Апеляційний суд Житомирської області
Справа №620/1799/12 Головуючий у 1-й інст. Невмержицький І. М.
Категорія 2 Доповідач Косигіна Л. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Талько О.Б., Худякова А.М.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом вселення та виселення відповідачів

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Вепринської сільської ради Радомишльського району, Житомирської області, ОСОБА_1, неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3, треті особи - Орган опіки та піклування Радомишльської райдержадміністрації, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 04 серпня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в якому просила:

- вселити їх у домоволодіння АДРЕСА_1;

- зобов'язати відповідачів не чинити їм перешкоди в користуванні даним житлом;

- виселити зі спірного будинку ОСОБА_4 і ОСОБА_5

В обґрунтування позову посилалася на те, що рішенням Радомишльського районного суду від 20.02.2012 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано право власності на ? частину вищевказаного будинку за кожною, в порядку спадкування. Раніше в цьому будинку проживали ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4. Отже, на даний час інша ? частина вищевказаного будинку ні за ким не зареєстрована. Разом з тим, у будинку без реєстрації та жодних правових підстав проживають ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які перешкоджають їй та дітям користуватися будинком. Оскільки спір неможливо вирішити у добровільному порядку, просила позов задовольнити.

У серпні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнювала та остаточно просила визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 157-163). Зазначила, що вищевказаний будинок належав ОСОБА_6, яка 20.06.1994 року заповіла його в рівних частках ОСОБА_8 та ОСОБА_7, які спадщину прийняли. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оформили на себе право власності на ? частину будинку за кожною після смерті батька (ОСОБА_2.). Іншу половину будинку вона (ОСОБА_4) фактично прийняла у спадщину на підставі заповіту від 10.08.2007 року, оскільки проживала у будинку разом із спадкодавцем до дня її смерті та проживає на даний час разом із неповнолітніми дітьми - ОСОБА_11 і ОСОБА_12. Разом з тим, вона не може отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадковий будинок.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 04 серпня 2015 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину житлового будинку НОМЕР_1, з господарськими будівлями і спорудами, по АДРЕСА_1, вартістю 22521 грн., в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4. Вирішено питання про відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким її вимоги задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що за ОСОБА_6 рахувався житловий будинок АДРЕСА_1 ( а.с. 220).

Так, згідно записів в погосподарській книзі №10/1 Вепринської сільської ради за 1964-1966 р.р. (а.с. 221), по АДРЕСА_2 рахувався житловий будинок, особистий рахунок НОМЕР_2, в якому були зареєстровані:

- ОСОБА_6 - голова двору;

- ОСОБА_9 - син;

- ОСОБА_10 - син;

- ОСОБА_7 - невістка.

В погосподарській книзі № 1 Вепринської сільської ради за 1967-1969 р.р. по АДРЕСА_2 рахувався житловий будинок, особистий рахунок НОМЕР_3, в якому була зареєстрована ОСОБА_6 - голова двору (а.с. 222).

З довідки Вепринської сільради від 13.12.11 року № 708 вбачається, що у 1982 році на території сільради було проведено нумерацію житлових будинків та змінено назви вулиць, зокрема, АДРЕСА_2 була перейменована на АДРЕСА_1 (а.с. 224).

Згідно записів в погосподарській книзі №1 Вепринської сільської ради за 2001-2005 р.р. (а.с. 223), по АДРЕСА_1 рахувався житловий будинок, особистий рахунок НОМЕР_4, в якому були зареєстровані:

- ОСОБА_6 - голова двору;

- ОСОБА_7 - невістка.

Відповідно до п. 7 Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських (селищних) радах, затвердженої наказом Держкомстату України 17.07.2000 року № 234, під час закладення нових погосподарських книг або перевірки та уточнення записів у раніше закладених погосподарських книгах, а також по закінченні цих робіт райдержадміністрації, виконкоми міських, селищних та сільських рад та районні органи державної статистики проводять перевірку повноти та правильності заповнення сільськими радами книг і списків погосподарського обліку та надають їм допомогу в усуненні виявлених недоліків.

Із вищевказаних записів погосподарських книг вбачається, що з 1965 року ОСОБА_6 була головою спочатку колгоспного двору, а потім - домоволодіння.

20.06.1994 року ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого заповіла своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона по закону матиме право: сину ОСОБА_8 та невістці ОСОБА_7 (а.с. 253).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла (а.с. 10), спадкування здійснювалось за правилами ЦК УРСР від 1963 року.

Положеннями ст. 524 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (ст. 534 ЦК УРСР 1963 року).

Згідно з ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР 1963 року).

Встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняли:

- ОСОБА_7 (невістка), шляхом фактичного прийняття, оскільки вона проживала разом із спадкодавцем з 2006 року та продовжує проживати до цього часу. Наведене підтверджується довідкою Вепринської сільської ради, Радомишльського району від 13.12.11 року № 707 (а.с. 220);

- ОСОБА_8 (син) - шляхом подання заяви до нотаріальної контори 18.04.2003 року (а.с. 247).

Отже, спадкоємці прийняли спадщину за заповітом, а тому вважалися власниками спадкового майна, кожний у розмірі ? частини житлового будинку АДРЕСА_1.

13.02.2006 року помер ОСОБА_8 (а.с. 9-а), спадщину після його смерті прийняли неповнолітні діти: ОСОБА_8 та ОСОБА_3.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 20.02.2012 року визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності за кожною на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті їх баби - ОСОБА_6 (а.с. 13-14).

На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували за собою право власності кожна на ? частину спадкового будинку (а.с. 15-16).

10.08.2007 року ОСОБА_7 склала заповіт, відповідно до якого заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, все те, що їй належатиме на день смерті і на що вона по закону матиме право - ОСОБА_4 (а.с. 40).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 померла (а.с. 11).

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України України, він не заявив про відмову від неї.

Відносини щодо місця проживання фізичної особи регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» .Цим законом замість прописки введений режим реєстрації фізичних осіб при зміні місця їх проживання або перебування за їх заявою. Закон виділяє власне «місце проживання» та «місце перебування». Згідно зі ст. 3 цього Закону місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, а місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

З довідок Вепринської сільради № 201 від 19.07.2012 року, №420 від 21.08.2012 року вбачається, що ОСОБА_4 та її чоловік - ОСОБА_5 (цивільний шлюб) проживають у спірному будинку без реєстрації. ОСОБА_4 проживає в будинку з 2006 року до даного часу, здійснювала догляд за тіткою - ОСОБА_7, яку поховала за власний рахунок (а.с. 20, 42).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7 ( яка у свою чергу прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6), оскільки постійно проживала із спадкодавцем, проте не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок. За таких обставин, суд правильно задовольнив зустрічний позов про визнання за ОСОБА_4 право власності на ? частину житлового будинку НОМЕР_1, по АДРЕСА_1.

Також, судом було правильно відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком, виселення відповідачів зі спадкового будинку, оскільки ОСОБА_4 прийняла спадщину та фактично являється володільцем ? частини спадкового будинку, а ОСОБА_5 проживає у ньому з дозволу ОСОБА_4 Крім того, вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання відповідачів не чинити перешкоди в користуванні будинком є неконкретними та носять загальний характер.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про вселення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками ? частини житлового будинку АДРЕСА_1, вони мають право на вселення у вказаний будинок разом із своєю матір'ю. Те, що сторони не встановили порядок користування житлом (не виділили частки в натурі), не є підставою для відмови у позові про вселення, оскільки вищевказані особи є власниками житла та мають право на проживання у ньому.

За таких обставин, судове рішення в цій частині та щодо стягнення судових витрат, підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення даних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 04 серпня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про вселення та стягнення судових витрат скасувати, ухвалити нове про задоволення даних вимог.

Вселити ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Судді