Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер 317/1805/14 Головуючий у 1-й інстанції: Гончаренко П.П.
Номер провадження 22-ц/778/4890/15 Суддя-доповідач: Кухар С.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2015 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, судді:Осоцького І.І.
суддів:Панкеєва О.В.
Кухаря С.В.
при секретаріКниш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про зобов'язання вчинити певні дії та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року до суду ОСОБА_5 звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що 31 січня 2013 року ОСОБА_6 передала їй у власність будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за відповідну суму грошей. Між сторонами за позовом був укладений договір із відповідною умовою, що Відповідачка за позовом, продає нерухоме майно, що належить їй, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У договорі вказано, що покупець, Позивач за позовом, зобов'язується виконувати всі вимоги, щодо виконання належного стану будинку. Взаємних претензій сторони одна до одної не мали. Оплата була проведена за домовленістю, про що засвідчує розписка.

На даний час ОСОБА_6 не визнає права власності на дане нерухоме майно Позивачки, і тому вважає, що її права порушені.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18 вересня 2014 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок літ. А; службову прибудову літ. а; недобудовану житлову прибудову А; сарай літ. Б, Е; вбиральня літ. В; навіс літ. Г; душ літ. Д; гараж літ. Ж; паркан № І, № 4; хвіртка № 2, № 5, ворота № 3; водопровід № 6, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

Не погоджуючись з рішенням суду Прокурор Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за позивачем право власності на самовільно збудовані об'єкти нерухомості, суд першої інстанції виходив з того, що підстав які б перешкоджали суду визнати право власності на самовільно збудовані об'єкти нерухомості не встановлено, і законодавство дозволяє визнати право власності за позивачем в судовому порядку, окрім цього суд вважав, що позивач придбав вказану нерухомість у відповідача за розпискою.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки до нього суд дійшов через порушення норм матеріального та процесуального права.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на самовільно збудовані об'єкти нерухомості, позивач посилався, що він за розпискою придбав у відповідача вищевказані об'єкти нерухомого майна які були збудовані самовільно.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому суд не може захистити порушене право у спосіб, який не передбачено законом.

Позивач в обґрунтування своїх вимог, виходив в тому числі і з того, що сторони домовились відносно всіх суттєвих умов договору, що підтверджується відповідними письмовими доказами, відбулося повне виконання договору, проте продавець оспорює його право власності.

Проте така позиція не відповідає нормам матеріального права.

Встановлено, що згідно розписки ОСОБА_6 отримала у ОСОБА_7 4700 грн. при свідках (а.с. 3). Жодних інших умов розписка не містить.

Жодних інших окрім вказаного договору позики сторони не укладали, тому висновки суду про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна виходячи з вказаної боргової розписки є невірним.

При цьому, відповідно до ст. 657 ЦК України угоди про перехід права власності на будинок підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За змістом ст.ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеними з моменту нотаріального посвідчення і державної реєстрації.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочини, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, без наявності вказаних обставин не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Таким чином у відсутності укладеного договору купівлі-продажу у позивача не виникло право власності на нерухоме майно.

Окрім цього, статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правила щодо набуття права власності на новостворене майно та перероблену річ встановлені статтями 331, 332 ЦК України .

Умовами ч. 1-2 ст. 331, ст. 332 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом, особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі; право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

У зв'язку із цим норми ч. 3 ст. 376 ЦК України можуть бути підставою для задоволення позову про визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості лише тоді, коли при відсутності права на забудову земельної ділянки на момент подання позову позивачем було здійснено самочинне будівництво з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил.

Поняття "будівництво" включає в себе як нове будівництво, так і реконструкцію нерухомості.

Таким чином, створення нерухомості пов'язано з наявністю чи відсутністю дозволу на проведення реконструкції і дозволу на виконання будівельних робіт, його прийняттям в експлуатацію в цілому.

Суд першої інстанції не з'ясував, чи була реконструкція забудов, чи проведена вона з дозволу компетентного органу, чи не є самовільною, чи завершена реконструкція, чи прийнято жилий забудови в експлуатацію.

Матеріали справи не містять даних про звернення до всих відповідних органів місцевого самоврядування з питання оформлення забудов, а також про відмову цих органів у його вирішенні.

За змістом ч. 2 ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Матеріалами справи не підтверджено, що вказані забудови на час ухвалення рішення було прийнято в установленому чинним законодавством порядку до експлуатації.

Частина 3 ст. 18 Закону України "Про основи містобудування" забороняє експлуатацію об'єктів, не прийнятих в експлуатацію в установленому законом порядку. Відповідно до змісту пп.1 п."б" ч.1 ст. 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством, відноситься до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Згідно зі ст.ст. 5, 18 Закону України "Про основи містобудування" будівництво нерухомого майна повинно вестись згідно із затвердженим у встановленому порядку проектом, закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Усупереч наведеними вище нормами матеріального права, не звернувши уваги на підстави та предмет заявленого позову, суд визнав право власності за позивачем на забудови, при цьому не перевіривши загальні умови, дотримання яких вимагається при будівництві або реконструкції будь-якого об'єкта нерухомості.

Разом з цим, суд залишив поза увагою яким чином відповідач, до якого пред'явлений позов порушив права позивача. За таких обставин, оскільки питання щодо визнання об'єкта нерухомого майна не було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підставу вважати про наявність спору про право, колегія суддів вважає, право позивача, за захистом якого він звернувся до суду саме відповідачем не порушено.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ст. 3 ЦПК України особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення.

Таким чином як фактично встановлено колегією суддів у відповідача не виникло в установленому законом порядку права власності на об'єкти нерухомості а відповідно він і не міг продати ці об'єкти позивачеві за неукладеною угодою.

Таким чином рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

В частині вирішення питання щодо повороту виконання рішення суду шляхом скасування реєстрації права власності на вказане самовільно збудоване нерухоме майно, про що зазначив апелянт, за наявними в справі матеріалами, вирішена на даний час бути не може, оскільки відсутні дані, щодо такої реєстрації саме за вказаним рішенням суду. Вказане питання, за наявності відповідних доказів, може бути вирішено судом першої інстанції у відповідності до ч. 1 ст. 381 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 317, 380 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Прокурора Запорізького району Запорізької області в інтересах держави в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 вересня 2014 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про зобов'язання вчинити певні дії та визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: