У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: комунальне підприємство «Житлосервіс «Приозерне» Оболонського району м. Києва, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві, Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація, про зобов'язання демонтувати незаконно прибудовану будову, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 2 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1. У серпні 2013 року власник квартири, яка знаходиться поверхом нижче - ОСОБА_5, розпочав будівництво шляхом прибудови до квартири приміщення площею 50 кв. м. Вказує, що ні він, ні сусіди прилеглих квартир не давали згоди на будівництво вказаної прибудови до квартири. Відповідач самовільно зайняла та протиправно використовує земельну ділянку, яка є прибудинковою територією, чим порушує права мешканців багатоквартирного будинку. Позивач зазначав, що вказана прибудова розташована на частині земельної ділянки прямо перед вікнами його квартири, покрівля капітального приміщення, яке будується відповідачем, у теплий період нагрівається, що є загрозою для його здоров'я, зменшується ринкова вартість його квартири, будівництво є небезпечним для малолітніх дітей.

Просив зобов'язати відповідача за власний рахунок демонтувати незаконну прибудовану будову до квартири АДРЕСА_3 та привести фасад будинку в попередній стан.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 за власний рахунок знести прибудову біля фасаду квартири АДРЕСА_3 та привести фасад квартири АДРЕСА_3 у попередній стан. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 2 лютого 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення районного суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що відповідач здійснив реконструкцію квартири з прибудовою та влаштуванням вхідної групи із займанням земельної ділянки, прилеглої до багатоквартирного жилого будинку. ОСОБА_5 не надала доказів, що така ділянка нею займається або органом місцевого самоврядування приймалося рішення про передачу частини прибудинкової земельної ділянки у власність чи користування відповідача. Проведення такої реконструкції порушує права позивача як власника квартири у багатоквартирному жилому будинку, оскільки квартира позивача розташована безпосередньо під квартирою відповідача. Внаслідок здійснення будівництва відбулося займання частини прибудинкової земельної ділянки безпосередньо під вікнами квартири позивача, такі зміни можуть негативно вплинути на ринкову вартість квартири.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, виходив із того, що земельна ділянка під житловим будинком АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності, а тому з правом вимоги про знесення самочинного будівництва наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорення саме її прав. Позивачем не надано доказів підтвердження впливу здійснення реконструкції на ринкову вартість квартири та шкоди від шуму внаслідок будівельних робіт, а тому підстави для застосування норм ст. 376 ЦК України відсутні.

Проте погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Судами установлено, що ОСОБА_3 є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

5 серпня 2013 року ОСОБА_4 подала до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві (далі - Інспекція) декларацію про початок виконання будівельних робіт, в якій зазначила про проведення реконструкції квартири АДРЕСА_3, визначила III категорію складності робіт, вказала, що земельна ділянка нею не займається. 23 серпня 2013 року відповідач надіслала на адресу Інспекції повідомлення про зміну даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт, в якій повідомила про корегування назви об'єкта будівництва: «Реконструкція квартири АДРЕСА_3». Інші відомості декларації про початок виконання будівельних робіт залишилися без змін.

Відповідно до ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні враховуватися законні інтереси та вимоги власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва.

Згідно із ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такого порушення.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_3 обґрунтовував свої позовні вимоги як порушенням відповідачкою його права на безпечне володіння, користування і розпорядження його майном, так і порушенням ОСОБА_5 будівельних норм і правил при здійсненні самочинного будівництва без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідач здійснює реконструкцію квартири з прибудовою та влаштуванням вхідної групи із займанням земельної ділянки, прилеглої до багатоквартирного жилого будинку. ОСОБА_5 не надано доказів, що така ділянка нею не займається, або органом місцевого самоврядування приймалося рішення про передачу частини прибудинкової земельної ділянки у власність чи користування відповідача.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, керувався нормами ст. 376 ЦК України, яка стосується позову про знесення самочинного будівництва, а не усунення перешкод у користуванні власністю. Апеляційний суд не звернув уваги, що предметом позову є усунення перешкод у здійснення права користування своїм майном (негаторний позов).

При цьому апеляційний суд не звернув уваги на п. 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до якого, у випадках порушення прав інших осіб, право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 та ст. 391 ЦК). Отже, позивач мав право на пред'явлення позову згідно з положеннями ст. ст. 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню з залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 2 лютого 2015 року скасувати, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 вересня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик