АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9848/2015 Головуючий у І інстанції - Яровенко Н.О.
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права користування квартирою,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про припинення права користування квартирою АДРЕСА_1, мотивуючи тим, що він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі до 28.10.2014 року. Він є співвласником зазначеної квартири. Відповідач під час шлюбу була членом сім'ї позивача і проживала разом з ним, а тому набула право користування житлом. Оскільки на даний момент шлюб між ним та відповідачем розірвано, відповідач перестала бути членом сім'ї позивача, тому сервітут щодо спірної квартири повинен бути припинений, так як припинилася обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи тим, що суд невірно застосував норми матеріального права, при цьому зазначає, що з розлученням відповідач втратила статус «член сім'ї» позивача та права, передбачені цим статусом, тому її право користування житлом має бути припинено згідно з п.4 ч.1 ст.406 ЦК України.

Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу , просив рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Відповідач просила відхилити апеляційну скаргу , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обгрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в рівних долях, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло (а.с.6).

В спірній квартирі згідно з даними форми № 3 зареєстровано 6 осіб, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.7).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28.10.2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, що підтверджується копією рішення (а.с.4).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог , суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідач як член сім'ї співвласника квартири набула право користування нею і на час звернення позивача до суду не втратила це право користування.

Сервітут між сторонами не був встановлений, а тому він не може бути припинений.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції із наступних підстав.

Відповідно до ст.. 401 ЦК України право користування чужим майном ( сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів ( земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ст.. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу.

Апелянт в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки він просив припинити право відповідача на користування його власністю на підставі ст.. 401 ЦК України, а не визнати її такою, що втратила право користування на підставі Житлового кодексу України чи ст.. 405 ч.2 ЦК України, що, на його думку, є підставою для скасування рішення суду.

Однак, з такими вимогами апелянта погодитися не можна, оскільки позивач не надав суду доказів, які б свідчили про встановлення між сторонами сервітуту на нерухоме майно.

При вселенні відповідача до спірної квартири між сторонами договір сервітуту не укладався.

Відповідач була зареєстрована в квартирі як член сім'ї співвласника і набула право користування житлом на підставі житлового законодавства , а не договору сервітуту.

Оскільки договір сервітуту між сторонами не укладався, то підстав для його припинення суд не вбачає.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 11 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :