Справа № 544/2386/14-ц
№ пров. 2/544/30/2015
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

04 лютого 2015 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючої судді Сайко О.О.,

за участі секретаря Костенко Т.В.,

представника позивача адвоката ОСОБА_1П, представника відповідача ОСОБА_2 (фізичних осіб),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду по вул. Леніна, 41 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку та присадибної земельної ділянки удаваним, таким, що укладений як договір купівлі-продажу,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_3 18 листопада 2014 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку та присадибної земельної ділянки удаваним, визнання договору дарування житлового будинку та присадибної земельної ділянки таким, що укладений як договір купівлі-продажу.

В обґрунтування позовних вимог вказує про те, що з 10.01.1998 до 23.12.2013 перебувала з відповідачем у справі у шлюбі. За час шлюбу ними за спільні кошти було придбано майно, у тому числі і недобудований житловий будинок з господарськими будівлями та присадибна земельна ділянка, що розташовані за адресою по провул. Київському, 8 м. Пирятина Полтавської області. Вказаний будинок подружжя придбало у жовтні 2004 року за спільні кошти. Оформленням усіх документів займався відповідач ОСОБА_4, так як позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Після придбання будинку за спільні кошти подружжя добудувало та облаштувало будинок та земельну ділянку. Після розірвання шлюбу згоди про поділ майна сторонами не досягнуто. В листопаді 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом про поділ спільно набутого за час шлюбу майна. Отримавши в ході слухання справи у відповідача правовстановлюючі документи на спірний будинок, позивач зясувала, що його придбання було оформлене за договором дарування з продавцем ОСОБА_5, а не за договором купівлі-продажу, хоча за будинок були сплачені спільні кошти подружжя. Про вищевказану обставину їй не було відомо, про це вона дізналася лише 13.11.2014, після ознайомлення з матеріалами справи.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Зазначив, що сторони дійсно мали намір придбати будинок та з цією метою збирали кошти, продали належну їм квартиру по вул. Полтавській м. Пирятина, позивачка займалася підприємницькою діяльністю та мала постійний дохід. Оформляв правочин чоловік позивачки, якому вона довіряла та із змістом укладеного договору не знайомилася. За будинок подружжя сплатило ОСОБА_5 спільні кошти у сумі 8,5 тис.дол. США, що в еквіваленті складає 45 000 грн станом на дату укладення угоди. Вказана сума зазначена і в п.3 спірного договору про те, що сторони договору оцінили подароване майно в 45 000 грн. Про своє порушене право внаслідок оформлення чоловіком договору дарування позивачка дізналася лише під час консультації у юриста перед зверненням з позовом до суду про поділ спільного майна подружжя. Під час оформлення договору у нотаріуса позивачка була присутня на початку процесу оформлення, в якій формі був оформлений договір та які його наслідки їй нотаріус не розяснювала. У звязку з цим просив також поновити позивачу строк позовної давності для захисту порушеного права.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, відповідач пояснив, що за придбаний будинок ОСОБА_5 були перераховані кошти в сумі 45 000 грн, які йому дали його батьки. Позивач була присутньою під час оформлення договору та їй розяснювалося, що укладено договір дарування, у звязку з чим вона підписала якийсь документ. На момент укладання договору спільних коштів для придбання будинку у них не було. Документи на будинок лежали вдома у шафі на видному місці і позивач мала змогу їх бачити. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що дійсно під час укладення спірного договору ОСОБА_4 передав продавцю кошти в сумі 45 000 грн, які дали йому його батьки з умовою, що буде укладений саме договір дарування. Проте, волевиявлення сторін було направлене саме на укладення договору дарування. Позивачка не є стороною договору та не може ставити вимогу про визнання його укладеним як договір купівлі-продажу. Під час укладення спірного договору вона була присутньою, нотаріусом був розяснений порядок укладення договору та наслідки його укладання та відмінність від укладання договору купівлі-продажу, проте позивачка дала згоду на укладання саме договору дарування. У звязку з цим, просив також застосувати до вимог позивача наслідки спливу строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, просив справу слухати у його відсутність через неможливість за станом здоровя зявитися до суду. Позовні вимоги визнав. Не заперечував проти їх задоволення. У своїх поясненнях, адресованих суду, вказав, що він та ОСОБА_4 уклади саме договір дарування, за який він отримав 8 тисяч доларів. При цьому його дружина ОСОБА_3 була присутньою у нотаріуса та їй розяснювалося, що укладається саме договір дарування.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що позивачка її рідна сестра. Їй відомо, що будинок про пров. Київському у м. Пирятині був придбаний за спільні кошти подружжя ОСОБА_3, батьки відповідача не мали таких коштів, щоб придбати будинок. Мати позивачки подарувала ОСОБА_3 стару хату по вул. Пушкіна, яку вона отримала після смерті жінки, яку доглядала. Хату сестра продала та вони разом з чоловіком багато працювали, щоб зібрати кошти на купівлю нового будинку.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною ОСОБА_5 До них у 2004 році звернулися подружжя ОСОБА_3 з тим, щоб придбати належний їм з чоловіком недобудований будинок по пров. Київському,8 м. Пирятина. Продаж будинку був учинений за 8 тис. доларів. При його оформленні вона була присутня та давала свою згоду на дарування їх спільного із ОСОБА_5 будинку. Дружина ОСОБА_4 ОСОБА_3 також була присутньою та нотаріус у її присутності озвучила, що укладається саме договір дарування. Гроші за купівлю будинку вона згодом поклала на рахунок у відділенні ПАТ КБ ПриватБанк.

Допитана як свідок позивачка ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що вона перебувала з відповідачем у шлюбі. У 2004 році вони придбали з ним за спільні кошти будинок по пров. Київському,8 м. Пирятина. Вона була присутньою у нотаріуса та бачила, як чоловік розраховувався з продавцем ОСОБА_5 за будинок грішми у сумі 8,5 тис. доларів, а потім поїхала додому. Документи на будинок зберігалися за місцем їх проживання на видному місці, відповідач їх нікуди не ховав. Про те, що відповідач уклав із ОСОБА_5 саме договір дарування вона дізналася років три тому, коли у неї виникло питання про поділ спільного з чоловіком майна.

Суд, заслухавши сторін, їх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 10.01.1998 до 23.12.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.5,6).

У період шлюбу, 18 жовтня 2004 року, відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, за яким дарувальник ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4В - обдаровуваний, прийняв у власність житловий будинок з господарськими будівлями та присадибну земельну ділянку, розміром 0,1007 га, що розташовані за адресою по провул. Київський, 8 м. Пирятина Полтавської області (а.с.9).

Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який насправді вони вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Виходячи з перемету судового спору доказуванню підлягали факт оплатного відчуження спірного будинку та його ціна, наявність у подружжя ОСОБА_4 спільних коштів для придбання будинку та інші обов'язкові умови, які визначають спірний договір як купівлю-продаж.

У ході слухання справи судом було встановлено та не заперечувалися сторонами факт оплатного відчуження будинку по провул. Київський, 8 м. Пирятина Полтавської області, який і визначає спірний договір як купівлю-продаж. Зокрема, встановлено, що за відчужений будинок відповідач ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 кошти в сумі 8,5 тис.дол. США, що еквівалентно сумі в 45 000 грн по курсу станом на дату укладення угоди. Саме в такому розмірі сторони оцінили будинок, про що зазначено у п.3 договору дарування.

З пояснень свідків, допитаних у судовому засіданні, та з інших доказів у справі, також вбачається, що будинок був придбаний за спільні кошти подружжя. Доказів про те, що передані за будинок кошти належали його батькам, відповідач ОСОБА_4 не надав.

Отже сторони досягли згоди з істотних для договору купівлі-продажу умов та між ними встановилися дійсні правовідносини, що виникають саме з умов такого договору.

Зважаючи на це, суд вважає, що позивачем надано достатньо доказів для висновку про удаваність спірного договору дарування та про приховання відповідачами договору купівлі- продажу.

Проте, у ході судового розгляду встановлено, що до суду з позовною заявою позивачка звернулася з пропуском строку позовної давності.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу.

Стаття 257 ЦК України встановлює тривалість загальної позовної давності у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

У даному випадку перебіг строку позовної давності почався із дня, коли позивачу стало відомо про те, що відповідачами був укладений саме договір дарування, а не у день, коли позивачка звернулася до юриста за консультацією про поділ спільного майна подружжя напередодні подачі позову до суду , як стверджує представник позивача.

Сама позивач у судовому засіданні пояснила, що документи на будинок знаходилися за місцем їх спільного з відповідачем проживання на видному місці, чоловік їх не ховав. Про те, що будинок оформлений шляхом укладення договору дарування вона дізналася три роки тому, коли мала намір подавати на розлучення та поділ спільного майна подружжя. Таким чином, ознайомившись із документом три року тому, на думку суду, у позивача не було жодних перешкод для отримання консультації з приводу правових наслідків укладання такого договору, якщо вона мала намір поділити з чоловіком спільно набуте у шлюбі майно.

Таким чином, суд не приймає до уваги доводи представника позивача про поважність пропуску позивачем строку позовної давності внаслідок юридичної необізнаності з наслідками укладення договору дарування.

Жодних доказів на підтвердження обєктивних непереборних обставин, які перешкоджали б позивачу звернутися до суду за захистом порушеного права на протязі трьох років з моменту, коли вона дізналася про існування договору дарування, позивач не надала. Тому, на думку суду, позивачем пропущений строк позовної давності.

При таких обставинах позов задоволенню не підлягає у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності для звернення до суду.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог позивача та відповідно до правил ст. 88 ЦПК України, у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на її користь судових витрат по оплаті правової допомоги також слід відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 215-218 ЦПК України, ст. ст.235 , 257, 261,267 ЦК України, с у д,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку та присадибної земельної ділянки удаваним, таким, що укладений як договір купівлі-продажу відмовити у звязку із пропуском строку позовної давності.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Пирятинський районний суд Полтавської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Повний текст рішення виготовлений 09.02.2015