Справа № 359/1361/15 Головуючий у І інстанції Борець Є.О.
Провадження № 22-ц/780/5041/15 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 20 29.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

29 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

Суддів Ігнатченко Н.В., Яворського М.А.

за участю секретаря Нагорної Г.О.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 червня 2015 року у справі за позовом заступник прокурора Бориспільського району Київської області в інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про визнання удаваним та розірвання договору дарування житлового будинку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року заступник прокурора Бориспільського району Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_2 та просив визнати удаваним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, укладеного 20 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, одночасно визнавши цей договір договором довічного утримання, а також розірвати зазначений договір дарування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 травня 2008 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку, за яким ОСОБА_2 передала безоплатно у власність відповідача, а ОСОБА_3 прийняв у власність житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1. Сторони уклали договір дарування житлового будинку з метою приховання договору довічного утримання, за яким відповідач зобов'язався забезпечувати ОСОБА_2 утриманням та доглядом довічно. Однак, ОСОБА_3 ухиляється від виконання цього зобов'язання.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що при укладенні договору дарування було відсутнє її волевиявлення щодо укладення саме такого договору. Внутрішня воля апелянта була спрямована на укладення договору довічного утримання. Відповідач зобов'язався доглядати ОСОБА_4 до смерті, однак самоусунувся від виконання свого обов'язку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 20 травня 2008 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Козій А.В., зареєстрований в реєстрі за №2001.

Згідно зазначеного договору позивач передала безоплатно у власність ОСОБА_3, а останній прийняв у власність житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не довела ту обставину, що при укладенні договору дарування вона мала намір укласти з відповідачем договір довічного утримання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, звертаючись до суду з позовом про визнання правочину удаваним, прокурор не довів ту обставину, що під час укладення договору дарування сторони цього договору мали намір приховати договір довічного утримання, який вони насправді вчинили. Крім того, для визнання правочину удаваним необхідно мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Доводи ОСОБА_2 з приводу того, що при укладенні договору дарування було відсутнє її волевиявлення щодо укладення саме такого договору не є підставою для визнання правочину удаваним. Крім того, підписуючи зазначений договір ОСОБА_2 була ознайомлена з його змістом та підтвердила свою згоду на укладення саме такого договору.

Відсутність реєстрації права власності на будинок за відповідачем та проживання його з ОСОБА_2 разом, про що зазначає апелянт, не свідчить про наявність між сторонами наміру щодо укладення договору довічного утримання. За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не надано доказів, що сторони, укладаючи договір дарування, бажали приховати договір довічного утримання, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і доводами апеляційної скарги не спростовані.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Ігнатченко Н.В.

Яворський М.А.