Справа № 461/5969/14 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/5015/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Копняк С.М. і Крайник Н.П.,

при секретарі Куцик І.Б.

за участю ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 і ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову з урахуванням уточнень від 06.04.2015 покликається на те, що він у 2005 році позичив відповідачу кошти в розмірі 550000,00 грн., які останній зобов'язувався повернути. Для документального підтвердження позики відповідач написав йому розписку. В подальшому з метою пролонгації терміну виконання взятих на себе зобовязань за згодою сторін відповідач декілька разів надавав відповідні власноручно написані письмові підтвердження свого грошового боргу, поновлюючи текст попередніх розписок і вказуючи нові терміни виконання зобов"язань. Зокрема, 30.10.2008 року відповідач зобов"язувався повернути 550000,00 гривень до 30.01.2009 року. Згодом сторони продовжили термін виконання цієї позики до 31.05.2009 року, що власноручно відображено відповідачем у розписці і визначили, що сума боргу складає еквівалент 69000,00 доларів США. При цьому, відповідач у якості гарантії повернення позичених, згідно цієї розписки грошових коштів, надавав у заставу позивачу земельну ділянку, а також незавершений будівництвом будинок та підсобні приміщення, які розташовані на даній ділянці.

Оскільки між сторонами існували нормальні ділові стосунки, 22.02.2009 року, відповідач при наявності невиконаних вище згаданих зобовязань в черговий раз позичив у позивача 38150,00 доларів США на строк до 22.05.2009 року, що також оформлено договором позики. Кошти у повній сумі відповідач отримав, про що власноручно вказав у розписці на останній сторінці договору позики. При цьому, у якості забезпечення повернення позики відповідач передав позивачу у заставу 2 земельні ділянки, які знаходяться в с. Заозерне Любомльського району Волинської області.

Відповідач запевняв про виконання найближчим часом наявних у нього перед позивачем грошових зобовязань. З огляду на існування нормальних ділових відносин, без повернення попередніх двох позик, відповідач для розвитку свого бізнесу черговий раз 25.12.2013 позичив у позивача 60350,00 доларів США. Про дану позику коштів відповідач власноручно написав розписку, у якій вказав загальну суму боргу по всіх трьох позиках, а саме: 167500,00 доларів США, що на той час становило еквівалент 1926000,00 грн. строком до 19.03.2014 року.

Однак, на день звернення до суду відповідачем зобов'язання ні частково, ні в повному обсязі не виконане, кошти йому не повернуті. Відтак, позивач вирішив звернутися за захистом своїх прав до суду, просить постановити рішення з урахуванням уточнень про стягнення з відповідача 167500,00 доларів США основного боргу за договорами позики, що на 06.04.2015 року еквівалентно 3903554,00 грн., трьох відсотків річних в розмірі 122881,74 грн., процентів за користування позикою в розмірі 620 611,62 грн. В підтвердження позовних вимог покликається на розписки, експертне дослідження.

В ході судового розгляду справи, ОСОБА_5 позов заперечив, звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики від 25.12.2013 року, укладеного між позивачем та відповідачем на суму еквівалентну 1926000,00 грн. В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що договір позики є безгрошовим, оскільки насправді грошові кошти не передавались. Вказав, що дійсно до укладення оспорюваного договору позики від 25.12.2013 року між сторонами існували відносини позики, за якими він позичав 30.10.2008 року 550000,00 грн., що складало на той час еквівалент 69000,00 доларів США на умовах строковості до 31.05.2009 року, а 22.02.2009 року 38150,00 доларів США до 22.05.2009 року. Вказані суми позики повністю ним повернуті позивачу за первісним позовом. Зважаючи на хороші ділові відносини він, на прохання позивача за первісним позовом ОСОБА_3 в березні 2014 року видав оскаржувану розписку від 25.12.2013 року на суму 1926000,00 грн., однак насправді жодних грошових коштів за цією розпискою не передавалось. Просить визнати цей договір позики фіктивним, вчиненим під впливом обману, що є підставою для визнання правочину недійсним.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 10 червня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 3 545 857,75 коп., що еквівалентно 167500 доларів США та судові витрати в розмірі 3575 грн.

З задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення яким: задовольнити зустрічний позов ОСОБА_5 і визнати недійсним договір позики укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на суму 1 926 000 грн., що еквівалентно складає 167 500 доларів США, який оформлено розпискою від 25.12.2013 року; в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики від 25.12.2013 року - відмовити повністю. Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим, таким, що ухвалене при неповно встановлених обставинах, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Стверджує, що кошти згідно розписки йому не передавалися.

ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог стосовно суми 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення починаючи з 20.03.2014 року та суми проценттів за користування позикою починаючи з 26.12.2013 року та стягнути з ОСОБА_5 на його користь 3% річних у сумі 130 565,26 грн. і проценти за користування позикою в суиі 753 179,05 грн. Вважає рішення суду в оскаржуваній частині незаконним та необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а ОСОБА_3 підлягає до задоволення повністю із наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено, що сторони уклали договори позики, за якими позивач ОСОБА_3 30.10.2008 передав відповідачу ОСОБА_5 у власність кошти в розмірі 550000 грн., а ОСОБА_5 зобов'язувався повернути ОСОБА_3 вказану суму позики до 30.01.2009 року. В подальшому сторони погодили, що згадана сума еквівалентна 69000 доларів США і термін повернення позики продовжено до 31.05.2009 року.

З договору позики від 22.02.2009 вбачається, що позивач ОСОБА_3 передав відповідачу ОСОБА_5 у власність кошти в розмірі 38150 доларів США, а ОСОБА_5 зобов'язувався повернути ОСОБА_3 вказану суму позики до 22.05.2009 року.

Встановлено, що 25.12.2013 року позивач ОСОБА_3 передав відповідачу ОСОБА_5 у власність кошти в розмірі 60350 доларів США. Про дану позику коштів відповідач власноручно написав розписку, у якій вказав загальну суму боргу по всіх трьох позиках, а саме: 167500 доларів США. Ця сума складається з 69000 доларів США за першою розпискою, 38150 доларів США за другою розпискою і 60350 доларів США за останньою розпискою, а всього на загальну суму 167500 доларів США.

Дані договори оформлені письмовими розписками відповідача, оригінали яких знаходяться у позивача, надані ним суду і оглянуті судом.

Встановлено, що по закінченні термінів, визначених сторонами і обумовленими договорами позик, жодних коштів у погашення боргу відповідач позивачу не повернув.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання договору позики нікчемним, суд виходив з тих підстав, що ним не доведено та не надано достатніх доказів того, що при укладенні договору позики від 25.12.2013 року у сторін не було наміру створити дійсні правові наслідки на його укладення, що такий вчинено під впливом обману і такий характеризується як фіктивний.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 в частині стягнення основної суми боргу, суд вважав, що наявність у позивача боргових документів відповідача підтверджує право ОСОБА_3 вимагати повернення основного боргу від відповідача.

З такими висновками суду, колегія суддів погоджується, однак, колегія не погоджується з висновком суду про відмову і задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона покликається.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Оскільки в ОСОБА_3 наявні боргові документи ОСОБА_5, такий в праві вимагати від останнього повернення основного боргу.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За Роз"ясненнями, що містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним.

Таким чином покликання ОСОБА_5 на той факт, що договір позики укладений між ним та ОСОБА_3, який оформлений розпискою від 25.12.2013 року підлягає визнанню недійсним у зв"язку з його безгрошовістю, так як, насправді грошові кошти за розпискою йому не передавалися, колегія вважає безпідставним, поскільки в розумінні ст. 234 ЦК України, такі обставини не є підставою вважати дану позику фіктивною.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

З огляду на те, що спірний договір позики не є безоплатним у розумінні норм частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник - ОСОБА_3 зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) ОСОБА_5

Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час простроченої суми, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, до грошового зобов'язання, у якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, застосовують курс цієї одиниці по відношенню до гривні на день ухвалення судового рішення.

Згідно ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки кошти згідно договору позики ОСОБА_5 повинні були бити повернуті до 19 березня 2014 року - саме з 20 березня 2014 року необхідно рахувати заборгованість, 3% річних від простроченої суми та проценти за користування позикою станом на день постановлення рішення, колегія суддів вважає згадані розрахунки провести в межах з 20 березня 2014 року по 10 червня 2015 року з врахуванням суми заборгованості на момент постановлення рішення судом першої інстанції яка склала 3 545 857,75 грн., еквівалентно 167 500 доларів США станом на 10.06.2015 року.

Для розрахунку трьох процентів річних від простроченої суми згідно ч.2 ст. 625 ЦК України слід використати формулу, яка приведена у судовій практиці Верховного суду України, а саме:

Сума 3% річних =С*3%*Д*365:100, де С-сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення.

3 545 857,75*3*448:365:100=130 565,28.

Таким чином, сума трьох процентів річних від суми боргу складає 130 565,28 грн.

Проценти за користування позикою згідно ст. 1048 ЦК України згідно розрахувати за наступною формулою:

Кількість днів*сума боргу*облікова ставка НБУ у відсотках:100: 365 днів.

Облікові ставки НБУ за вказаний період являються такими:

13.08.2013 6,50% Постанова НБУ №315 від 09.08.2013;

15.04.2014 9,50% Постанова НБУ №212 від 14.04.2014;

17.07.2014 12,50% Постанова НБУ №417 від 15.07.2014;

13.11.2014 14,00% Постанова НБУ №719 від 12.11.2014;

06.02.2015 19,50% Постанова НБУ №81 від 04.02.2015;

04.03.2015 30,00% Постанова НБУ №154 від 02.03.2015.

Відтак, проценти за користування позикою по відповідних періодах становить:

періодкількість днівсума боргуоблікова ставкасума коштів
20.03.2014-14.04.2014263 545 857,756,50%16 417,81
15.04.2014-16.07.2014933 545 857,759,50%85 892,19
17.07.2014-12.11.5 857,7512,50%114 505,85
13.11.2014-05.02.2015853 545 857,7514,00%115 604,68
06.02.2015-03.03.2015263 545 857,7519,50%49 253,42
04.03.2015-10.06.2015993 545 857,7530,00%288 525,96

Отже, загальна сума процентів за користування позикою в період з 20.03.2014 року по 10.06.2015 року становить 700 136,91 грн.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у позовних вимогах ОСОБА_3, є таким, що ухвалене з порушенням норм ч.1 ст. 309 ЦПК України, оскільки жодних мотивів для відмови в задоволенні таких вимог судом не наведено, в зв"язку з чим, рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_5 на його користь трьох процентів річних та процентів за користування позикою.

Керуючись ст.ст. 303, 304 п.2 ч.1 ст. 307, п. 1 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_5 задовольнити частково, а ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 червня 2015 року в частині

відмовлених позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_5 трьох процентів річних та процентів за користування позикою скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 три проценти річних в сумі 130 565,28 грн. та проценти за користування позикою в розмірі 700 136,91 грн.

В решті рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: С.М. Копняк

Н.П. Крайник