У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю представника позивачки,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „Вусо на рішення Демидівського районного суду від 21 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „Вусо про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

18 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд позовом до ПрАТ „Страхова компанія „Вусо про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Рішенням Демидівського районного суду від 21 квітня 2015 року позов задоволено частково. З відповідача на користь позивачки стягнуто 30 809, 65 грн. понесених витрат на лікування та 2 550 грн. відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що згідно з п. 24.1. ст. 24 Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у звязку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, повязані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоровя, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Пунктом 24.2. ст. 24 згаданого закону встановлено, що мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, повязану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоровя, але не більше 120 днів. Страховий випадок стався 18 жовтня 2012 року. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України „Про державний бюджет України на 2012 рік мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на 18 жовтня 2012 року становить 1118 грн. Отже, 1/30 розміру мінімальної заробітної плати на дату настання страхового випадку становить 37, 27 грн.

Відповідно до п. 24.3. ст. 24 Закону якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у п. 24.1. цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.1. цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2. цієї статті.

Задовольняючи позовні вимоги у даній справі, суд першої інстанції не врахував, що позивачем у порушення ст. 24 Закону не надані страховику документи, що підтверджують розмір витрат, зокрема, заява про отримання страхового відшкодування від 13 березня 2015 року, на яку послався суд, подана без відповідних документів, що підтверджують розмір витрат.

У звязку з цим розмір страхового відшкодування слід розраховувати відповідно до п. 24.2. ст. 24 Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і буде становити 4 323, 32 грн. (116 днів х 37, 27 грн.).

Покликаючись на ці обставини, відповідач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Виходячи з меж доводів поданої відповідачем апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Демидівського районного суду від 26 грудня 2013 року ОСОБА_2 визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі без права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням. Визначено іспитовий строк два роки.

Даним вироком встановлено, що 18 жовтня 2012 року приблизно о 19 год. ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки „NISSAN ALMERA, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належав ОСОБА_3, рухаючись по автодорозі Луцьк-Радомишель-Демидівка-Дубно в напрямку м. Луцьк на 30 км+150 м зазначеної дороги між с. Хрінники та с. Набережне Демидівського району Рівненської області, виявивши пішоходів, які рухалися по правій стороні проїзної частини у попутному напрямку та створювали перешкоди для руху, неправильно оцінив дорожню обстановку, і заздалегідь не переконавшись у тому, що смуга зустрічного руху вільна від транспортних засобів на достатній для виконання маневру обїзду відстані, а також у тому, що зміна напрямку руху буде безпечною і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав перевагу водію зустрічного напрямку та з метою здійснення обїзду перешкоди виїхав на смугу зустрічного руху, по якій у цей час у зустрічному напрямку рухався мопед марки „VIPER з увімкненим світлом фар під керуванням позивачки ОСОБА_1, внаслідок чого допустив зіткнення транспортних засобів.

Частиною 4 ст. 61 ЦПК України встановлено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачка отримала тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння.

Зі справи видно, що у звязку з отриманими внаслідок ДТП тілесними ушкодженнями позивачка перебувала на лікуванні з 18 жовтня по 25 жовтня 2012 року в Демидівській центральній районній лікарні; з 25 жовтня по 1 листопада 2012 року в ортопедо-травматологічному відділенні Рівненської обласної клінічної лікарні; з 1 листопада по 13 листопада 2012 року у відділенні нейрохірургії Рівненської центральної міської лікарні; з 13 листопада по 12 грудня 2012 року в ортопедо-травматологічному відділенні Рівненської обласної клінічної лікарні; з 13 грудня 2012 року по 10 січня 2013 року в центрі лікування опіків та пластичної хірургії Рівненської обласної клінічної лікарні; з 11 січня по 8 лютого 2013 року в ортопедо-травматологічному відділенні Рівненської обласної клінічної лікарні (а. с. 6-9).

Крім того, позивачці було встановлено першу групу інвалідності та визнано непрацездатною на період лікування.

Витрати позивачки на лікування склали 30 809, 65 грн. і документально підтверджені (а. с. 85-111).

З полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АА/7115867 від 18 листопада 2011 року вбачається, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля „NISSAN ALMERA ОСОБА_3, реєстраційний номер НОМЕР_1., яким на час скоєння ДТП на законних підставах керував ОСОБА_2, була застрахована у ПрАТ „СК „Вусо з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоровю 100 000 грн.; за шкоду, заподіяну майну 50 000 грн., франшиза - 0 грн. (а. с. 38-39).

Відповідно до правил частини 1.4. ст. 1 згаданого Закону ОСОБА_2 як особа, яка на час скоєння ДТП правомірно володіла забезпеченим транспортним засобом, відноситься до числа осіб, відповідальність яких застрахована ПрАТ „СК „Вусо.

Дослідженими доказами у справі встановлено, що дорожньо-транспортна пригода (страховий випадок) трапилася в період дії договору страхування полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АА/7115867 від 18 листопада 2011 року.

22 жовтня 2012 року власник автомобіля „NISSAN ALMERA ОСОБА_3 повідомив страховика ПрАТ „Страхова компанія „Вусо про ДТП, яке мало місце 18 жовтня 2012 року (а. с. 40-42).

Рішенням Демидівського районного суду від 31 грудня 2014 року встановлено, що шкода, завдана позивачці ОСОБА_1 в частині понесених нею витрат на лікування, дійсно становить 30 809, 65 грн. Вказане рішення набрало законної сили, і ПрАТ „СК „Вусо в апеляційному порядку не оскаржувалося (а. с. 6-9).

Пунктом 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 1 березня 2013 року „Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки розяснено, що страхове відшкодування шкоди, завданої потерпілому, виплачується за кожним страховим випадком, що настав протягом періоду дії відповідного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності в межах ліміту відповідальності страховика (МТСБУ), з урахуванням умов, зазначених у статті 9 та пункті 19.1 статті 19 Закону № 1961-IV.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, наявність у винної у ДТП особи чинного полісу про страхування цивільно-правової відповідальності є підставою для її відповідальності за завдану шкоду лише у розмірі, що не покривається страховим лімітом.

Судом установлено, що розмір шкоди, заподіяної здоровю потерпілої, не перевищує відповідного ліміту відповідальності ПрАТ „СК „Вусо.

Пунктом 23.1. ст. 23 Закону України „Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоровю потерпілого внаслідок ДТП, є, зокрема, моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та моральних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розяснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Судом установлено, що внаслідок винних неправомірних дій ОСОБА_2 позивачка зазнала моральних страждань, які були спричинені їй ушкодженням її здоровя, що потягнуло за собою вимушені зміни в її житті.

Наведене вище дає підстави зробити висновок про те, що за таких обставин вимоги позивачки до ПрАТ „Страхова компанія „Вусо про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими.

Зважаючи на рішення Демидівського районного суду від 31 грудня 2014 року, яке вже набрало законної сили, а також на інші встановлені обставини справи, про які зазначено вище, суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, законно й обґрунтовано стягнув з ПрАТ „Страхова компанія „Вусо на користь позивачки відшкодування моральної шкоди в сумі 2 550 грн.

Доводи апелянта (який фактично частково визнав позовні вимоги ОСОБА_1О.) про те, що суд першої інстанції не врахував того, що позивачка не надала йому документи, які підтверджують розмір її витрат на лікування, а також заяви про отримання страхового відшкодування від 13 березня 2015 року, не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на матеріалах даної справи.

У звязку з викладеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно і всебічно зясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства „Страхова компанія „Вусо відхилити.

Рішення Демидівського районного суду від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: