Справа № 452/1940/14 Головуючий у 1 інстанції: Сенечин В.М.
Провадження № 22-ц/783/4412/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю представника Самбірського ВУВКГ - Крамара І.І., представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства про стягнення невиплаченої заробітної плати, -

в с т а н о в и л а:

04 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства (далі - Самбірське ВУВКГ) про стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 15000,00 грн., який під час судового розгляду збільшив до 48440 грн. 19 коп. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він працює в Самбірському ВУВКГ за трудовим договором на посаді контролера-техніка другої категорії. Відповідач, в період 2010-2014 років, в порушення ст. 43 Конституції, ст. ст. 2, 96, 97 КЗпП України, ст. 6 Закону України «Про оплату праці» проводить нарахування заробітної плати із розрахунку нижче встановленої мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду, зокрема позивачу при встановленні місячного посадового окладу проводиться розрахунок нижче законодавчо-встановленої мінімальної заробітної плати, відповідно до Законів України «Про державний бюджет». Крім того, Самбірським ВУВКГ не проводиться донарахування до мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду коефіцієнта співвідношення 1,2 до мінімальної тарифної ставки, встановленої територіальною угодою між Львівською ОДА і об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки. Вказані порушення законодавства про працю виявлені територіальною державною інспекцією з питань праці у Львівській області Державної інспекції з питань праці України, що підтверджується листами інспекції праці та Самбірської міжрайонної прокуратури. Посилаючись на зазначені обставини та поданий розрахунок, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача вказану заборгованість по заробітній платі за період з травня 2010 року по червень 2014 року.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто із Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату у розмірі 37 951 грн. 35 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства в дохід держави судовий збір 379 грн. 51 коп.

Рішення в частині стягнення заробітної плати ОСОБА_3 за один місяць в розмірі 1 657 грн. допущено до негайного виконання.

Рішення суду оскаржило Самбірське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства, вважає його незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано те, що середньомісячна заробітна плата, яка нараховувалася позивачу протягом 2010-2014 року була значно вищою за розмір мінімальної заробітної плати у відповідний період, зокрема середньомісячна заробітна плата працюючого за 2013 рік на підприємстві становила 2 116,00 грн., що підтверджується довідкою про розмір заробітної плати позивача та розміром мінімальної заробітної плати, затвердженим Верховною Радою України на відповідні періоди. Стверджує, що на Самбірському ВУВКГ протягом періоду, за який позивач вимагає проведення нарахування заробітної плати, не здійснювала законну діяльність жодна первинна профспілкова організація. Як вбачається з колективного договору, який міститься в матеріалах справи, однією зі сторін договору виступає первинна профспілкова організація Самбірського ВУВКГ. Однак, така профспілкова організація не існує, оскільки не здійснила процедуру легалізації та реєстрації як юридична особа та, відповідно, взагалі не мала права брати участь в укладенні колективного договору. Відтак, колективний договір не є чинним і не може бути підставою для нарахування заробітної плати працівникам управління. Стверджує, що ним було дотримано вимоги законодавства при здійсненні оплати праці, тому позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими. Просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2015 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Самбірського ВУВКГ - Крамара І.І., представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Однак дане рішення частково не відповідає цим вимогам закону.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що позивач - ОСОБА_3 з 2010 року по даний час працює на посаді контролера-техніка другої категорії Самбірського ВУВКГ.

Судом встановлено, що 15 квітня 2010 року на зборах трудового колективу Самбірського ВУВКГ був укладений колективний договір (з додатками) на 2010-2012 роки за участю і затвердженням керівником ВУВКГ та погоджений головою профкому даного підприємства.

30 жовтня 2012 року між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області укладена територіальна угода на 2012-2014 роки.

Даними угодами визначені умови оплати праці працівників Самбірського ВУВКГ і працівників підприємств житлово-комунального господарства області та встановлені відповідні коефіцієнти співвідношень мінімальної тарифної ставки. Змін до колективного договору в 2010-2012 роках не вносилось.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою.

Згідно ст. ст. 94, 95 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт).

До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів.

Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

Згідно з ч. 3 ст. 96 КЗпП України формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

За ст. 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Статтею 4 Закону України «Про оплату праці» визначені джерела коштів на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, та госпрозрахункових підприємств.

Госпрозрахункові підприємства, відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці», самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оплату праці» суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно частини першоїстатті 9 Закону України «Про колективні договори та угоди», положення колективного договору поширюється на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця так і для працівників підприємств.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення недорахованої заробітної плати, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дана заборгованість за період з травня 2010 року по грудень 2013 року виникла з вини відповідача, оскільки, останній: з травня 2010 року, при визначенні місячного посадового окладу робітника першого розряду, проводив оплату заробітної плати позивачу з розрахунку нижче законодавчо-встановленої мінімальної заробітної плати, що вбачається із нарахованих сум (згідно довідки про заробітну плату) та розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законами України «Про державний бюджет» на 2010-2014 роки; крім того, позивачу до мінімальної тарифної ставки робітника першого розряду не проводилось донарахування коефіцієнтної ставки визначеної Територіальною угодою на 2012-2014 роки.

Неналежне нарахування відповідачем заробітної плати, в тому числі позивачу, підтверджуються копіями листів територіальної інспекції з питань праці у Львівській області № 02-1131/07, 02-3205.

Відтак сума заборгованості позивача ОСОБА_3 складається із заборгованості з недоплаченої йому заробітної плати за умовами Колективного договору та із заборгованості з недоплаченої заробітної плати за умовами Територіальної угоди.

Суд першої інстанції правильно визначився з методикою розрахунку, проте невірно розрахував заборгованість по окремих місяцях, а саме - за жовтень 2010 року, вересень, жовтень 2012 року та жовтень 2013 року, оскільки розрахунок за ці періоди провів з сум, які не відповідають сумам, що вказані в довідці відповідача за № 163 від 18 грудня 2014 року.

Враховуючи наведене, до стягнення за вищевказані періоди підлягають відповідно наступні суми: за жовтень 2010 року - 114,08 грн. (367,60 - 253,52=114,08), за вересень 2012 року 509,10 грн. (1640,45-1131,35=509,10), за жовтень 2012 року 338,53 грн. (1090,83-752,30=338,53), за жовтень 2013 року 876,10 грн. (1778,19-902,09=876,10).

На підставі викладеного, колегія приходить до переконання, що заборгованість по заробітній платі за період з травня 2012 року по грудень 2013 року становить 37 637 грн. 21 коп.з яких: 16 636,98 грн. - заборгованість за період з травня 2010 року по жовтень 2012 року включно у відповідності до положень Колективного договору Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на 2010-2012 роки, прийнятого на зборах трудового колективу Самбірського ВУВКГ (протокол № 1 від 15.04.2010 року); та 21 000,23 грн. - заборгованість за період з листопада 2012 року по грудень 2013 року включно на основі територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки, зареєстрованої в Міністерстві соціальної політики України 30 жовтня 2012 року за № 30.

В п.п. 6, 20, 21, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

На підставі викладеного суму невиплаченої заробітної плати, яка підлягає стягненню з Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на користь позивача слід зменшити з 37 951 грн. 35 коп. до 37 637 грн. 21 коп.

В решті рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає

Рішенням Конституційного Суду України від 18 жовтня 2000 року № 11-рп/2000 положення статті 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (далі - Закону) в частині встановлення таких умов легалізації профспілок, які фактично пов'язують початок діяльності створеної з метою забезпечення і захисту інтересів працівників організації як профспілки з моментом її реєстрації у відповідних органах, що рівнозначно вимозі про попередній дозвіл на утворення профспілки, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

На виконання рішення Конституційного Суду України стаття 16 Закону була викладена в новій редакції, відповідно до якої - профспілки, їх об'єднання легалізуються шляхом повідомлення на відповідність заявленому статусу, в залежності від рівня виборної організації, відповідно Головне управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласне, Київське та Севастопольське міське, районне, районне у містах, міське (міст обласного значення) управління юстиції.

Легалізуючий орган у місячний термін підтверджує заявлений статус, включає профспілку до реєстру, видає профспілці свідоцтво про легалізацію із зазначенням відповідного статусу.

Легалізуючий орган не може відмовити в легалізації профспілки, а лише може запропонувати профспілці надати додаткову документацію, необхідну для підтвердження статусу.

Первинні профспілкові організації також письмово повідомляють про це роботодавця.

Профспілка підприємства, установи, організації, яка діє на підставі власного статуту, легалізується у порядку, визначеному цією статтею.

Профспілка набуває права юридичної особи з моменту затвердження статуту.

Таким чином, Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» пов'язує початок діяльності профспілки з моментом затвердження статуту профспілки та набуття нею прав юридичної особи, а статус організації профспілки є похідним від статусу спілки, за статутом якої вони діють.

З копії повідомлення начальника Самбірського міського управління юстиції від 26.04.2000 року за № 12-95/54 надісланого голові профкому Самбірського ВУВКГ вбачається, що первинну профспілкову організацію Самбірського ВУВКГ взято на облік Самбірським міським управлінням юстиції, як організаційну ланку Всеукраїнської профспілки працівників житлово-комунального господарства України, зареєстрованої Міністерством юстиції України 28 січня 2000 року (а.с. 170).

З копії листа Головного управління юстиції у Львівській області від 12 березня 2015 року також вбачається, що дана профспілка зареєстрована в установленому Законом порядку 26 квітня 2000 року (а.с. 171).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської обласної організації профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України (ЖКГ МП ПОНУ)від 30 грудня 2013 року, профспілкову організацію Самбірського ВУВКГ було позбавлено права на захист інтересів членів профспілки.

Про те, що роботодавцеві було відомо про створення, вказаної вище, первинної профспілкової організації, відповідачем не заперечується.

В той же час необхідно зазначити, що статус юридичної особи профспілки працівників ЖКГ МП ПОНУ, з огляду на положення ст. 16Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», свідчить про такий саме статус і первинної профспілкової організації Самбірського ВУВКГ, оскільки остання керувалась статутом профспілки працівників ЖКГ МП ПОНУ.

З урахуванням наведеного, посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що первинна організація Самбірського ВУВКГ не легалізована в установленому законом порядку - є безпідставним.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави відповідно пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в частинах: стягнення з Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства в користь ОСОБА_3 невиплаченої заробітної плати у розмірі 37 951 грн. 35 коп.; та стягнення з Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства в дохід держави судового збору в сумі 379 грн. 51 коп., підлягає зміні, у зв'язку з чим вказані суми, що підлягають до стягнення слід зменшити відповідно: з 37 951 грн. 35 коп. до 37 637 грн. 21 коп. (тридцять сім тисяч шістсот тридцять сім гривень 21 коп.) - (сума вказана без відрахування податку та обов'язкових платежів), та з 379 грн. 51 коп. до 376 грн. 37 коп. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 1, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства задовольнити частково.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2015 рокув частинах: стягнення з Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства в користь ОСОБА_3 невиплаченої заробітної плати у розмірі 37 951 грн. 35 коп.; стягнення з Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства в дохід держави судового збору 379 грн. 51 коп. - змінити, зменшивши вказані суми стягнення відповідно: з 37 951 грн. 35 коп. до 37 637 грн. 21 коп. (тридцять сім тисяч шістсот тридцять сім гривень 21 коп.) - (сума вказана без відрахування податку та обов'язкових платежів), та з 379 грн. 51 коп. до 376 грн. 37 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.