОСОБА_3 у прийнятті на роботу.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду та критично оцінює зазначені листи враховуючи наступне.

Як вбачається з обох заяв ОСОБА_3 про прийняття на роботу, адресованих зазначеним юридичним особам, позивачка в них з власної ініціативи вказала, що між нею та попереднім роботодавцем (відповідачем) існує спір щодо правильності формулювання причин звільнення, який має бути вирішений в судовому порядку, хоча на той момент даний позов нею ще не було пред'явлено. Тобто, позивачкою фактично повідомлено недостовірну інформацію щодо наявності спору, і така стала причиною відмови у прийнятті роботу.

Колегія суддів вважає, що звільнення за ст. 38 КЗпП України не є формою накладення дисциплінарного стягнення, в жодному разі не може свідчити про працівника з негативної сторони, а відтак апріорі не може бути перешкодою для працевлаштування.

Крім того, колегія суддів додатково констатує, що суд першої інстанції грубо порушив вимоги ч.1 п.2 ст. 367 ЦПК України і допустив негайне виконання ухваленого ним судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за весь період з 22.02.2014 р. по 24.02.2015 р. і у повному обсязі присудженої суми, а не за один місяць, як передбачено законом.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, то така підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Однак, в даному випадку колегія суддів не знаходить жодних підстав для стягнення з роботодавця моральної шкоди.

Зокрема, як уже було вищезазначено, неправильне формулювання причин звільнення не створило жодних перешкод для ОСОБА_3 у її працевлаштуванні.

Також судом правомірно не стягнуто з відповідача 3080 грн. витрат на правову допомогу.

Так, позивачка посилалася на те, що таку суму вона сплатила ФОП ОСОБА_5 за надання правової допомоги по даній справі.

Згідно п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Частиною 1 ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

У відповідності до ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

В матеріалах справи відсутні докази того, що ФОП ОСОБА_5 є адвокатом. Також ФОП ОСОБА_5 не допускався ухвалою суду до участі у справі як фахівець у галузі права.

За таких обставин, відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3080 грн., рішення суду в цій частині є законним.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23.04.2015 року, відповідно до п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню в частині задоволення вимог про зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку та допущення негайного виконання рішення з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 38, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 56, 79, 84, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 квітня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про зміну дати звільнення, стягнення середнього заробітку та допущення негайного виконання рішення та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні таких позовних вимог.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді