Справа № 462/3731/14 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/4588/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача Ланець А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Львівський бронетанковий завод" про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої зарабітної плати за час вимушеного прогулу,-

встановила:

Позивач ОСОБА_2 в червні 2014 року звернувся в суд з позовом до ДП "Львівський бронетанковий завод" про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої зарабітної плати за час вимушеного прогулу.

Вимоги обґрунтовував тим, що з 2009 року він працював слюсарем механоскладальних робіт цеху № 5 ДП «Львівський бронетанковий завод» 4-го розряду.

05 травня 2014 року його звільнили з роботи у зв»язку з скороченням штату працівників. Вважає, що при звільненні не враховано його переважне право на залишення на роботі, оскільки залишили на роботі двох слюсарів 3-го розряду механоскладальних робіт ОСОБА_6 і ОСОБА_7, які працюють коротший термін ніж він. Просить скасувати наказ № 45К(п) від 05 травня 2014 року, поновити його на роботі слюсарем механічної дільниці ДП «Львівський бронетанковий завод», стягнути з ДП «Львівський бронетанковий завод» середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу до часу винесення судом рішення, а також 15000,00 грн. моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_8 до Державного підприємства "Львівський бронетанковий завод" про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої зарабітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржили позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5

В апеляційні скарзі позивач ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

На думку апелянта, твердження суду про відсутність у нього переважного права на залишення на роботі є невірним, оскільки суд відкинув його покликання на те, що на роботі залишено двох слюсарів механоскладальних робіт 3-го розряду, а зі штатного розпису виведено слюсарів лише 4-го розряду.

Звертає увагу на те, що відповідно до ст. 42 КЗпП України працівники з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці мають переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності або штату чи інших змінах в організації виробництва або праці, й у порівнянні з працівниками з меншою кваліфікацією і продуктивністю праці, які займають таку саму посаду або виконують таку ж роботу на підприємстві, установі, організації, а не лише в тому структурному підрозділі, в якому виконував роботу або займав посаду працівник, що вивільняється.

Таким чином, суд при вирішенні справи мав врахувати кваліфікацію працівників, які займають посади не лише в реорганізованому цеху № 5, а на підприємстві загалом.

Також зазначає, що на підприємстві є наявними посади слюсарів з механоскладальних робіт 3-го і 2-го розрядів, які займають працівники з меншою кваліфікацією ніж у нього, оскільки він є слюсарем 4-го розряду.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_5 в апеляційній скарзі зазначає, що районний суд неправильно застосував норми матеріального права, неповно з»ясував обставини, що мають значення для справи.

Звертає увагу, що ОСОБА_2 працював у відповідача слюсарем механоскладальних робіт 4-го розряду протягом 5 років, загальний стаж його роботи за фахом більше 30 років, при цьому висококваліфікованому працівнику не було запропоновано іншої роботи, не зважаючи на те, що відповідач збільшував штат працівників, що підтверджується публікацією у ЗМІ.

Суд не надав належної правової оцінки тому факту, що при звільненні позивача ОСОБА_2 відповідач залишив на роботі працівників з нижчою кваліфікацією та продуктивністю праці.

На думку апелянта, суд зробив передчасний висновок про те, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, вважає, що відбулася формальна ліквідація цеху № 5 в якому працював ОСОБА_2 та створення на його основі механічної дільниці, такі дії відбувались з метою звільнення з роботи окремих працівників, зокрема тих, які досягли пенсійного віку.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги, а також пояснення представника відповідача на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення скарг відсутні виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача ОСОБА_2 відбулося у порядку та з чітким дотриманням вимог чинного законодавства, оскільки ліквідовано цех № 5 ДП «Львівський бронетанковий завод» та виведено 2 посади слюсара з механо-складальних робіт 4-го розряду зі штатного розпису підприємства з 14 квітня 2014 року, а позивач не мав переважне право на залишення на роботі перед іншими працівниками.

Відтак, оцінюючи докази у їх сукупності місцевий суд прийшов висновку, що покликання позивача та його представника на незаконне звільнення з роботи позивача є безпідставними, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, позивачем та його представником не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження, тому у задоволенні позову відмовив за безпідставністю позовних вимог.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів виходить із наступного.

Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України передбачено, щокожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У ст. 2 КЗпП України передбачено, що право громадян на працю - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із ст. ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Загальні підстави для звільнення працівника з ініціативи роботодавця визначені у статті 40 КЗпП України, і за цими підставами у відповідних випадках може бути звільнений будь-який працівник, що працює за трудовим договором.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини 2 вказаної правової норми звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

З 15 жовтня 2009 року позивач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Львівський бронетанковий ремонтний завод», яке в подальшому 15.04.2012 року змінило назву на Державне підприємство «Львівський бронетанковий завод», виконував роботу на посаді слюсара з механоскладальних робіт 4-го розряду.

05 травня 2014 року наказом № 45-К/п від 05.05.2014 р., у зв'язку з скороченням штату працівників, позивач звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 7-8 копія трудової книжки).

Згідно роз'яснень, наведених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи був попереджений він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Під змінами в організації виробництва і праці слід мати на увазі, зокрема, ліквідацію, реорганізацію або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно штатного розпису ДП «Львівський бронетанковий завод» від 08.01.2014 року, затвердженого директором підприємства, станом на 01 січня 2014 року у цеху № 5 було 5 посад слюсара з механоскладальних робіт 4-го розряду (а.с. 86-92)

Наказом № 32 від 13 лютого 2014 року директора ДП «Львівський бронетанковий завод», з метою покращення організації робіт з механічної обробки металу, виготовлення та ремонту деталей кріплення, ліквідовано цех № 5 (механічний) з 14 квітня 2014 року, відповідно створено на базі ліквідованого цеху самостійну механічну дільницю, підпорядковано її начальнику виробництва.

У зв'язку з ліквідацією цеху № 5 виведено, серед інших, 2 посади слюсара з механоскладальних робіт 4-го розряду зі штатного розпису підприємства з 14 квітня 2014 року (а.с. 65, 94-95).

03.03.2014 року складено ОСОБА_6 про відмову ОСОБА_2, працівника цеху № 5, від підпису-підтвердження про ознайомлення з наказом № 32 від 13.02.2014 року про ліквідацію цеху № 5 та створення самостійної механічної дільниці, зроблено відмітку про ознайомлення ОСОБА_2 з текстом наказу (а.с. 96-97).

Згідно витягу зі штатного розпису ДП «Львівський бронетанковий завод» з 01 жовтня 2014 року у механічній дільниці підприємства є 3 посади слюсара з механоскладальних робіт 4-го розряду (а.с. 66).

Після ліквідації цеху № 5 та виведення 2 посад слюсара з механоскладальних робіт 4-го розряду зі штатного розпису підприємства, 3 збережені посади слюсара з механоскладальних робіт 4-го розряду запропоновані ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які мали переважне право на залишення на роботі перед ОСОБА_2, що підтверджується особовою карткою №3163 ОСОБА_2, а також особовими картками № 297 ОСОБА_9, № 4610 ОСОБА_10, № 3622 ОСОБА_11, оскільки такі працівники мали тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві, який значно переважав над стажем роботи на підприємстві позивача (а.с. 61-64).

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не мав переважного права на залишення на роботі, тобто виходив із порівняння продуктивності праці і кваліфікації позивача та інших працівників на аналогічних посадах.

В свою чергу, відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги ст. 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота. Що ж стосується вимог працівника про надання йому наявної роботи вищого рівня, ніж він виконував, це має вирішуватись роботодавцем відповідно до загальних положень про комплектування кадрів і просування по службі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача про наступне вивільнення повідомлено більш ніж за два місяці - 03.03.2014 року, а звільнено 05.05.2015 р., інша робота позивачу не була запропонована у зв'язку з відсутністю на підприємстві роботи за його професією і спеціальністю (а.с. 5, 6, 96, 97).

В свою чергу, у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Таким чином, безпідставними є доводи апелянтів про те, що адміністрація підприємства не перевела його, як більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, на посаду слюсара з механоскладальних робіт 3-го або 2-го розрядів, які займають працівники з меншою кваліфікацією ніж у нього, оскільки звільнення з цих підстав менш кваліфікованого працівника є прерогативою власника чи уповноваженого ним органу та не може розцінюватись як недотримання процедури звільнення працівника чи незаконне звільнення.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що місцевий суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у ОСОБА_2 переважного права на залишення на роботі, передбаченого ст. 42 КЗпП України, а відтак звільнення позивача проведено відповідно до вимог законодавства про працю.

Крім цього, доводи апелянтів про упереджене, на їх думку, ставлення до позивача із сторони адміністрації підприємства та накладення безпідставних дисциплінарних стягнень у виді доган, не приймаються до уваги, оскільки мають окремий порядок оскарження, яким позивач не скористався.

Інші доводи позивача щодо незаконності його звільнення спростовуються наданими відповідачем письмовими доказами.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин