Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 336/9143/14-ц Головуючий у 1 інстанції Кляшторний В.С.
Номер провадження 22-ц/778/5686/15 Суддя-доповідач Воробйова І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів Воробйової І.А.

Онищенко Е.А.

При секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Запорізької товарної біржі «Гілея», треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Бюро технічної інвентаризації», МКП «Основаніє», Запорізька міська рада, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання реєстрації договору купівлі продажу незаконною та виключення із реєстру речових прав на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9, Запорізької товарної біржі «Гілея», треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору ТОВ «Бюро технічної інвентаризації», МКП «Основаніє», Запорізька міська рада, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання реєстрації договору купівлі продажу незаконною та виключення із реєстру речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначали, що вони мешкають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1. 11/25 частин зазначеної квартири, що складає 14,1 кв.м. на праві власності належать ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 06.04.2005 року, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.05.2014 року за № 5612841.

Власником решти 14/25 частин вказаної квартири була ОСОБА_10, 1921 р.н., яка мешкала в кімнаті № 5 площею 17,8 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 їх сусідка ОСОБА_10 померла. ОСОБА_4, який не має власної житлової площі, перебуває на обліку у КУ "Обласна психіатрична лікарня" Запорізької обласної ради, після смерті ОСОБА_10, виконуючи волю покійної, поселився до кімнати, в якій мешкала ОСОБА_10

Позивачі разом провели ремонтні роботи в квартирі та в кімнаті, в якій проживала померла ОСОБА_10, оскільки вважали, що мають право на позачергове забезпечення житлом. Після цього вони почали користуватися цією кімнатою.

15.05.2014 року ОСОБА_4 та його мати ОСОБА_3 були викликані до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у якості відповідача та третьої особи по справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, вселення у жилі приміщення. Їх ознайомили з договором купівлі-продажу, зареєстрованим 14.03.1998 року Запорізькою товарною біржею "Гілея" за № 063, укладеним між ОСОБА_6, який діяв від імені покійної ОСОБА_10, з однієї сторони та ОСОБА_9, яка діяла від імені її неповнолітніх дітей ОСОБА_5, 1991 р.н., ОСОБА_6, 1994 р.н., ОСОБА_7, 1995 р.н., з іншої сторони - за яким ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_7 придбали на праві спільної сумісної власності 14/25 частин квартири АДРЕСА_1.

Зазначений договір купівлі-продажу позивачі вважають незаконним, посилаючись на те, що не додержані загальні вимоги укладення правочину, та те що він є нікчемним оскільки відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, однак ця вимога закону дотримана не була, та згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України такий договір є нікчемним.

Крім того, померла ОСОБА_10 була самотньою жінкою, продавати наміру кімнату не мала, спадкоємців не мала, тому належні їй 14/25 частин вищевказаної квартири мали перейти до власності держави у відповідності до ст. 54 ЖК України.

На думку позивачів, договір купівлі-продажу № 063 від 14.03.1998 року зареєстрований на товарній біржі "Гілея", був удаваним, його ніхто виконувати не збирався, бо власниця ОСОБА_10 продовжувала жити в кімнаті до дня своєї смерті, а після смерті ОСОБА_10 до спірної квартири ніхто не поселився.

На момент смерті ОСОБА_10 у 2011 році її власність була відумерлою спадщиною, на яку має право територіальна громада. Позивачка ОСОБА_3 наполягає на тому, що у неї може виникнути право власності на кімнату померлої ОСОБА_10

На підставі викладеного, позивачі просили суд, поновити строк на визнання недійсним договору купівлі-продажу 14/25 частин квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_10, з однієї сторони, та ОСОБА_9, яка діяла від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_5, 1991 р.н., ОСОБА_6, 1994 р.н. та ОСОБА_7, 1995 р.н., з іншої сторони, реєстраційний № 063; визнати зазначений договір недійсним; визнати реєстрацію вказаного договору незаконною; зобов'язати реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції виключити із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності реєстрацію вказаного договору купівлі-продажу.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2014 року до участі у справі залучені в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Запорізьку міську раду, Реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції, МКП "Основаніє", Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представників ОСОБА_12, ОСОБА_13 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи і наданим доказам, рішення ухвалено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі представників ОСОБА_12, ОСОБА_13 відхилено. Рішенння Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 02 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_13 та ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_12, задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а справа вирішена згідно із законом.

Відповідно до статті 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Також обов'язковими для встановлення судом є характер правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Разом з тим, при розгляді справи судом такі вимоги процесуального закону порушені.

Відповідно ч.4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої інстанції чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи судові рішення, якими в позові було відмовлено, і передаючи справу на новий судовий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд не врахував, що договір купівлі-продажу від 14 березня 1998 року не був нотаріально посвідчений.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, про те, що апеляційний суд не врахував, що в порушення ч.3 ст.62 ЦК УРСР (ч.3 ст.238 ЦК України) укладали договір купівлі-продажу від 14 березня 1998 року ОСОБА_6, діючи від імені ОСОБА_10, який є батьком відповідачів та ОСОБА_9, яка є матір»ю відповідачів, тобто ОСОБА_6 та ОСОБА_9є. як законні представники діяли в інтересах своїх дітей.

За змістом статей 3,15,16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4. суд першої інстанції виходив із того, що судом при розгляді справи ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та вселення у житлові приміщення встановлено, що доводи позивачів щодо фіктивності договору купівлі-продажу від 14 березня 1998 року носять характер оціночних суджень (припущень) і не знайшли підтвердження. Крім того, ОСОБА_14, яка успадкувала частину квартиру лише 6 квітня 2005 року, не є спадкоємцем чи правонаступником ОСОБА_10 та не була стороною договору й не довела, чим укладення оспорюваного договору в 1998 році порушило її права як співвласника квартири. Права позивачів, які на час укладення спірного договору не були власниками частини квартири, даний договір не порушував. На той час вони не могли претендувати на надання їм у користування кімнати, яка була власністю ОСОБА_10, а остання не оспорювала договір та не визнала його недійсним.

Проте повністю погодитись із таким висновком суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 складається з двох ізольованих кімнат №3 площею 14,1 кв.м та №5 площею 17,8 кв.м, житловою площею 31,9 кв.м, загальною площею 46,2 кв.м ОСОБА_3 на праві власності належить 11/25 часток зазначеної квартири, тобто кімната №3, площею 14.1 кв.м, власником 14/25 часток вказаної квартири була ОСОБА_10, яка мешкала в кімнаті №5 площею 17,8 кв.м Свою частку квартири ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 1998 року, укладеного на товарній біржі «Гілея», продала відповідачам. 5 травня 2011 року ОСОБА_10 померла.

Згідно положень ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу об'єкту нерухомості повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Відповідно до статті 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.227 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Верховний Суд України у п.4 постанови Пленуму від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» судам роз»яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов»язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах.

Крім того, реєстрація договору купівлі-продажу від 14 березня 1998 року повинна підтверджуватись реєстраційним посвідченням, яке має бути прошито та скріплено печаткою з договором купівлі-продажу. Однак такого реєстраційного посвідчення відповідачі суду не надали.

Згідно з інформаційною довідкою від 27 лютого 2013 року 11/25 часток квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_15, відносно 14/25 часток вказаної квартири відомості щодо реєстрації інших речових прав відсутні. До цього часу відповідно до довідок житлових органів кімната була вільною, ніхто не мав на неї права і тому позивачі вважали, що з цього часу їх право теж порушено, оскільки це відумерла спадщина, яка перейшла до держави і вони мають інтерес у набутті цієї частки майна.

Ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 і 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому суд не звернув належної уваги на роз'яснення п. 5,8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, відповідно до яких вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК Укпраїни, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.3 ст.62 ЦК УРСР (ч.3 ст.238 ЦК України) представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є.

Проте суд першої інстанції не врахував, що укладали договір купівлі-продажу від 14 березня 1998 року ОСОБА_6, діючи від імені ОСОБА_10, який є батьком відповідачів та ОСОБА_9, яка є матір»ю відповідачів, тобто ОСОБА_6 та ОСОБА_9є. як законні представники діяли в інтересах своїх дітей.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу підлягають задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що за вимогами заявленого позову по даній справі, позивачі просили визнати реєстрацію договору купівлі-продажу 14/25 частки спірної квартири незаконною та зобов"язати реєстраційну службу Запорізького міського Управління юстиції виключити із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності реєстрацію договору купівлі-продажу 14/25 частки спірної квартири.

Зазначена вимога задоволенню не підлягає, оскільки не погоджується з положеннями Закону України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно ст. 26 вказаного Закону записи до Державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Таким чином, рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу 14/25 частки спірної квартири є достатньою правовою підставою для відповідного органу для скасування державної реєстраці.

Проте, відповідно до ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні, а тому колегія суддів вважає за можливе зобов"язати реєстраційну службу Запорізького міського Управління юстиції виключити із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності реєстрацію договору купівлі-продажу 14/25 частки квартири АДРЕСА_1, що був укладений 14.03.1998 року Запорізькою Товарною Біржею «Гілея», реєстраційний №063, між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_10, з однієї сторони, та ОСОБА_9, яка діяла від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_16, 1991 року народження, ОСОБА_6, 1994 року народження та ОСОБА_7, 1995 року народження, з іншої сторони.

Враховуючи наведені обставини справи та приймаючи до уваги висновки і мотиви, з яких скасована ухвала апеляційної інстанції, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2015 року, які в силу ст. 338 ЦПК України є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи, судова колегія дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову з вищенаведених мотивів.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2015 року у цій справі скасувати й ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати Договір купівлі-продажу 14/25 частки квартири АДРЕСА_1, що був укладений 14.03.1998 року Запорізькою Товарною Біржею «Гілея», реєстраційний №063, між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_10, з однієї сторони, та ОСОБА_9, яка діяла від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_5, 1991 року народження, ОСОБА_6, 1994 року народження та ОСОБА_7, 1995 року народження, з іншої сторони.

Зобов»язати реєстраційну службу Запорізького міського Управління юстиції виключити із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності реєстрацію договору купівлі-продажу 14/25 частки квартири АДРЕСА_1, що був укладений 14.03.1998 року Запорізькою Товарною Біржею «Гілея», реєстраційний №063, між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_10, з однієї сторони, та ОСОБА_9, яка діяла від імені своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_5, 1991 року народження, ОСОБА_6, 1994 року народження та ОСОБА_7, 1995 року народження, з іншої сторони.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: