УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Касьяна П.О., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу в розмірі 29 500 дол. США та три відсотки річних у розмірі 2 655 дол. США.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 22 квітня 2010 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого (п. 1)відповідач підтвердив факт отримання позики в сумі 29 500 дол. США зі сплатою 8% за кожен місяць користування позикою, які зобов'язався повернути до 22 червня 2010 року. Посилаючись на те, що відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню позики не виконує, позивач просив суд позов задовольнити.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 22 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що договір іпотеки, в якому містилася умова про отримання відповідачем коштів в борг від позивача, за рішення суду визнано недійсним з підстав порушення прав малолітньої дитини на користування предметом іпотеки; інших доказів на підтвердження укладення договору позики позивачем не надано.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом.

Судами установлено, що 22 квітня 2010 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки (а.с. 5-6), який за рішення суду Закарпатської області від 10 травня 2013 року (а.с. 9-10) був визнаний недійсним, з підстав невиконання в момент його укладення вимог (ст. ст. 203, 215 ЦК України) щодо отримання згоди органу опіки та піклування на укладення цього договору, оскільки на момент укладення зазначеного договору в спірній квартирі проживала малолітня дитина, яка мала право користування предметом іпотеки.

У п. 1 договору іпотеки зазначалося, що ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 29 500 дол. США, що еквівалентно 236 тис. грн зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 0,8% за кожен місяць користування позикою, які зобов'язувався повернути до 22 червня 2010 року. Підписавши зазначений договір ОСОБА_4 підтвердив факт отримання грошей від позивача.

Згідно ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Зазначивши, що договір іпотеки містить елементи договору позики і застосувавши положення для визнання договору позики недійсним з підстав порушення прав малолітньої дитини на користування предметом іпотеки, суди не звернули уваги на те, що указана норма ЦК України вказує на те, що до договору іпотеки, які стосуються іпотеки, застосовуються правові норми щодо іпотеки, а до положень про позику - норми законодавства щодо позики.

При цьому, рішенням суду Закарпатської області від 10 травня 2013 року, суд визнав недійсним не договір в частині, що стосується позики, а договір в частині, що стосується іпотеки.

Крім того, судами не враховано того, що у разі визнання договору недійсним застосовуються правила ст. 216 ЦК України про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину.

У порушення вимог ст. ст. 214, 215, 315 ЦПК України суди на зазначені положення уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позовів належним чином не перевірили; не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору; не зазначили правовідносини сторін, що випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, у рішенні не навели мотивів щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Оскільки суди не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, їх рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 22 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:Т.П. Дербенцева
С.О. Карпенко
О.П. Касьян
Т.О. Писана