Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 18 травня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог станом на 2 лютого 2015 року (а.с. 18-22) просив змінити у наказі публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» (далі - ПАТ «Волиньобленерго») № 33-к від 23 січня 2015року «Про припинення трудового договору з ОСОБА_4.» формулювання, а саме: звільнити його «за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України» з 25 грудня 2014 року на формулювання «за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України» з 19 грудня 2014 року; стягнути на його користь розрахункові кошти в розмірі 126 585 грн 06 коп. згідно із п. 3.2, 4.25 чинного колективного договору на 2011-2013 роки, вихідну допомогу на підставі ст. 44 КЗпП України у зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю та колективного договору - 22 338 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 11 169 грн, а також моральну шкоду - 10 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з листопада 1991 року він перебував у трудових відносинах із ПАТ «Волиньобленерго», де працював на посаді диспетчера оперативно-диспетчерської служби.

У серпні 2014 року за публічною ініціативою роботодавця працюючим пенсіонерам підприємства, у тому числі і йому, було запропоновано до кінця 2014 року припинити трудові відносини з підприємством із гарантованою сумою розрахункових виплат. Профком підприємства погодив своїм рішенням від 14 грудня 2014 року припинення з ним трудових відносин, як із пенсіонером за віком, із виплатою грошових коштів, передбачених п. 3.2, ч. 2 п. 4.25 колективного договору на 2011-2013 роки.

15 грудня 2014 року він подав роботодавцю письмову заяву про звільнення з 19 грудня 2014 року, до якої було додано рішення профкому підприємства від 14 грудня 2014 року про погодження звільнення.

18 грудня 2014 року він отримав письмову відповідь керівника підприємства з вимогою уточнити дату звільнення, після чого того ж дня звернувся до роботодавця із письмовою заявою про припинення трудових відносин із 19 грудня 2014 року з видачею трудової книжки і розрахункових коштів.

19 грудня 2014 року, в останній на думку позивача робочий день, роботодавець наказу про звільнення та трудову книжку йому не видав, розрахунку не провів.

Після його невиходу на роботу з 20 грудня 2014 року відповідач з метою позбавити його гарантованих колективним договором виплат та з метою штучного створення умов для звільнення за прогул, протиправно змінив графіки виходу працівників на роботу.

17 січня 2015 року роботодавець звернувся до профкому підприємства для надання згоди на звільнення позивача з роботи за прогули, але не дочекавшись офіційного розгляду цього подання, видав наказ про його звільнення 23 січня 2015 року.

Крім того, з вини роботодавця трудову книжку і частину розрахункових коштів він одержав лише 2 лютого 2015 року, що є підставою для стягнення з відповідача грошових коштів за ст. 117 КЗпП України.

Діями відповідача йому також завдано моральної шкоди, розмір якої оцінено в 10 000 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 18 травня 2015 року, в позові відмовлено.

ОСОБА_4, не погоджуючись з даними рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та направити справу на новий судовий розгляд.

У запереченнях на касаційну скаргу ПАТ «Волиньобленерго» просить її відхилити та залишити ухвалені у справі судові рішення без змін.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України трудовий договір може бути припинено за угодою сторін.

Згідно із п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Частиною 1 статті 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 <http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/322-08/conv/print204370> (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5 <http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/322-08/conv/print204370>, 7 статті 40 <http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/322-08/conv/print204370> і пунктами 2 <http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/322-08/conv/print204370> і 3 статті 41 <http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/322-08/conv/print204370> цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відмовляючи в позові в частині зміни формулювання причин звільнення в наказі про звільнення, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами не було досягнуто взаємної згоди щодо звільнення ОСОБА_4 за п. 1 ст. 36 КЗпП України, тому трудовий договір з цих підстав не було припинено 19 грудня 2014 року відповідно до змісту заяв позивача від 15 та 18 грудня 2015 року.

Відмовляючи в позові в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходив із того, що після 19 грудня 2014 року ОСОБА_4 не з'являвся на роботі та проігнорував телеграму та лист роботодавця про необхідність ознайомлення з наказом про звільнення, одержання трудової книжки та розрахунку при звільненні.

Суд першої інстанції також виходив із того, що у листі профкому на адресу роботодавця, який отримано останнім 21 січня 2015 року, не було надано згоди на звільнення ОСОБА_4 і така відмова є необґрунтованою.

Таким чином, оскільки позивач не подав заяви про звільнення за власним бажанням, а волевиявлення роботодавця на його звільнення за згодою сторін не було, то відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача розрахункових коштів в розмірі 126 585 грн 06 коп. згідно із п. 3.2, 4.25 колективного договору на 2011-2013 роки.

З огляду на необґрунтованість вимог про зміну формулювання причин звільнення, виплату розрахункових коштів та середнього заробітку за час затримки при звільненні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновками та залиши ухвалене ним рішення без змін.

Такі висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Доводи касаційної скарги про те, що роботодавець притягнув його до дисциплінарної відповідальності з пропуском місячного строку є необґрунтованими, оскільки вперше роботодавець визначив прогулом його відсутність на роботі 25 грудня 2014 року, а наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності видано 23 січня 2015 року.

Посилання заявника на те, що він погодив своє звільнення з профкомом з 19 грудня 2014 року, а тому має право на грошову виплату за п. 4.25 колективного договору на 2011-2013 роки, спростовуються тим, що для здійснення відповідної грошової виплати працівника має бути звільнено з ініціативи роботодавця.

Є необґрунтованими доводи ОСОБА_4 про те, що роботодавець відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України зобов'язаний був його звільнити у запропонований працівником строк, оскільки положення ч. 1 ст. 38 КЗпП України регулюють випадки звільнення з ініціативи працівника, а як встановлено судами із змісту заяв ОСОБА_4 від 15 та 18 грудня 2014 року, він наполягав на звільненні за згодою сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки ОСОБА_4 заявив позовні вимоги про зміну формулювання причин звільнення і не порушує питання про визнання наказу про звільнення незаконним чи поновлення його на роботі, то доводи касаційної скарги про відсутність належним чином оформленої згоди профспілки на його звільнення на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України, а також доводи про те, що його не можна було звільнити без надання згоди на це вищестоящої профспілки, не мають значення для вирішення цієї справи.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Посилання заявника на те, що судами дано неналежну оцінку факсограмі від 6 серпня 2014 року, не можуть бути предметом перевірки судом касаційної інстанції. Такі доводи зводяться до переоцінки доказів у справі, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене, правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Т.Л. Ізмайлова
В.О. Кузнєцов
Г.І. Мостова