Справа № 452/1237/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"27" жовтня 2015 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Казана І.С.

при секретарі Топорович В.В.,

із участю: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Пицика Р.Є.,

третьої особи ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області, треті особи Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, ОСОБА_3, - про визнання права власності на майно та позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи Самбірська міська рада Львівської області та Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, - про усунення перешкод в користуванні прибудинковою територією шляхом демонтажу самочинно збудованого гаражу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовною заявою про визнання за нею права власності на гараж АДРЕСА_1. У підтвердження свої вимог позивач посилається на те, що нею у 2003 році у ОСОБА_3 було куплено занедбану господарську будівлю в спільному дворі житлових багатоквартирних будинків АДРЕСА_3, про що між сторонами тоді 03.02.2003р. було обумовлено шляхом написання розписки; у наступному цю будівлю ОСОБА_1 було перебудовано у капітальну споруду - гараж площею 17,2кв.м., чим позивач користується по сьогоднішній день. Згідно висновку Підприємства об'єднання громадян «Навчально-методичний інжиніринговий центр Гільдії інженерів технічного нагляду за будівництвом об'єктів архітектури» зазначений гараж відповідає нормам та підлягає введенню в експлуатацію, а оскільки будівля зведена без наявності відповідних документів, то гараж вважається самочинно збудованим. На підставі прийнятих відповідачем рішень 24.04.2012р. №209 «Про погодження місця розташування земельних ділянок та надання дозволу на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва гаражів для надання у власність або в оренду», 14.04.2014р. №23 та 10.06.2014р. №18, формально Самбірська міська рада вирішила погодити місце розташування земельної ділянки під спірним гаражем АДРЕСА_1, що свідчить про намір відповідача надати позивачу земельну ділянку під уже збудоване нерухоме майно. Тому позивач ОСОБА_1 звернулася із позовом про визнання її власником самочинно збудованого нерухомого майна у відповідності до ст. 376 ЦК України із урахуванням судового захисту права приватної власності громадян і визнання їх власниками самочинного будівництва.

Залучений ухвалою суду від 03.06.15р. третя особа ОСОБА_3 за наведеного цього позову звернувся до місцевого суду із власним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні прибудинковою територією шляхом демонтажу збудованого гаражу, що ухвалою суду від 15.06.15р. було об'єднано в одне провадження у цивільній справі.

У судовому засіданні за первинним позовом представник позивача ОСОБА_6 та позивач ОСОБА_1 позов підтримали і в обґрунтування позовних вимог посилалися на викладені обставини у позовній заяві, уточнивши, що із громадянином ОСОБА_3 були досягнуті домовленості щодо купівлі-продажу гаражу АДРЕСА_1; тому ОСОБА_1 наполягала на визнанні за нею права власності на спірний гараж у тому числі виходячи із захисту права власності.

Представник відповідача Самбірської міської ради Львівської області Пицик Р.Є. від власного імені як депутата Самбірської міської ради та представника відповідача позов ОСОБА_1 не визнав, а позов ОСОБА_3 підтримав та вважає, що судове рішення повинно бути прийняте в рамках діючого законодавства.

Стосовно первинного та власного позову ОСОБА_3 суду пояснив, що обумовив у 2003 році всі істотні умови такого переходу права власності, зокрема стосовно продажу його гаражу під АДРЕСА_1 покупцю ОСОБА_1; щодо складеної розписки висловився, що між ними відбулись тоді всі погодження як при укладенні договору купівлі-продажу; на даний час вважає, що спірний гараж може бути переміщеним до подвір'я будинку АДРЕСА_2 де мешкає ОСОБА_1

Представник Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області на виклик в суд не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, - тому суд вважає за можливе розглядати справу на підставі наявних даних про права та взаємовідносини сторін.

З'ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню; у позові ОСОБА_3 слід відмовити за недоведеністю з наступних підстав:

Згідно власноручно написаної розписки 03.02.2003 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 кошти одну тисячу двісті доларів США за проданий ним гараж. Про обставини складення такої суду дали однакові пояснення позивачі за власними позовами. ОСОБА_3 суду ствердив, що спірний гараж ще був побудований його покійним дідом більше сорока років назад; що він його фактично успадкував і на час укладення розписки між ним як власником об'єкта нерухомості з покупцем ОСОБА_1 було досягнуто всіх істотних умов, прав і обов'язків за договором купівлі-продажу; нотаріально посвідчити який ОСОБА_3 не мав можливості через відсутність у нього правовстановлюючих документів на гараж.

Під час провадження в цивільній справі жоден з учасників судового розгляду переходу права власності на гараж АДРЕСА_1 від продавця ОСОБА_3 до покупця ОСОБА_1 сумніву не піддав, відтак, сторони відповідно уклали договір купівлі-продажу, що згідно ст. 235 ЦК України є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Оскільки судом установлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили за договором розписки, коли відбулись та обумовились права і обов'язки договору купівлі-продажу спірного гаражу.

Як вбачається зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, аналізуючи наведені норми Закону, ОСОБА_1 за судовим рішенням повинна бути визнана власником нежитлової будівлі - гаражу АДРЕСА_1.

Водночас позивач у суді ставить питання про визнання її власником самочинно збудованого нерухомого майна у відповідності до ст. 376 ЦК України. Згідно цієї норми цивільного Закону житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч. 3 даної норми Закону право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про землеустрій» для розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки необхідно представити документ, що посвідчує право власності на об'єкти нерухомого майна, які розміщені на земельній ділянці.

Згідно п. 46 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 22.06.2011 року №702, для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на новозбудоване нерухоме майно заявник подає документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК України, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Відповідачем в зв'язку із зверненням позивача на підтвердження встановлених судом обставин про набуття у власність ОСОБА_1 гаражу АДРЕСА_1 прийнято рішення Самбірською міською радою Львівської області №20 від 24.04.2014 року «Про погодження місця розташування земельних ділянок та надання дозволу на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва гаражів для надання у власність або в оренду», котрим погоджено місце розташування земельної ділянки та дано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки згідно Додатку за №14 ОСОБА_1, яка проживає у АДРЕСА_2 для будівництва гаражу під АДРЕСА_1. У наступному рішеннями відповідача 14.04.2014р. за №23 та 10.06.2014р. за №18 внесено зміни у наведене вище рішення, зазначивши вірно адресу земельної ділянки під гаражем АДРЕСА_1, а також збільшено площу до 40кв.м.

Із висновку на проведення обстеження технічного стану гаражу АДРЕСА_1 від травня 2015 року вбачається, що за результатами проведення технічного обстеження об'єкта Підприємством об'єднання громадян «Навчально-методичний інжиніринговий центр Гільдії інженерів технічного нагляду за будівництвом об'єктів архітектури» зазначений гараж відповідає будівельним, санітарно-гігієнічним, протипожежним вимогам, надійності і підлягає введенню в експлуатацію.

Оскільки суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання її власником гаражу АДРЕСА_1 підлягає до задоволення, тому в позові ОСОБА_3 з цієї ж правової підстави за ст. 376 ЦК України необхідно відмовити за недоведеністю, бо останнім не представлено суду жодних доказів, що його ж гараж, який він у 2003 році продав ОСОБА_1, створює йому тепер перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою і в тому числі для обслуговування багатоквартирного будинку АДРЕСА_1; чи він має право на звернення до суду із таким позовом як особа, чиї права, свободи чи інтереси є порушеними, коли право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи влади, так і органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов'язок доказування і подання доказів.

Із позовних вимог ОСОБА_3 убачається, що він просить зобов'язати усунути перешкоди шляхом знесення самовільно збудованого гаражу АДРЕСА_1. У свою чергу позивач не обґрунтовує питання зведення цього об'єкту нерухомості сорок років назад його дідом, існування його протягом цього періоду до сьогодні, утримання ним і подальше переобладнання ОСОБА_1 А постільки позивач не доводить жодними письмовими доказами, ані в своїх поясненнях під час судового розгляду справи про необхідність усунення перешкод відповідачем-позивачем у користуванні та звільненні нею самовільно зайнятої земельної ділянки і гаражу; не обґрунтовує зазначене з посиланням на норми закону на підставі чого можуть бути усунені дані перешкоди ОСОБА_1 шляхом фактичного перенесення на адресу по АДРЕСА_1; ураховуючи наведене і, разом з тим неузгодженості в його особистій позиції про визнання позову ОСОБА_1 про визнання її власником спірного гаражу та одночасне підтримання власного позову про усунення перешкод шляхом демонтажу цього ж гаражу за відсутності на то правовстановлюючих документів, - приводять суд до висновку про необхідність відмови у позові ОСОБА_3 за недоведеністю.

Під час провадження в справі позивачем не подано суду клопотань про доказування чи про звільнення від доказування незаконності переобладнання спірного гаражу відповідачем-позивачем; встановлення вини конкретного виконавця у тому за відсутності будь-яких документів; позивачем жодним чином не зазначено у який спосіб ОСОБА_1 за рішенням суду повинна звільнити земельну ділянку під спірним гаражем, який перед тим перебував у його власності та не вмотивовано наслідки такого; не зазначено доказів, які б підтверджували кожну обставину, наведену в зверненні до суду, відтак, суд у даному позові відмовляє. Із складеної ним позовної заяви разом із іншими мешканцями АДРЕСА_1 ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 і ОСОБА_11, що ухвалою суду від 15.06.15р. була об'єднана в одне провадження із позовом ОСОБА_1, не вбачається чіткого формулювання що він та інші мешканці саме вимагають, в який спосіб приймати рішення для можливого його виконання, не конкретизовано в чому є порушені їх права, свободи та інтереси ОСОБА_1 та в який спосіб це порушення вони вважають, що слід усунути. Судом із позиції позивача ОСОБА_3 та інших громадян не з'ясовано, які реально їх права порушені відповідачем-позивачем і які конкретно несприятливі наслідки спричинило для них це порушення; а також те, чи є метою пред'явлення позову цими позивачами захист (відновлення) їх прав і законних інтересів і чи можливо при обраному ними способі захисту відновити (захистити) їх права.

За змістом ст. 19 Конституції України, ст. 14 ЦК України, п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007р. №8 «Про незалежність судової влади» не допускається постановлення судових рішень, які зобов'язують до вчинення дій, які не є обов'язковими для відповідача за законом, а також рішень, які передбачають втручання в компетенцію відповідача.

Крім того суд звертає увагу позивачам за зустрічним позовом і, зокрема ОСОБА_3, що з огляду на положення ч. 2 ст. 19 Конституції України способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, тобто суд може прийняти лише таке рішення, можливість ухвалення якого передбачена законодавством. Способи захисту прав мають бути встановлені законом або випливати із його положень чи бути передбачені договором. При цьому можливість пред'явлення конкретних позовних вимог та прохання про застосування конкретного способу захисту порушеного права в тих чи інших правовідносинах має бути передбачена законодавством, тобто юридично можливою.

Разом з тим судом взято до уваги як установлено у судовому засіданні, що спірні правовідносини виникли через саме по собі збільшення рішенням відповідача Самбірською міською радою №18 від 10.06.2014 року площі гаражу із 18кв.м. до 40кв.м. у користь позивача ОСОБА_1, що фактично викликало обурення мешканців навколишніх багатоквартирних будинків АДРЕСА_6, про що у матеріалах цивільної справи маються від них звернення про порушення їх законних прав. Таке збурення ініційоване одним із громадян та підтримане представником відповідача Пициком Р.Є., що побудоване на суперечливих поясненнях і говорить про нечітку позицію представника відповідача, яка не ґрунтується ані на законі, ні передбачена договором; за відсутності детального плану частини території не відповідає тій, що Самбірською міською радою викладено у ним же представленому повідомленні стосовно надання ОСОБА_1 земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно.

Зокрема, допитаний судом свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що ОСОБА_1 собі запланувала якесь будівництво і сусіди без усякого спротиву підписались про переобладнання гаражу, але коли довідались, що мова йде про площу гаражу за рішенням відповідача не про 18кв.м., а про 40кв.м., тоді знову зібрали підписи і звернулись до Самбірської міської ради про реагування. Фактично щодо користування ОСОБА_1 існуючим гаражем із дійсною площею в 17,2кв.м. ніхто претензій не має із сусідів мешканців АДРЕСА_1.

Аналогічні пояснення суду надала допитана як свідок ОСОБА_13

Одночасно про це висловив своє непогодження із прийнятим рішенням №18 від 10.06.2014 року «Про внесення змін та доповнень до рішень Самбірської міської ради», яким внесено зміни до рішення міської ради від 24.04.2012 року №20 і в пункті 14 в додатку до рішення замість слів «…площею 18кв.м. …» вказано «…площею 40кв.м….», як представник відповідача за первісним позовом Пицик Р.Є. і як депутат міської ради, у зв'язку з чим до нього було ряд звернень громадян, про що суду представив письмовий Депутатський запит №55 від 23 лютого 2015 року. Згідно відповіді Самбірської міської ради Львівської області №138/15-вих від 23.02.15р. встановлено, що ОСОБА_1 земельна ділянка під уже збудований гараж надається у встановленому законом порядку, - як регламентує ст. 376 ЦК України.

Згідно повідомлення відповідача К-14 2/17 від 12.06.15р. про приналежність спірного гаражу під АДРЕСА_1 позивач у справі ОСОБА_1, до прибудинкової території АДРЕСА_1, не суперечить позиції жителів цього багатоквартирного будинку, що ОСОБА_1 може користуватись цією нежитловою будівлею, але не слід визнавати її власником за цією адресою на гараж, який може мати площу 40кв.м., а лише 17,2кв.м. як воно є в дійсності.

Окрім цього у матеріалах цивільної справи є наявні звернення ОСОБА_14, ОСОБА_15 мешканців АДРЕСА_4, від ОСОБА_16, ОСОБА_17 - АДРЕСА_5, де останніх як установлено судом жодним чином не можуть бути порушені законні права, свободи чи інтереси, оскільки вирішується питання визнання ОСОБА_1 власником спірного гаражу під АДРЕСА_1 та, зокрема площею 17,2кв.м., а факт існування рішення відповідача №18 від 10.06.2015 року про внесення змін до рішення ради про зміну площі спірного гаражу не є предметом розгляду у цій цивільній справі.

Оскільки судом установлено із наявних письмових документів у цивільній справі та із пояснень учасників судового розгляду про відсутність заперечень, щоб ОСОБА_1 стала власником земельної ділянки під придбаним нею гаражем площею 17,2кв.м., що побудований гараж не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам, а тому позивача за первісним позовом слід визнати власником майна у відповідності до ч. 3 ст. 376 ЦК України.

У зв'язку із таким вирішенням цивільного спору судові витрати слід розподілити у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 174, 209, 212, 214 - 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 235, 321, 328, 334, 376, 391, 392, 638, 655 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити; у позові ОСОБА_3 відмовити за недоведеністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, - право власності на нежитлову будівлю гараж АДРЕСА_1.

Стягнути із виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області у користь ОСОБА_1 243,6грн. понесених документально підтверджених судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного судуЛьвівської області через суд першої інстанції протягом десяти днів із дня його проголошення.

Суддя І.С. Казан.