Справа №442/4210/15-ц
Провадження №2/442/1483/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

при секретарі - Малик О.Я..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно збережених грошових коштів,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що в провадженні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області перебувала справа №1306/7710/2012 за її позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про розірвання договору доручення від 08.06.2012р. і стягнення грошових коштів, що становлять заборгованість за цим договором, відповідно до ст. ст. 638, 1000, 1003, 1007 Цивільного кодексу України. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014р. у зв'язку з невиконанням зобов'язань відповідачами і на підставі ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір доручення від 08.06.2012 розірвано, стягнуто з ОСОБА_2 на користь заявника 133388,25 гривень заборгованості.

Згідно з рішенням суд встановив, що між позивачем та відповідачем було укладено договір доручення від 08.06.2012р. на купівлю автомобіля за кордоном (Республіка Польша). Позивачка передала авансом відповідачу 12 500 Євро на купівлю автомобіля та 965 Доларів США на відшкодування витрат, пов'язаних із виконанням доручення, які залишились неповернуті позивачці. Відповідач зобов'язання за договором не виконав, кошти не повернув.

Вважає, що з моменту розірвання договору (набранням рішення суду законної сили) договірні відносини між нею і відповідачем припинилися, отже, у відповідача перестали існувати передбачені договором підстави для збереження авансу, раніше нею виданого.

Апеляційний суд, приймаючи рішення виходив із суми заборгованості за договором

доручення (12500 Євро та 965 Доларів США) із розрахунку встановленого Національним банком України офіційного курсу Євро та Долара США до гривні на день пред'явлення позову (05.09.2012), а саме: 1005,40 грн. за 100 Євро та 799,30 грн. за 100 Доларів США, що відображається на офіційному сайті Національного банку України.

Станом на 11.06.2015р. офіційний курс Євро та Долара США до гривні істотно зріс і становить відповідно 23,858841 грн. / Євро та 21,153330 грн. / Долар США, що відображається на офіційному сайті Національного банку України, що з урахуванням неоплаченого боржником боргу, позбавляє її в значній мірі того, на що вона розраховувала при прийнятті названого судового рішення: різниця між стягнутою за рішенням суду грошовою сумою в гривнях та грошовою сумою, яка підлягає сплаті їй боржником в гривнях, виходячи з курсу Євро та Долара до гривні на сьогодні, становить 185 260 грн. 22 коп., з розрахунку: сума авансу за договором доручення в Євро та Доларах США на день прийняття рішення = 133388,25 грн. (у тому числі 12500 Євро, що еквівалентно 125675,00 грн. (12500 Євро х 10.0540 грн.) за курсом НБУ станом на 05.09.2012р., та 965 дол. США, що еквівалентно 7713,25 грн. за офіційним курсом НБУ на 05.09.2012р. - 799.30 грн. за 100 дол. США); сума авансу за договором доручення в Євро та Доларах США на сьогодні = 318648 грн. 47 коп. (у тому числі в Євро = 298235 грн. 51 коп. (12500 Євро х 23,858841 за офіційним курсом НБУ на 11.06.2015) та в Доларах США = 20412 грн. 96 коп. (965 Доларів США х 21,153330 за офіційним курсом НБУ на 11.06.2015)].

Таким чином, вважає, що з моменту набрання законної сили рішення Апеляційного суду Львівської області від 20.01.2014 про розірвання договору доручення, внаслідок чого він був припинений (ч. 2 ст. 653 ЦК України), відповідач безпідставно зберігає передану йому нею суму авансу -7764,85 Євро (185 260,22 грн. / 23,858841 грн. = 7764,85 Євро) за офіційним курсом НБУ станом на 11.06.2015р. Тому ця сума є безпідставно збереженою відповідачем і на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України має бути повернена їй - відповідачем. При іншому підході на стороні відповідача мала б місце необгрунтована вигода. Одержувач коштів, ухиляючись від їх повернення незважаючи на відпадання підстави для утримання, повинен розглядатися як особа, яка безпідставно зберігає кошти, а тому просить стягнути вказану вище суму та проценти за користування грошовими коштами.

Представник позивача, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві та з підстав викладених в письмовому поясненні, просить позов задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 повторно не з»явився в судове засідання, хоч належним чином був повідомлений про день та час слухання справи, про що свідчить розписка, яка мається при матеріалах справи. 09 липня 2015 року подав письмове заперечення на позовну заяву.

Відповідно до ст. 157 ч.1 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

Із аналізу дій відповідача можна зробити висновок про ненадання пріоритету участі в даній цивільній справі. Таке безвідповідальне ставлення відповідача до виконання своїх зобов'язань, які покладені на нього чинним процесуальним законодавством України, може бути наслідком безпідставного затягування розгляду справи судом, вищевказане свідчить про перешкоджання з боку відповідача вчиненню правосуддя.

Оскільки згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про можливі причини неявки у судове засідання з наданням суду доказів поважності цих причин, відтак суд визнав неявку відповідача неповажною та вирішив провести судове засідання на підставі доказів, поданих до матеріалів позовної заяви.

Вислухавши пояснення представника позивача, беручи до уваги письмове заперечення відповідача, в якому він висловив свою правову позицію щодо позову, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно зі статтями 3, 4, 11 ЦПК України, кожна особа має право у визначеному порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які суд захищає у спосіб, визначений законами України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. З Цивільного кодексу України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч. 2 ст. 5 Господарського кодексу України).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересів (ст.. 16 ЦКУ). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках, про визнання правочину недійсним, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, про визначення порядку володіння та користування спільним майном, про поділ спільного майна або виділ з нього частки, про виключення майна з опису, про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власності і подібне.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України до правомочностей власника належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Під правомочністю володіння розуміється передбачена законом (тобто юридично забезпечена) можливість мати (утримувати) у себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочності користування означають передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживанню.

Правомочності розпорядження означають юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, котрі, однак, не повинні суперечити закону та не порушувати прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою створення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб'єктами права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту

Матеріалами справи встановлено, що в провадженні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області перебувала справа №1306/7710/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про розірвання договору доручення від 08.06.2012р. і стягнення грошових коштів, рішенням суду від 03.06.2013 року в задоволенні позову відмовлено, яке Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 січня 2014р. скасовано та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів задоволено частково, зокрема: розірвано договір доручення, укладений 08.06.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5; стягнуто із ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 133388,25 грн. збитків та 214,60 грн. судового збору; стягнуто із ОСОБА_5 в користь держави 1119,28 грн. недоплаченого судового збору.

Даним рішенням Апеляційний суд встановив, що між позивачем та відповідачем було укладено договір доручення від 08.06.2012р. на купівлю автомобіля за кордоном (Республіка Польша). Позивачка передала авансом відповідачу 12 500 Євро на купівлю автомобіля та 965 Доларів США на відшкодування витрат, пов'язаних із виконанням доручення, які залишились неповернуті позивачці. Відповідач зобов'язання за договором не виконав, кошти не повернув.

З наведеного слідує, що з моменту розірвання договору (набранням рішення суду законної сили) договірні відносини між сторонами припинилися, отже, у відповідача перестали існувати передбачені договором підстави для збереження авансу, раніше виданого позивачкою.

Відповідно до ч.4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов»язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим відповідно до п.3 ч.3 ст. 1212 ЦК України положення про безпідставне збагачення підлягають застосуванню до вимог однієї сторони в зобов»язанні до іншої про повернення виконаного у зв»язку з цим зобов»язанням. Тому в разі розірвання договору доручення довіритель, який сплатив аванс і не отримав зустрічного виконання за договором (в даному випадку - доставки автомобіля), має право вимагати повернення переданого повіреному авансу, який залишився не повернутим.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, позивачка, яка не отримала зустрічного виконання, після розірвання договору втрачає суб'єктивне право вимагати від колишнього контрагента вчинення дій, які були передбачені припиненим договором, але має право вимагати повернення безпідставного збереження, якщо таке мало місце. Правова підстава набуття коштів (договір доручення) вважається такою, що відпала, у разі розірвання договору доручення (в даному випадку за рішенням суду) у зв'язку із недосягненням мети даного договору (придбання автомобіля).

Апеляційний суд, приймаючи рішення виходив із суми заборгованості за договором

доручення (12500 Євро та 965 Доларів США) із розрахунку встановленого Національним банком України офіційного курсу Євро та Долара США до гривні на день пред'явлення позову (05.09.2012), а саме: 1005,40 грн. за 100 Євро та 799,30 грн. за 100 Доларів США.

Станом на 11.06.2015р. офіційний курс Євро та Долара США до гривні істотно зріс і становить 23,858841 грн. / Євро та 21,153330 грн. / Долар США, тобто різниця між стягнутою за рішенням суду грошовою сумою в гривнях та грошовою сумою, яка підлягає сплаті боржником в гривнях, виходячи з курсу Євро та Долара до гривні на сьогодні, становить 185 260 грн. 22 коп., з розрахунку: сума авансу за договором доручення в Євро та Доларах США на день прийняття рішення = 133388,25 грн. (у тому числі 12500 Євро, що еквівалентно 125675,00 грн. (12500 Євро х 10.0540 грн.) за курсом НБУ станом на 05.09.2012р., та 965 дол. США, що еквівалентно 7713,25 грн. за офіційним курсом НБУ на 05.09.2012р. - 799.30 грн. за 100 дол. США); сума авансу за договором доручення в Євро та Доларах США на сьогодні = 318648 грн. 47 коп. (у тому числі в Євро = 298235 грн. 51 коп. (12500 Євро х 23,858841 за офіційним курсом НБУ на 11.06.2015) та в Доларах США = 20412 грн. 96 коп. (965 Доларів США х 21,153330 за офіційним курсом НБУ на 11.06.2015)].

Тобто з моменту набрання законної сили рішення Апеляційного суду Львівської області від 20.01.2014р. про розірвання договору доручення, внаслідок чого він був припинений (ч. 2 ст. 653 ЦК України), відповідач безпідставно зберігає передану йому позивачкою суму авансу - 7764,85 Євро (185 260,22 грн. / 23,858841 грн. = 7764,85 Євро) за офіційним курсом НБУ станом на 11.06.2015р., а відтак ця сума є безпідставно збереженою відповідачем і на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України має бути повернена - відповідачем.

Крім того, в силу ст. 1214 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Згідно із ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.09.2014 по справі № 3-90гс14 на аванс можуть нараховуватися лише проценти, передбачені статтею 536 ЦК України.

В силу ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.*

У випадках, коли відповідно до законодавства грошове зобов'язання виражене в іноземній валюті (ст. 533 ЦК України) і відсутня офіційна облікова ставка банківського відсотка за валютними кредитами на день виконання грошового зобов'язання в місці знаходження кредитора, дана ставка визначається на підставі публікацій в офіційних джерелах інформації про середні ставки банківського відсотка за короткостроковими (до одного року або від 1 року до 5 років) валютними кредитами, що надаються в місці знаходження кредитора.

Так згідно Бюлетеня Національного банку України за квітень 2015 року середньозважена ставка в річному обчисленні (в процентах) за непогашеними кредитами домашнім господарствам в іноземній валюті строком від 1 до 5 років становить 13,9 % за 2014 рік та 13,2 % за січень 2015р. і 12,9 % за лютий 2015р. (ця інформація відображається на офіційному сайті Національного банку України).

З урахуванням положень ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили, відсотки за користування чужими грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 1212 цього Кодексу підлягають нарахуванню на суму безпідставного грошового збереження з моменту вступу в силу рішення суду про розірвання договору.

Згідно з ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки заборгованість відповідача перед позивачем була виражена в іноземній валюті, застосування іншого курсу Євро та Долара до гривні з метою розрахунків за згаданим договором не передбачено, постільки відсотки за користування чужими грошовими коштами повинні нараховуватися на суму грошового зобов'язання в іноземній валюті, виражаються в цій валюті та стягуються в гривнях за офіційним курсом Національного банку України на день платежу.

Таким чином, згідно з розрахунком, з відповідача підлягають стягненню кошти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1 484,96 (одна тисяча чотириста вісімдесят чотири Євро 96 центів) Євро (розрахунок додається).

Оскільки договором доручення було передбачено, що грошове зобов'язання виражається і оплачується в іноземній валюті (валюта боргу), проте в силу правил валютного законодавства дане зобов'язання не може бути виконане в іноземній валюті, то таку договірну умову за загальним правилом слід розглядати як підлягає оплаті в гривнях за офіційним курсом відповідної валюти (валюта платежу).

Суд критично оцінює доводи відповідача викладені ним в письмовому запереченні, оскільки такі спростовуються матеріалами справи та наведеними вище нормами законодавства.

Системний аналіз наведених вимог законодавства та зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позов підставний та підлягає задоволенню, оскільки відповідач за відсутності підстав, передбачених договором, зберігає майно (кошти) позивача, а тому з ОСОБА_2 слід стягнути як борг, так і відсотки у гривнях у сумі, еквівалентній відповідній сумі в іноземній валюті за правилами ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати, що підтверджуються платіжними дорученнями.

Керуючись 10, 11, 61, 209, 212-215ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти в сумі 7764, 85 (сім тисяч сімсот шістдесять чотири Євро 85 центів) Євро в гривнях за офіційним курсом Національного банку України на день платежу і проценти за користування грошовими коштами в розмірі 1484,96 (одна тисяча чотириста вісімдесять чотири Євро 96 центів) Євро в гривнях за офіційним курсом Національного банку України на день платежу.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 понесених нею судових витрат в розмірі 2206 (дві тисячі двісті шість) гривень 90 коп..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Крамар О.В