Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.В.;

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю відповідача та його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 14 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и л а :

13 травня 2011 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Після смерті відповідач ОСОБА_3 на підставі заяви позивача судом був замінений на спадкоємця боржника ОСОБА_3 ОСОБА_1

Рішенням Рівненського міського суду від 14 травня 2015 року позов задоволено частково. З відповідача на користь позивача стягнуто 6 600 дол. США, що за курсом НБУ на день ухвалення рішення склало 135 762 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин ст. 1281 ЦК України.

11 березня 2015 року представник позивача у судовому засіданні визнав, що позивачу стало відомо про смерть ОСОБА_3 ще на початку серпня 2011 року. Також пояснив, що письмову вимогу (претензію) до нотаріальної контори позивач не направляв, а ОСОБА_1 така вимога була предявлена лише 10 квітня 2014 року у формі позовної заяви до суду про заміну первісного відповідача належним відповідачем.

У своїй заяві про заміну сторони виконавчого провадження заявник вказував, що станом на 26 листопада 2012 року йому було достовірно відомо про смерть ОСОБА_3 та про наявність у нього законного спадкоємця. За таких обставин строк предявлення вимоги до відповідача ОСОБА_1 сплинув 26 травня 2013 року.

Покликаючись на ці обставини, відповідач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене місцевим судом рішення не відповідає.

Згідно з частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом установлено, що згідно з розпискою від 11 серпня 2010 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 6 600 дол. США, які зобовязався повернути до 1 грудня 2010 року (а. с. 4).

Оскільки первісний відповідач ОСОБА_3 23 липня 2011 року помер, ухвалою Рівненського міського суду від 15 квітня 2014 року він на підставі заяви позивача був замінений на теперішнього відповідача у справі ОСОБА_1, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 (а. с. 132).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з положеннями ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правил ст. 545 ЦК України доказами належного виконання боргового зобовязання є розписка кредитора, повернення ним боргового документа боржнику, внесення боргу в депозит нотаріуса (ст. 537 ЦК України) тощо.

Виходячи зі ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не виконав його в строк, встановлений договором.

Судом установлено, що свої зобовязання перед позивачем первісний відповідач порушив і коштів у передбачений договором строк позивачеві не повернув. Належних і допустимих законом доказів про повернення боргу позивачу первісний та теперішній відповідачі суду не надали.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилався на ст. 1281 ЦК України і просив суд застосувати передбачені нею правила (а. с. 205).

Проте суд першої інстанції ці доводи відповідача проігнорував.

Між тим, статтею 1281 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що 26 листопада 2012 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про заміну сторони виконавчого провадження (яке було відкрито на підставі заочного рішення, скасованого в подальшому касаційним судом (а. с. 18-20, 116-117)), посилаючись на те, що позичальник ОСОБА_3 23 липня 2011 року помер, а спадщину після його смерті прийняв його батько ОСОБА_1 (а. с. 23).

Таким чином, позивач достовірно дізнався про відкриття спадщини внаслідок смерті первісного відповідача-боржника ОСОБА_3 найпізніше 26 листопада 2012 року.

Проте свої вимоги до спадкоємця ОСОБА_3 ОСОБА_1 позивач пред'явив лише 11 квітня 2014 року, тобто вже після збігу встановлених ч. 2 ст. 1281 ЦК України шести місяців від дня, коли він дізнався про відкриття спадщини, що підтверджується його відповідною заявою про заміну первісного відповідача належним відповідачем (а. с. 124).

У випадку, якби позивач не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то відповідно до правил ч. 3 ст. 1281 ЦК України він мав би право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті позичальника ОСОБА_3, протягом одного року від настання строку вимоги, тобто до 1 грудня 2011 року (а. с. 4).

Частиною 4 ст. 1281 ЦК України передбачено, що кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Тому у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики слід відмовити саме з цих підстав.

З урахуванням викладеного рішення місцевого суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України і підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 1046-1050, ст. 1281 ЦК України ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 14 травня 2015 року скасувати.

ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 678 (шістсот сімдесят вісім) грн. 81 коп. понесених судових витрат у справі.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: