Справа № 147/554/14-ц Провадження № 22-ц/772/2715/2015Головуючий в суді першої інстанції Савченко С.М.
Категорія 19Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі :

головуючого : Медяного В.М.,

суддів : Зайцева А.Ю., Пащенко Л.В.,

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договору поруки припиненим, -

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 07 серпня 2015 року, -

встановила:

У квітні 2014 року ПАТ «Комерційний банк «Надра» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначає, що згідно кредитного договору №17/08/2005/840-17/1 від 17 серпня 2005 року, укладеного між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2, останній для придбання квартири був наданий кредит в сумі 10700,00 доларів США, зі сплатою 12% річних, з терміном користування по 17.08.2020 року.

17.08.2005 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 укладено Додатковий правочин №1, відповідно до якого:

1. Сторони домовились доповнити розділ 4 Договору пунктом 4.3.15 у наступній редакції:

«4.3.15. Сплатити одноразово не пізніше дати видачі кредиту комісію за оформлення кредитної справи в розмірі 540 грн. 35 коп. Зазначену комісію позичальник повинен перерахувати на рахунок НОМЕР_1.

2. Сторони домовились доповнити розділ 4 Договору пунктом 4.3.16 у наступній редакції:

«4.3.16. Сплатити комісію за надання та управління кредитом в розмірі 0,25 % від суми залишку кредитної заборгованості по кредиту щомісяця протягом всього строку користування кредитними коштами одночасно з внесенням мінімально необхідного платежу, згідно з п.3.3.3. Договору. Зазначену комісію позичальник повинен перерахувати на рахунок НОМЕР_2».

В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, 17 серпня 2005 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки №1 та між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 - договір поруки №2, відповідно до п. 1.2 яких кожен із цих поручителів зобов'язалися солідарно з позичальником відповідати перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором.

Позичальник ОСОБА_2 своєчасно не виконує взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 14.07.2014 року становить 13326,82 доларів США, та складається з: 9240,61 доларів США - заборгованості з повернення кредиту; 2687,97 доларів США - заборгованості зі сплати відсотків; 1398,25 доларів США- комісії, а також нарахованої пені в розмірі 234048,36 грн., які позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь.

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 05 червня 2014 року у зв'язку зі зміною прізвища уточнено анкетні дані відповідача ОСОБА_2 та вважати правильним її прізвище «ОСОБА_2» (т. 1 а.с.59а).

В свою чергу ОСОБА_3 звернулася в суд із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Надра» про визнання договору поруки припиненим.

Зазначила, що згідно кредитного договору №17/08/2005/840-17/1 від 17.08.2005 року ОСОБА_2 для придбання квартири був наданий кредит в сумі 10700,00 доларів США, зі сплатою 12% річних. 17.08.2005 року між ВАТ КБ «Надра» та нею було укладено договір поруки №2, відповідно до якого вона зобов'язалася солідарно з позичальником відповідати перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором.

17.08.2005 року ВАТ КБ «Надра» уклав з ОСОБА_2 додатковий правочин до кредитного договору №17/08/2005/840-17/1 від 17.08.2005 року за яким сторони домовилися доповнити розділ 4 договору п.4.3.16 у наступній редакції: «Сплатити комісію за надання та управлінням кредитом в розмірі 0,25% від суми залишку кредитної заборгованості по кредиту щомісяця протягом всього строку користування кредитними коштами одночасно з внесенням мінімально необхідного платежу, згідно з п.3.3.3. договору. Зазначену комісію позичальник повинен перерахувати на рахунок НОМЕР_2. Вважає, що тим самим збільшено її зобов'язання як поручителя, що є підставою для припинення забезпеченого нею зобов'язання по кредитному договору. У зв'язку з цим ОСОБА_3 просила визнати договір поруки №2 укладений між Банком та нею, припиненим.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 07 серпня 2015 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість по кредитному договору в розмірі 13 326 доларів 83 центи США, що становить 159 388 грн. 88 коп. та 234 048 грн. 36 коп., яка складається із: 9240 доларів 61 центів США - заборгованості з повернення кредиту, що становить 110 517 грн. 69 коп.; 2 687 доларів 97 центів США - заборгованості зі сплати відсотків, що становить 32 148 грн. 12 коп.; 1398 доларів 25 центів США- комісії, що становить 16723 грн. 07 коп., а також пеню в сумі 234 048 грн. 36 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Надра» судові витрати в сумі 4494 грн.

В задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ КБ «Надра» про визнання договору поруки припиненим - задоволено.

Визнано договір поруки №2 від 17.08.2005 року, укладений ВАТ КБ «НАДРА» та ОСОБА_3, припиненим.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Надра» просить рішення суду першої інстанції від 07.08.2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ КБ «Надра» задовольнити повністю. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник скаржника позивача-відповідача у справі ПАТ КБ «Надра» - Ковальчук Є.М. апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник відповідача-позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 апеляційну скаргу не визнав та заперечив проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність на необґрунтованість. Просив рішення суду залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції не з'явилися, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін у справі, що з'явилися до суду, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Згідно статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що 17.08.2005 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір №17/08/2005/840-17/1, згідно якого останній був наданий кредит в сумі 10 700 доларів США, зі сплатою 12% річних, з терміном користування по 17.08.2020 року.

17.08.2005 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 укладено Додатковий правочин №1, відповідно до якого:

1. Сторони домовились доповнити розділ 4 Договору пунктом 4.3.15 у наступній редакції:

«4.3.15. Сплатити одноразово не пізніше дати видачі кредиту комісію за оформлення кредитної справи в розмірі 540 грн. 35 коп. Зазначену комісію позичальник повинен перерахувати на рахунок НОМЕР_1.

2. Сторони домовились доповнити розділ 4 Договору пунктом 4.3.16 у наступній редакції:

«4.3.16. Сплатити комісію за надання та управління кредитом в розмірі 0,25 % від суми залишку кредитної заборгованості по кредиту щомісяця протягом всього строку користування кредитними коштами одночасно з внесенням мінімально необхідного платежу, згідно з п.3.3.3. Договору. Зазначену комісію позичальник повинен перерахувати на рахунок НОМЕР_2».

В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, 17 серпня 2005 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки №1 та між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 договір поруки №2, відповідно до п. 1.2 яких кожен із цих поручителів зобов'язалися солідарно з позичальником відповідати перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за невиконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно частини 1 с. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Як вбачається з п. 3 укладеного між банком та ОСОБА_2 кредитного договору позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені даним договором платежі у порядку, передбаченому договором шляхом сплати мінімального необхідного платежу, розмір якого складає 129 доларів США. Позичальник вносить чергові мінімальні платежі по кредиту визначені у п. 3.3.2 договору щомісячно до 5 числа поточного місяця.

Згідно п.1.1 укладених договорів поруки поручитель солідарно та в повному обсязі несе відповідальність перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором з тому числі: - повернути кредит; сплатити відсотки за користування кредитом; сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором; сплатити можливі штрафні санкції (штраф, пеня).

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3, 1.4 укладених договорів поруки поручитель відповідає перед кредитором в повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обґрунтоване і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов'язання вказаних у п. 1.1 даного договору повністю (чи в будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і окремо. Відповідальність поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов'язань, так і при невиконанні позичальником зобов'язань в цілому. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань в повному об'ємі всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 в порушення вимог укладеного між нею та банком кредитного договору та вказаних норм ЦК України, взяті на себе зобов'язання не виконує, тому права позивача порушені і підлягають судовому захисту.

Також встановлено, що згідно укладеного між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 додаткового правочину № 1 до кредитного договору №17/08/2005/840-17/1 від 17.08.2005 року (т. 1 а.с. 12) сторони домовилися доповнити розділ 4 договору п.4.3.16 у наступній редакції: «Сплатити комісію за надання та управлінням кредитом в розмірі 0,25% від суми залишку кредитної заборгованості по кредиту щомісяця протягом всього строку користування кредитними коштами одночасно з внесенням мінімально необхідного платежу, згідно з п.З.3.3. договору. Зазначену комісію позичальник повинен перерахувати на рахунок НОМЕР_2».

Згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таким чином судом встановлено, що даним Додатковим правочином 1 від 17.08.2005 року без згоди поручителя ОСОБА_3 змінено зобов'язання боржника ОСОБА_2 внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя за договором поруки, оскільки про його укладення ОСОБА_3 повідомлено не було повідомлено, а тому суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3

Враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3, тому у зв'язку з цим і правильно дійшов висновку, що первинний позов підлягає частковому задоволенню, оскільки встановлено, що ОСОБА_2 в порушення вимог укладеного кредитного договору та норм ЦК України, не виконала взятого на себе перед ПАТ КБ «Надра» зобов'язання. ОСОБА_4, будучи ознайомлений із положеннями зазначеного вище кредитного договору, цілком розуміючи його зміст, уклав договір поруки та дав згоду виступати поручителем по борговим зобов'язаннях ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «Надра», тому відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 несуть солідарну відповідальність по даному договору.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об'єктивний склад, права та обов'язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а основні доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції та не вбачає законних підстав, передбачених ст. 303 ЦПК України, вийти за межі доводів апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що місцевий суд начебто невірно дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 не було відомо про укладення додаткового правочину №1 до Кредитного договору від 17.08.2005 року, оскільки Кредитний договір, додатковий правочин №1 та договір поруки укладались та підписувались одночасно.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач-позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні в суді першої інстанції як у зустрічному позові так і в даних нею поясненнях підтвердила те, що їй дійсно не було відомо про збільшення обсягу відповідальності за Кредитним договором № 17/08/2005/840017/1 від 17.08.2005 року. До того ж дала аналогічні показання в якості свідка в порядку ст. 184 ЦПК України, які відповідно до ч. 2 ст.57 та ст. 63 ЦПК України є доказами у справі.

При цьому, представник позивача-відповідача ПАТ КБ «Надра» не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що зазначений Кредитний договір та додатковий правочин №1 укладались та підписувались одночасно, оскільки в такому разі потреби у додатковому правочині № 1 взагалі б не було, оскільки його умови мали б бути в викладені в основному договорі. До того ж дана обставина не доводить того, що ОСОБА_3 була ознайомлена з додатковим договором №1.

Також колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги відносно того, що на думку апелянта місцевий суд не прийняв до уваги те, що ПАТ КБ «Надра» направляв ОСОБА_3 досудову вимогу № 14/5/3-315 від 20.02.2014 року, якою повідомляв останню про наявність заборгованості за кредитним договором та додатковим правочином № 1, оскільки судом задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 не в зв'язку з обставиною, передбаченою ч. 4 ст. 559 ЦК України, а в зв'язку з збільшенням обсягу відповідальності поручителя, що передбачено ч.1 ст. 559 ЦК України.

Не можуть бути прийняті до уваги також і твердження апелянта про те, що банк звернувся в суд з позовом до відповідачів ще в лютому 2014 року і до квітня 2015 року ОСОБА_3 не заперечувала щодо підписання нею договору поруки та обізнаністю з кредитним договором та додатковим правочином № 1, оскільки місцевим судом 24.09.2014 року було ухвалено заочне рішенням у даній справі, яке в подальшому було скасовано цим же судом, що свідчить про відсутність ОСОБА_3 в судових засіданнях, а не про визнання нею обставин справи.

Право обрати належний спосіб захисту порушених прав належить саме позивачеві. Так, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 3 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Припинення поруки у разі відсутності спору відбувається відповідно до закону і не потребує звернення до суду. За наявності спору, коли кредитор не визнає або заперечує факт припинення поруки на підставі закону, поручитель вправі звернутися до суду за захистом свого оспорюваного права.

Відповідно до ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі № 6-134цс12).

У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК, статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Способом судового захисту є не вимога про припинення договору поруки, а вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов'язане припинення поруки.

Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-69цс11).

Важливим моментом припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК, що потребує з'ясування, є форма вираження згоди поручителя на зміну зобов'язання, забезпеченого порукою. Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язання, то істотними умовами договору поруки є обов'язкове посилання на основне зобов'язання, його зміст, розмір, визначення обсягу відповідальності поручителя, зміна зобов'язання, забезпеченого порукою, тягне і зміни у договорі поруки та за своєю правовою природою фактично є і зміною умов договору поруки.

Згідно з ч. 1 ст. 651 ЦК зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. А відповідно до ст. 654 ЦК зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Враховуючи вищезазначене, а також вимоги ст. 547 ЦК щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі, згода поручителя має надаватись в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України (постанова від 5 червня 2013 р. у справі № 6-43цс13) згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності повинна бути очевидною й наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

У зв'язку із цим, враховуючи вимоги до письмової форми правочину, встановлені ст. 207 ЦК України, згода поручителя має бути висловлена у будь-якій письмовій формі (листі, заяві, телеграмі), щоб вона була явно вираженою і відповідала дійсній волі поручителя.

При цьому, колегія суддів при розгляді справи звертає увагу також і на те, що відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції на даний час не оскаржується, але разом з тим вони не позбавленні права зробити це в подальшому.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що посилання скаржника на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом застосування норм матеріального та процесуального права є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи.

Інші доводи апеляційної скарги, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим судом по справі рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» відхилити.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 07 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :підпис. В.М. Медяний

Судді :підписи. А.Ю. Зайцев

Л.В. Пащенко

Згідно з оригіналом.

Суддя : В.М. Медяний