У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2014 року, додаткове рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 3 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 21 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Зазначала, що після розірвання шлюбу з відповідачем у червні 2009 року останній виїхав з її квартири, але з реєстраційного обліку не знявся, не проживає в ній без поважних причин, перешкоди йому не чинились.

У серпні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 1999 року він спільно проживав із ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, а 27 лютого 2003 року між ними було зареєстровано шлюб. 20 липня 2001 року вони придбали житловий будинок АДРЕСА_3, шляхом укладення договору дарування, який було оформлено на відповідачку. За договором обміну нерухомості від 18 березня 2002 року вказаний будинок вони обміняли на квартиру АДРЕСА_1. Під час спільного проживання він зробив ремонт спірної квартири, внаслідок чого її вартість істотно збільшилась. 17 червня 2009 року шлюб між ними розірвано.

Також позивач зазначав, що вони з відповідачкою не досягли згоди про добровільний поділ майна подружжя, тому, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошові кошти, витрачені на ремонт квартири в розмірі 97 661 грн 60 коп.

Ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 1 квітня 2013 року позов ОСОБА_3 об'єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_4

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 серпня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_2

Додатковим рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 3 вересня 2014 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 21 січня 2015 року рішення суду першої інстанції від 14 серпня 2014 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено з інших правових підстав. У решті - рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови йому в позові, додаткове рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 та задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 пропустив строк позовної давності, про застосування якого було заявлено представником відповідачки. Крім того, ОСОБА_4 протягом 2009 - 2011 років без поважних причин не проживав у спірній квартирі, тому відповідно до положень ст. 405 ЦК України втратив право на користування цим житлом.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позову ОСОБА_4 та відмовляючи в задоволенні його позовних вимог, виходив із того, що позивач не довів, що за час шлюбу вартість квартири АДРЕСА_1 істотно збільшилась внаслідок його трудових чи грошових витрат, що б давало йому можливість претендувати на відшкодування витрат на поліпшення квартири, що є його процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). Крім того, ОСОБА_4 проживав у зазначеній квартирі, тому був зобов'язаний приймати участь у проведенні поточного ремонту квартири.

Разом з тим апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_3, зазначивши також, що з червня 2009 року після розірвання шлюбу з останньою ОСОБА_4 працевлаштувався в м. Києві, де і проживає.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що на підставі договору дарування від 20 липня 2001 року житловий будинок АДРЕСА_3 належав ОСОБА_5 Згідно з договором обміну нерухомості від 18 березня 2002 року, тобто до шлюбу з відповідачем, ОСОБА_5 обміняла вказаний житловий будинок на квартиру АДРЕСА_2.

27 лютого 2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, остання змінила прізвище на ОСОБА_4.

17 червня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилався на те, що за час шлюбу він зробив ремонт у спірній квартирі, внаслідок чого її вартість істотно збільшилась.

Частина 1 ст. 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Проте апеляційний суд не врахував пояснень ОСОБА_3 стосовно того, що не являються допустимими та достатніми надані позивачем докази, які підтверджують факт ремонту проведеного в квартирі АДРЕСА_1 та не взяв до уваги те, що вона визнала факт участі позивача у фінансуванні ремонтних робіт, зазначивши при цьому, що відповідачка не погоджується лише з розміром заявлених ОСОБА_4 витрат на ремонт квартири.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Однак апеляційний суд не взяв до уваги в якості доказу висновок судової будівельно-технічної експертизи від 15 березня 2013 року, в якому визначено суму витрат, понесених на ремонт квартири та встановлено сам факт проведення ремонту в тому обсязі, що відображено у висновку, не надав йому належної правової оцінки в силу ст. 212 ЦПК України.

Крім того, мотиви апеляційного суд, який погодився з висновками суду першої інстанції, про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою, ґрунтуються на припущеннях, що є порушенням ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

За твердженням ОСОБА_4, причиною того, що він не має змоги постійно і вільно знаходитися у спірній квартирі, є те, що він позбавлений вільного доступу до квартири, що йому чинились перешкоди в користуванні квартирою, проте ці доводи апеляційним судом належним чином не досліджені та не оцінені.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не дав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, не встановив фактичних обставин, не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 та задоволення позову ОСОБА_3

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 21 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик