Справа № 465/9429/13 Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П.
Провадження № 22-ц/783/2760/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівського міського комунального підприємства (ЛМКП) «Львівтеплоенерго», ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 19 лютого 2015 року у справі за позовом ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 19 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 1 липня 2011 року по 1 вересня 2013 року в сумі 4 295,72 грн. та 171 грн. судових витрат. В решті позову відмовлено.

Рішення оскаржили сторони.

ЛМКП «Львівтеплоенерго» у своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове про стягнення з відповідачів боргу в сумі 5 532,86 грн. Зазначає, що відповідачі частково сплачували за спожиті послуги з теплопостачання. Вказує, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» здійснює послуги по наданню теплої енергії з централізованого опалення і гарячої води, здійснює нарахування та збір коштів за такі послуги у житлових будинках, які перебувають на балансі Будинкоуправління №3 Львівської КЕЧ району. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач надав належні докази.

Апелянти ОСОБА_4 і ОСОБА_5 посилаються на те, що рішення не ґрунтується на вимогах закону, ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Зазначають, що не укладали з позивачем договору про надання послуг з теплопостачання та підігріву води. Вказують, що за вказаний період проводили оплату за надані послуги згідно показів лічильника, заборгованості не мають. Ухвалою Львівської міської ради № 2437 від 27 червня 2013 року скасовано рішення виконавчого комітету цієї ради № 1189 від 20 жовтня 2006 року «Про двоставковий тариф», за вказаний період вони сплатили позивачеві за надані послуги відповідно до показників лічильників. Також є судові рішення, які набрали законної сили. Відтак, позов між тими самими сторонами і про той же предмет не міг розглядатися судом відповідно до ч.2 ст.223 ЦПК України (рішення Франківського районного суду м.Львова від 24 березня 2011 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 7 листопада 2011 року) у цивільній справі за позовом ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання та гарячого водопостачання, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено за недоведеністю та безпідставністю). Актом Будинкоуправління №4 КЕВ м. Львова від 8 лютого 2012 року встановлено, що в підвальному приміщенні будинку із 6-ти стояків гарячого водопостачання працює тільки 2, у решті відсутня рециркуляція гарячої води. Вважають, що позовна заява оформлена з порушеннями вимог ст.ст. 119, 120 ЦПК України. Позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Із довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки вбачається, що ОСОБА_4 є наймачем, а ОСОБА_5 - членом сім'ї наймача квартири АДРЕСА_1, що належить Міністерству Оборони України (т.1 а.с.255). В судовому засіданні ОСОБА_4 повідомила суду, що зазначена квартира приватизована нею і ОСОБА_5 та належить їм на праві власності. Однак доказів цього не надала і ухвалу суду про надання таких не виконала.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради №879 від 12 жовтня 2007 року ЛМКП «Львітеплоенерго» належить укласти з будинкоуправліннями (БУ) КЕВ м.Львова договори про надання повноважень на виконання послуг теплопостачання у житлових будинках, що перебувають на балансі БУ КЕВ м.Львова згідно з додатком.

20 жовтня 2008 року між БУ №3 Львівської КЕЧ району (споживачем) та ЛМКП «Львівтеплоенерго» (теплопостачальна організація) укладено договір № 4292Ф відповідно до якого теплопостачальна організація бере на себе зобов'язання постачати споживачу теплову енергію для опалення та здійснювати гаряче водопостачання в потрібних йому обсягах, а споживач зобов'язується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію для опалення та гаряче теплопостачання за встановленими тарифами в терміни, передбачені договором. В додатку №1 до даного договору зазначено об'єкт споживача - будинок АДРЕСА_1. Відповідно до п.6 «Порядок розрахунків» споживач сплачує теплопостачальній організації вартість гарячого водопостачання, фактично спожитої енергії для опалення та щомісячну величину плати за приєднане теплове навантаження (т.2 а.с. 27зворот). Зазначеним договором не передбачено збір коштів теплопостачальною організацією з послуг з теплопостачання. В якості доказу щодо повноважень позивача щодо збору коштів за теплоносії представником позивача надано суду лист за № 395 від 3 листопада 2008 року за підписом начальника БУ №3 КЕВ м.Львова до директора ЛМКП «Львівтеплоенерго», відповідно до якого БУ №3 КЕВ м.Львова просить взяти на квартирний облік для збору коштів за теплоносії житлові будинки, у т.ч. за адресою: АДРЕСА_1. (т.2 а.с.46), однак в зазначеному листі не зазначено хто і на яких умовах здійснює збір коштів за послуги з теплопостачання.

Відповідно до договору №4959/р про постачання теплової енергії в гарячій воді від 1 липня 2011 року, укладеного між БУ №4 КЕВ м.Львова (споживачем) та ЛМКП «Львівтеплоенерго» (теплопостачальна організація), остання бере на себе зобов'язання постачати споживачу теплову енергію для опалення, а споживач зобов'язується отримувати та оплачувати одержану теплову енергію. Згідно з п.10.1 цього договору він набуває чинності з 1 січня 2011року та діє до 1 жовтня 2012 року. У додатку №1 до даного договору зазначено будинок АДРЕСА_1. Відповідно до Додатку №4 споживач доручає теплопостачальній організації здійснювати збір коштів за спожиту теплову енергію з централізованого опалення і гарячу воду від абонентів на розрахунковий рахунок теплопостачальної організації.

Посилаючись на вимоги ст. 631 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що договір набрав чинності з моменту його укладення (1 липня 2011 року), а не з 1 січня 2011 року.

9 січня 2013 року позивач звертався до Франківського районного суду м.Львова щодо видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_4 4 122,01 грн. заборгованості за теплову енергію за період з 1 грудня по 1 листопада 2012 року. 18 січня 2013 року судом видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості в сумі 4 229,31грн. Ухвалою цього суду від 25 лютого 2013 року зазначений судовий наказ скасовано (т. 1 а.с.250-254).

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 24 березня 2011 року відмовлено у задоволенні позову ЛКП «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості в сумі 2 642грн. за період з 1 листопада 2008 року по 1 жовтня 2010 року (т. 1 а.с.47-49).

Факт надання послуг з теплопостачання підтверджується актами включення та відключення системи теплопостачання (т.2 а.с.32-45). Часткову оплату відповідачами послуг з теплопостачання підтверджено квитанціями (т.1 а.с.57-95).

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції не взяв до уваги позицію відповідачів щодо неправомірності застосування двоставкового тарифу, оскільки за період з березня до жовтня 2013 року діяли рішення виконавчого комітету щодо тарифів на теплову енергію для опалення, підігрів води та гарячого водопостачання: № 930 від 2 вересня 2008 року, №1433 і № 1823 від 29 грудня 2010 року, № 1083 від 28 грудня 2011 року, які передбачали застосування двоставкового тарифу (т.1 а.с.234-241). Ухвалою №2437 Львівської міської ради від 27 червня 2013 року скасовано рішення виконавчого комітету від 20 жовтня 2006 року, № 1189, від 8 червня 2007 року, № 365, № 930 від 2 вересня 2009 року. Згідно з п.4 вказаної ухвали пункти 1 та 3 цієї ухвали вступають в дію з 1 жовтня 2013 року, а предметом спору є заборгованість за період з 1 вересня 2010 року по 1 вересня 2013 року.

Постановою Галицького районного суду м.Львова від 29 січня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України після скасування постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2013 року, відмовлено у задоволенні позову про визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 1189 «Про двоставковий тариф на теплову енергію, тариф на підігрів води та послуги з централізованого опалення, підігріву води» від 20 жовтня 2006 року (т.1 а.с.224-232).

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Встановлено, що позивач звернувся за захистом своїх інтересів у межах встановленого законом строку позовної давності.

Суд першої інстанції постановив ухвалу про відкриття провадження у цій справі з дотриманням вимог закону. Підстави для залишення заяви без розгляду відповідно до п.8 ч.1 ст. 207 ЦПК України відсутні.

Відповідно до ст.ст.3, 4, 15 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суджу за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб відповідно до визначеної компетенції судів щодо розгляду цивільних справ. Між сторонами виник спір про право цивільне, який розглянутий судом першої інстанції з ухваленням оскаржуваного рішення. Підстав для закриття провадження у справі відповідно до п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України суд першої інстанції не встановив і з цим належить погодитись.

Судом першої інстанції вірно відхилено доводи, що спір між тими ж сторонами відносно того ж предмету вже вирішений Франківським районним судом м.Львова 24 березня 2011 року, оскільки рішення від зазначеної дати стосується іншого періоду (заборгованості в сумі 2 642 грн. за період 1 листопада 2008 року по 1 жовтня 2010 року), а даний спір виник щодо заборгованості з 1 вересня 2010 року по 1 вересня 2013 року в сумі 5 532,86 грн. (т.1а.с.47-49,169,170,171).

Судом встановлено, що позивачем надавалися послуги, відповідачі від таких послуг не відмовлялася. Доказів про те, що зазначені послуги вони отримують від інших установ, не надано.

Статтею 68 ЖК Української РСР та ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплено обов'язок споживача послуг такі оплачувати.

Відповідно до ч.3 ст. 24 Житлового кодексу Української РСР жилий будинок може експлуатуватися тільки однією житлово-експлуатаційною організацією.

Закон України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» регулює правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами. Зазначений Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обов'язки. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону).

Статтею 14 вказаного вище Закону визначено, що залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлового-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 31 Закону порядок формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг (п.п. 1 та 2 ч. 1 ст. 14 Закону) визначає Кабінет Міністрів України. Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво житлово-комунальних послуг і подають їх на затвердження органам місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (ч. 2 ст. 32 Закону).

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначені повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у сфері регулювання і встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги (ст. ст. 5 - 7).

Відповідно до підп. 2 ч. 1 ст. 7 Закону, ст. 28 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, встановлення тарифів щодо оплати побутових, комунальних та інших послуг, які надаються підприємствами і організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади, та погодження цих питань з підприємствами, установами й організаціями, які не належать до комунальної власності.

Відповідно до ст. 4 Закону України від 3 грудня 1990 року «Про ціни і ціноутворення» Кабінет Міністрів України визначає повноваження органів державного управління в галузі встановлення і застосування цін/тарифів, а також по контролю за цінами/тарифами.

Цивільний кодекс України, у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Розкриваючи зміст свободи договору у статтях 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає у праві сторін вільно вирішувати питання щодо укладення договору, вибору контрагентів та погодження умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом із тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Водночас ч.1 ст. 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статтями 20, 21 цього Закону визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом; а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця/виробника споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом.

Згідно зазначених норм закону споживач зобов'язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Таким чином, необхідність укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін, а відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст.ст. 627, 630 ЦК України, ст.ст.19,20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Межі здійснення цивільних прав визначають правомірну поведінку особи, оскільки її дії в межах цивільних прав підлягають правовому захисту, на відміну від дій, вчинених поза межами права. Така позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110цс12 за результатами розгляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2012 року, постановленої у справі про вирішення спору між виконавцем житлово-комунальних послуг і власником квартири, який відмовився від укладення договору про надання послуг за утримання будинку та прибудинкової території.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії; а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

Відповідно до вимог ст.ст. 204, 205 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відтак, недодержання форми правочину тягне за собою недійсність правочину лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Недійсність договору з надання житлово-комунальних послуг у зв'язку з недодержанням письмової форми законом не встановлена, а тому зобов'язання, які виникли між сторонами, є дійсними і їх виконання повинне здійснюватися у відповідності до норм цивільного законодавства.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акта-претензії споживача, у якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами.

На підтвердження своїх доводів про відсутність послуг, того, що відповідачі відмовилися від цих послуг, або надання таких припинено, або позивачем допущено порушення при наданні житлово-комунальних послуг, відповідачі не надали належних та допустимих доказів.

Усі зазначені вище та проаналізовані положення чинного законодавства кореспондуються з нормами статей 13, 41 Конституції і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна, по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги у сумі, яка є доведеною належними та допустимими доказами; оскільки відповідачі не у повному обсязі оплачували спожиті житлово-комунальні послуги, розмір яких розраховано відповідно до встановлених у законному порядку компетентним органом тарифів. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв'язок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Франківського районного суду м.Львова відсутні.

Розподіл судових витрат проведено відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», ОСОБА_4 і ОСОБА_5, - відхилити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 19 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: