Справа № 369/7540/13-ц Головуючий у І інстанції Дубас Т. В.
Провадження № 22-ц/780/5324/15 Доповідач у 2 інстанції Олійник В. І.
Категорія 18 27.10.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

27 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді Олійника В.І.,

суддів: Сліпченка О.І., Дмитрієвої Л.Д.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Іщук Людмила Анатоліївна, про визнання договору іпотеки недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним, посилаючись на те, щовона та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі від 25 вересня 2004 року.

25 жовтня 2006 року ОСОБА_3 уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір, на забезпечення виконання якого за договором іпотеки передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області, який було придбано ОСОБА_3 25 жовтня 2006 року.

Посилаючись на те, що спірний будинок було придбано у період шлюбу та передано в іпотеку банку без її згоди, позивачка просила визнати договір іпотеки недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 25 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Іщук Л.А. за реєстровим №3065.

В апеляційній скарзі з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення і ухвалення нового, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судам встановлено, що від 25 вересня 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

25 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір. На забезпечення виконання умов кредитного договору у той же день між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого стали належні позичальнику на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 у м.Боярка Києво-Святошинського району Київської області та земельна ділянка площею 0,1000 га, яка знаходиться за тією ж адресою.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2012 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га за тією ж адресою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, а тому переданий банку в іпотеку житловий будинок є їхньою спільною сумісною власністю, розпоряджатися якою одноосібно ОСОБА_3 не мав права.

Проте, з таким висновком колегія суддів не може погодитися.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач - ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що ОСОБА_3 при передачі житлового будинку в іпотеку умисно приховав той факт, що будинок набуто під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. Так, в анкеті-заявці на видачу кредиту ОСОБА_3 зазначив у графі «сімейний стан», що він не одружений; зазначені відомості були відсутні і в його паспорті громадянина України. Крім того, у договорі купівлі-продажу спірного житлового будинку міститься вказівка про те, що покупець на момент купівлі будинку у зареєстрованому та фактичному шлюбі не перебуває та будинок не знаходиться у сумісній власності.

За змістом вказаних норм підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Згідно вимог ст.ст.572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до анкети заяви від 02 жовтня 2006 року на придбання кредиту в сумі 80 000 США ОСОБА_3 підписав її особисто, і в розділі «сімейний стан» зазначив, що він не одружений.

Відомості про зареєстрований шлюб з ОСОБА_2 відсутні у пред'явленому оригіналі і наданій ксерокопії паспорту громадянина України на ім'я ОСОБА_3 ксерокопії паспорту також засвідчена його особистим підписом.

Відповідно до п.11 договору купівлі продажу житлового будинку від 26 жовтня 2006 року ОСОБА_3 як покупець, стверджував, що на момент купівлі-продажу житлового будинку в зареєстрованому та фактичному шлюбі не перебуває, про що зазначається в заяві, яка залишається в справі приватного нотаріуса Іщук Л.А.

Згідно з 14.5 договору іпотеки від 25 жовтня 2006 року встановлено що житловий будинок не знаходиться у сумісній власності.

Проте, судом першої інстанції не були взяті до уваги зазначені обставини по справі.

Також відповідно до п.36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин", згідно якого у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України "Про іпотеку").

Крім того, судом першої інстанції не було враховано, що Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2012 року визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 житлового будинку та 1/2 земельної ділянки, на якій будинок розташований то вона набула статус іпотекодавця, що виключає можливість задоволення її позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним.

З огляду на вищенаведене, оскільки судом першої інстанції були порушені та невірно застосовані норми матеріального права і висновки суду суперечать встановленим фактичним обставинам, колегія суддів вважає, що є підстави для скасування рішення і ухвалення нового, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні її позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2013 рокускасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні її позовних вимог.

Рішення апеляційного суду Київської області набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Олійник В.І.

Судді: Сліпченко О.І.

Дмитрієва Л.Д.