Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрохімцентр», Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3, який діє через представника ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 19 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 31 грудня 2013 року між ним та Головним управлінням Дерземагенства у Вінницькій області було укладеного договори оренди трьох земельних ділянок на території Іваньківської сільської ради Липовецького району Вінницької області площею: 63,3346 га, 48,7097 га та 28,6154 га. 29 грудня 2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Агрохімцентр» (далі - ТОВ «Агрохімцентр») та Липовецькою районною державною адміністрацією Вінницької області укладено додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 04 травня 2007 року строком на 5 років. У зв'язку з цим ТОВ «Агрохімцентр» вважав, що його договір оренди землі поновився і діє до 2017 року. На підставі зазначеної додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 04 травня 2007 року ТОВ «Агрохімцентр» заявляє про свої права на земельні ділянки, які перебувають у позивача в оренді. Разом з тим, у договорі оренди землі та угоді від 29 грудня 2012 року про поновлення договору оренди землі від 04 травня 2007 року відсутній кадастровий номер земельної ділянки, яка є об'єктом оренди. Враховуючи викладене, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 16 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 19 травня 2015 року виключено з мотивувальної частини рішення суду першої інстанцї слова зазначені в абзаці 10 на а. с. 115, а саме: «строк дії договору оренди землі від 25 червня 2007 року закінчився 30 грудня 2012 року і його поновлення не відбулося у зв'язку з тим, що під час підписання додаткової угоди від 29 грудня 2012 року про поновлення договору оренди не були досягнуті всі істотні умови, передбачені Законом «Про оренду землі» і після її підписання не відбулася державна реєстрація права оренди на новий строк». У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та просить залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки додаткова угода від 29 грудня 2012 року та право оренди земельних ділянок не були зареєстровані у встановленому законом порядку, а строк дії договору оренди землі від 25 червня 2007 року закінчився 30 грудня 2012 року, право оренди спірних земельних ділянок у ТОВ «Агрохімцентр» не виникло, а отже й право ОСОБА_3 на земельні ділянки не було порушено.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині її мотивів, апеляційний суд виходив із того, що підстави для визнання недійсним спірного договору оренди земельної ділянки відсутні, так як ним не порушуються права позивача.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st213> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st214> під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 25 червня 2007 року між Липовецькою районною державною адміністрацією Вінницької області та ТОВ «Агрохімцентр» був укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого вказаному товариству було надано в оренду земельні ділянки загальною площею 174.6 га. Строк дії цього договору - 5 років, до 30 грудня 2012 року (п. 8 договору оренди землі).

Вказаний договір оренди землі був зареєстрований у Липовецькому відділенні Вінницької філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16 листопада 2007 року за № 75, що підтверджується наявною у договорі оренди землі відміткою про його державну реєстрацію.

29 грудня 2012 року між ТОВ «Агрохімцентр» та Липовецькою районною державною адміністрацією Вінницької області укладено додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 25 червня 2007 року строком на 5 років.

Угода від 29 грудня 2012 року та право оренди земельних ділянок на підставі цієї угоди не були зареєстровані у встановленому законом порядку.

31 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та Головним управлінням Дерземагенства у Вінницькій області було укладено договори оренди земельних ділянок № 243, 244, 245 на території Іваньківської сільської ради за межами населеного пункту с. Іваньки Липовецького району Вінницької області, площами: 63.3346 га, 48.7097 га, 28.6154 га. Право оренди на підставі зазначених договорів зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на що вказують витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 18 січня 2014 року.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Ухвалюючи судові рішення, як місцевий, так і апеляційний суди дійшли висновку, що права позивача не порушені укладенням додаткової угоди і, що ця угода відповідає вимогам законодавства.

Разом з тим, як роз'яснив Верховний Суд України у п. 5 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, вимога про визнання недійсним правочину може бути заявлена особою, яка вважає, що її права порушено вказаним договором.

Обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, позивач зазначив, що його права порушуються оскаржуваним правочином, оскільки він теж уклав договори оренди земельних ділянок від 31 грудня 2013 року, які є предметом додаткової угоди відповідача.

Таким чином, суди обох інстанцій всупереч вимогам статей 212 - 214, 303 ЦПК України не встановили усіх фактичних обставин справи, не дослідили договорів оренди землі, не перевірили кадастрових номерів земельних ділянок, не встановили, чи є це одні і ті самі земельні ділянки, що надані в оренду відповідачу додатковою угодою та позивачу, а тому передчасно дійшли висновків про визнання договору неукладеним та про відсутність порушеного права позивача.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору і ці порушення допущені судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи, ухвалені судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, який діє через представника ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 16 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Вінницької області від 19 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська