АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Кочкової Н.О., Григорченка Е.І.

за участю секретаря - Левцунова І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» про розірвання кредитного договору, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» про розірвання кредитного договору - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 серпня 2013 року між АТ «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №GP4977375, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти в сумі 24 999,83 грн., з яких: 21 853,00 грн. - на споживчі цілі, 3 146,83 грн. - на оплату договору страхування. Строк користування кредитним коштами - 36 місяців.

Також між ОСОБА_4 та ПрАТ «Українська Акціонерна Страхова Компанія «АСКА Життя» було укладено договір страхування життя.

Відповідач, на виконання умов договору, надав грошові кошти позивачу та перерахував їх частину за договором страхування, про що свідчать меморіальний ордер № 12430868 від 28.08.2013 року, меморіальний ордер №12430869 від 28.08.2013 року. Кошти ОСОБА_4 були перераховані на підставі заяви про перерахунок коштів від 27.08.2013 року, на вказаний ним рахунок.

В обгрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що банк не виконав своїх обов'язків та не надав йому всю суму кредиту, перерахувавши його частину на рахунок страхової компанії.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що жодних підстав для розірвання договору позивачем не наведено, також не доведено обставин того, що відповідачем було порушено його права, як споживача у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів».

Також суд першої інстанції, зазначив, що в Розділі 5: Реквізити сторін Загальних умов кредитування, відкриття та ведення рахунку, графіку платежів, пропозиції укласти договір (оферта), пропозиції укласти договір карткового рахунку та договору страхування (оферта), що утворюють в сукупності собою кредитний договір №GP4977375 від 27.08.2013 року, стоїть власноручний підпис позивача, який підтверджує, що підписанням даного кредитного договору він засвідчує, що з усіма умовами споживчого кредитування банку він ознайомився та зобов'язався їх виконувати.

Відповідно п.п.3.1.1. п.3.1. Розділу 2 кредитного договору, надання кредиту здійснюється наступним способом: частина кредиту на споживчі цілі надається в один із способів, обраних позичальником та зазначеним в пропозиції шляхом перерахування банком суми кредиту на поточний або картковий рахунок позичальника в банку або іншому банку, за реквізитами вказаними позичальником у пропозиції; або видачі банком суми кредиту позичальнику через касу; або шляхом безготівкового перерахування банком суми кредиту за реквізитами, вказаними позичальником (поштовий переказ).

Згідно п.3.3. Розділу 2 кредитного договору, частина кредиту для сплати ціни договору страхування надається шляхом перерахування відповідної суми, передбаченої для цього у пропозиції, на рахунок страхової компанії, вказаної у пропозиції.

Згідно ст.14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Позивачем не надано доказів примушення його до підписання договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона

(боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом .

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно із ст..652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (ст.. 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч. 1 ст. 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які ґрунтуються на положеннях чинного законодавства та обставинах справи, а зводяться до цитування позовної заяви та тлумачення чинного законодавства на власний розсуд апелянта з метою задоволення його позову.

Суд першої інстанції навів обґрунтовані доводи, як обставинам добровільного укладання кредитного договору на певних умовах, так і порядку видачі кредиту, який встановлений кредитним договором. За таких умов, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК та підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: