Справа № 456/6640/13 Головуючий у 1 інстанції: Микитчин І.М.
Провадження № 22-ц/783/4175/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: позивача ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2015 рокузадоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Добрянської сільської ради, треті особи: Управління державної земельної агенції у Стрийському районі, ОСОБА_6, про визнання недійсним рішення сесії та Державного акту на право власності на земельну ділянку.

Визнано частково недійсним рішення 13-ї сесії 4-го демократичного скликання Добрянської сільської ради Стрийського району Львівської області №630 від 25.05.2004 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,0052 га, яка відноситься до земель спільного користування (спільний заїзд) по АДРЕСА_1 Стрийського району Львівської області.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_4.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що позивач пропустила строк позовної давності, чого не було взято до уваги судом першої інстанції. Вказує на те, що ширина проїзду, яким користується лише ОСОБА_2, є можливою для проїзду до її господарства на вантажному транспорті, а вона ніколи не зміщувала в сторону цього проїзду своєї огорожі, до якої приварена газова труба на стояку.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає даним вимогам.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Згідно із ч.1 ст.18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Перелік категорій земель визначений ст.19 ЗК України і одними з них є землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови, землі природно -заповідного та іншого природоохоронного призначення та інші.

Згідно із ст.39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно - господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності(ч.3 ст.78 ЗК України).

Частиною 1 ст.116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальної громади віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад.

Пунктом 5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 118 Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Відповідно до ч.1 ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.04.2005 року позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить будинок, який розташований по АДРЕСА_1

Рішенням 11-ї сесії 4-го демократичного скликання Добрянської сільської ради Стрийського району Львівської області від 29.12.2003 року №456 ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі державного акту на право власності на землю площею 0,17 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Рішенням 13-ї сесії 4-го демократичного скликання №630 від 25.05.2004 року «Про затвердження технічної документації та надання земельної ділянки в приватну власність для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства» вирішено надати у приватну власність ОСОБА_4 для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0,1752 га.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 (без дати) ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.01.2002 року серії НОМЕР_3, рішення 11-ї сесії 4- го скликання від 29.12.2003 року №456 Добрянської сільської ради належить на праві власності земельна ділянка площею 0,1752 га з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку.

Згідно із ч.3 ст.83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів(майдани, вулиці, проїзди, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що оскільки рішенням 13-ї сесії 4-го демократичного скликання №630 від 25.05.2004 року передано у власність відповідача ОСОБА_4 частину земельної ділянки площею 0,0052 га, яка є проїздом загального користування, чим порушено права позивача, то дане рішення у цій частині є недійсним, як і виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як він дійшов до них з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Колегія суддів вважає, що ті докази, якими суд обґрунтовує свої висновки (лист управління земельних ресурсів у Стрийському районі Львівської області від 30.09.2008р. за № 01-07/4-717, довідка Добрянської сільської ради Стрийського району Львівської області від 15.11.2012 року №737, схема прив'язки будівель і споруд до межі земельної ділянки ОСОБА_2 та земельної ділянки ОСОБА_4, лист начальника Управління Держкомзему у Стрийському районі Львівської області від 30.12.2012 р. №01-06/4-1332), не є достатніми доказами, які б підтверджували факт передачі у власність позивачки частини проїзду загального користування площею 0,0052 га, так як не містять даних про це.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази про те, яка була ширина спірного проїзду, у якому місці, по якій довжині здійснено його звуження і коли саме, оскільки при виготовленні державного акту на право власності на земельну ділянку було встановлено та узгоджено зовнішні межі земельної ділянки ОСОБА_4, що стверджується відповідним актом, який підписала і ОСОБА_2(а.с.109).

Як вбачається з даного акту, всі межі земельної ділянки проходять по металевій сітці, однак доказів того, що пізніше розташування цієї сітки змінювалось, позивачкою не подано.

Зазначення судом того, що спірний державний акт не містить дати його видачі та виданий на підставі документа, який не передбачає переходу права власності на земельну ділянку, на думку судової колегії, не можуть бути достатньою підставою для визнання його недійсним.

Згідно із ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

В рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. в справі №1-10/2004 Конституційний суд України визначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Колегія суддів вважає, що оскільки жодні законні права та охоронювані законом інтереси позивачки відповідачами не порушені, то оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 квітня 2015 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Добрянської сільської ради Стрийського району, треті особи: Управління державної земельної агенції у Стрийському районі, ОСОБА_6, про визнання недійсним рішення та Державного акту на право власності на земельну ділянку.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: