Провадження № 2/537/1119/2015
Справа № 537/3456/15-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.11.2015 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

Головуючого судді - Фадєєвої С.О.,

при секретарі Герасименко Л.Г.,

з участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, де просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 В обґрунтування позовних вимог вказала, що вона є власником будинку АДРЕСА_1. У вказаному домоволодінні зареєстрований як проживаючий відповідач ОСОБА_2, який не є власником будинку. Фактично відповідач у будинку не проживає з 01.11.2013 року і має власний будинок в с. Чечелево Кременчуцького району. Вона, як власник майна, має право користуватися ним та розпоряджатися на власний розсуд. Вважає, що оскільки відповідач понад один рік не проживає за місцем реєстрації, він є таким, що втратив право користування житлом відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України.

Пізніше уточнила обґрунтування позовних вимог, вказала крім викладених підстав позову, що дійсно будинок придбавався у період перебування у шлюбі з відповідачем, у зв»язку з чим його та їх спільних дітей було зареєстровано у придбаному нею домоволодінні. У зв»язку з тим, що фактично з 01.11.2013 року ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає, не з»являється, оплату комунальних послуг не проводить, вважає, що він втратив право користування приміщенням. Вказала, що згідно ст.. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала з підстав, викладених у ньому. Додатково вказала, що вона не має змоги оформити субсидію, оскільки в будинку зареєстрований позивач, який відмовляється сплачувати комунальні послуги та надавати їй документи для оформлення субсидії. Спільне проживання з ОСОБА_2 є неможливим, оскільки він влаштовує постійні скандали, вивозить з будинку всі речі. Не заперечувала того, що будинок придбавався в шлюбі з відповідачем та за спільні кошти, але вважала, що він належить їй, оскільки договір укладено лише на її ім'я.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, вказав, що будинок АДРЕСА_1 придбавався ним та позивачкою під час перебування у зареєстрованому шлюбі і є їх спільною сумісною власністю. Він дійсно не проживає у будинку, але з поважних причин, оскільки позивачка змінила замки на вхідних дверях та не пускає його до помешкання. Будинок, у якому він з сином проживає зараз, є непридатним для проживання у зимовий час, оскільки придбавався як майстерня. Зустрічного позову про усунення перешкод у користуванні житлом та про вселення не подавав.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно ст. 41 Конституції України, ст. 317 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. В силу статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.2 ст..405 ЦК України, на яку також посилається позивачка як на підставу своїх вимог, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до роз»яснень, наданих у п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Пунктом 39 постанови визначено, що оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом

Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2. уклали шлюб 29.12.1995 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука від 04.02.2014 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано.

За договором купівлі-продажу будинку від 03.12.2012 року ОСОБА_1 прийняла у власність житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та сплатила за нього грошову суму, передбачену договором. Відповідно до п.7 вказаного договору об»єкт нерухомості є предметом спільної сумісної власності, придбаний в період перебування в зареєстрованому шлюбі за рахунок спільних коштів подружжя, що підтверджується згодою на придбання, яку надав чоловік покупця - ОСОБА_2

Договір посвідчений нотаріально, доказів його недійсності суду не надано. Право власності ОСОБА_1 за договором на будинок зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно акту про не проживання від 14.07.2015 року ОСОБА_2 не проживає у АДРЕСА_1 з 01.11.2013 року. Відповідач ОСОБА_2 не заперечує самого факту не проживання у будинку, але зазначає, що не проживає у ньому з поважних причин, що не спростовується позивачем.

Відповідно до положень ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Беручи до уваги, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником домоволодіння АДРЕСА_1, а не членом сім»ї власника, та має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Наявність чи відсутність у відповідача іншого житла, що належить йому на праві спільної сумісної власності, не може бути підставою для обмеження його права власності на вказане домоволодіння.

Позивачем не доведено, що реєстрацією відповідача порушується її право власності чи законного володіння. При цьому суд роз»яснює, що позивач за наявності підстав не позбавлена можливості в порядку, встановленому законом, звернутися до суду з позовом про поділ майна, що належить їй на праві спільної сумісної власності, про стягнення додаткових витрат з утримання будинку, встановлення права користування тощо.

Також безпідставним є посилання позивача на ст. 72 Житлового кодексу, оскільки спірні правовідносини виникли з права власності, а зазначена норма регулює порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського фонду.

Керуючись ст.ст. 3, 8, 15, 60, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, ст..41 Конституції України, ст. 317, 319, 369, 391 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: С.О.Фадєєва

Повний текст рішення виготовлено 06.11.2015 року.