АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа №22-ц/796/7989/2015 Головуючий у І інстанції - Чередніченко Н.П.
Доповідач - Заришняк Г.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в Апеляційному суді міста Києва цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_2 - ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про вселення та за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності та вселенні,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1. та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2 - ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про вселення.

Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.02.2009 року за ними та відповідачкою визнано право власності за правом спадкування по 1/3 частині будинку НОМЕР_1, по АДРЕСА_1 за кожним. Проте відповідачка чинить перешкоди у користуванні належною їм частиною будинку, не надає ключі від будинку та погрожує спустити на неї кавказьку вівчарку, яка знаходиться на території будинку. З метою захисту своїх порушених прав, позивачі просили суд вселити їх до будинку НОМЕР_1, по АДРЕСА_1.

Третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності та вселенні.

Зазначала, що з 20.09.1975 року по 14.01.1982 року вона перебувала у шлюбі зі спадкодавцем ОСОБА_5 Під час шлюбу вони проживали у дерев'яному житловому будинку за адресою НОМЕР_1, по АДРЕСА_1. За період шлюбу вказаний будинок був капітально перебудований: було проведено укріплення фундаменту, заміна стін і даху, проведено перепланування внутрішніх стін. Будинок був підключений до центрального водопроводу та газифікований. Враховуючи, що після проведення капітального ремонту під час шлюбу з ОСОБА_6 за рахунок спільних зусиль і грошових затрат другого з подружжя будинок істотно збільшився у своїй цінності, а тому згідно зі ст. 22, 25 КпШС УРСР вказаний будинок став спільною сумісною власністю. На підставі викладеного, просила суд визнати житловий будинок НОМЕР_1, по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4, та у зв'язку з цим змінити частки у праві власності, визнавши за нею 1/2 частину будинку, а за відповідачами по 1/6 частині цілого будинку. Вселити її до вказаного будинку.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_2 - ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про вселення задоволено.

Вселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 до будинку за адресою: АДРЕСА_1

Позовні вимоги третьої особи ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності та вселення задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1. У зв'язку із зменшенням спадкової маси в будинку визнано, що частки у будинку становлять:

ОСОБА_4 - 1/2 цілого будинку, ОСОБА_1 - 1/6 частина цілого будинку, ОСОБА_2 - 1/6 частина цілого будинку. Прийнята частина спадщини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 становить 1/6 частину цілого будинку.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва від 28 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_2 задоволено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності та вселення скасовано, ухвалено нове рішення наступного змісту: у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності та вселенні - відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 22 квітня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_8, задоволено частково, рішення Апеляційного суду міста Києва від 28 жовтня 2014 року в частині вимог ОСОБА_4 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності та вселення скасоване, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просять рішення суду частині вимог ОСОБА_4 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності та вселення скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального закону.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав і доводів, викладених в ній.

Представник ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду законним.

ОСОБА_2 - ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. .

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_2 від 26.10.1998 року, виданого Московською районною державною адміністрацією м. Києва, будинок НОМЕР_1, по АДРЕСА_1 належав на праві приватної власності ОСОБА_9

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 лютого 2009 року, яке є чинним, визнано за ОСОБА_10 та ОСОБА_2 право власності за правом спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_5 по 1/3 частині будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 за кожним.

Даним судовим рішенням встановлено, що на підставі рішення № 26 виконкому Кагановичської районної ради депутатів трудящих від 07.01.1949 року ОСОБА_9 було надано право індивідуальної забудови земельної ділянки по АДРЕСА_2.

22.06.1951 року останній уклав договір на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою АДРЕСА_1

У вказаному будинку проживали та були зареєстровані ОСОБА_9, його син ОСОБА_2 та онук ОСОБА_5 до дня своєї смерті.

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. помер, після його смерті відкрилася спадщина на жилий будинок НОМЕР_1, по АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності від 26.10.1998 р., що видане згідно з розпорядженням Московської районної державної адміністрації м.Києва №1094 від 27.08.1998 р. за заявою ОСОБА_5, але на ім»я померлого діда ОСОБА_9.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як видно зі справи, з 20.09.1975 року по 14.01.1982 року внук забудовника спадкодавець ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого вони мають доньку ОСОБА_11

Відповідно до вимог ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з ч. 1 ст.24 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них

Статтею 25 вказаного Кодексу передбачено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, за змістом ст. 25 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР особисте майно дружини, чоловіка може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за наявності сукупності таких умов: майно є власністю одного з подружжя, істотність збільшення вартості майна, збільшення такої вартості саме за час шлюбу, а також за наявності спільних трудових чи грошових затрат обох з подружжя або затрат другого з подружжя.

Відповідно до роз»яснень, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 р. №7, суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому у встановленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. За позовом дружини, членів сім»ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд вправі провести незакінченого будівництвом будинку, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. При неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

З матеріалів справи вбачається, що на час перебування ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 в період 20.09.1975 р. по 14.01.1982 р. спірний будинок не був прийнятий в експлуатацію та не зареєстрований у встановленому порядку, не перебував у власності чоловіка третьої особи, який не був забудовником, не отримував земельну ділянку під забудову й не будував спірний будинок, а фактично прийняв спірне домоволодіння у спадщину, проживаючи там після смерті батька у 1981 р. та дружини забудовника, яка померла в 1991 р., тобто після розірвання шлюбу між ОСОБА_4

Згідно з розпорядженням Московської районної державної адміністрації м.Києва №1094 від 27.08.1998 р. за заявою ОСОБА_5, але на ім»я померлого діда ОСОБА_9, спірне будинковолодіння було прийнято в експлуатацію та видано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 26.10.1998 р. на ім»я померлого ОСОБА_9 (а.с135-126).

Дане розпорядження є чинним на даний час.

Згідно з вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України, розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_4 не надано суду належних та переконливих доказів, які б давали підстави для визнання будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, пред'являючи позов у тому чисті і на підставі ст. 17 Закону України «Про власність», ОСОБА_4 посилалася на те, що вона вкладала кошти та трудові зусилля в капітальний ремонт спірного житлового будинку, у результаті чого його вартість істотно збільшилася, а тому вона має право на Ѕ частину будинку.

Разом з тим, й дані доводи ОСОБА_4 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, будь-якого документу, який би підтверджував участь ОСОБА_4 у будівництві чи у ремонті будинку справа не містить.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Згідно з ро»ясненнями, що містяться в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовом про захист права приватної власності», що відповідно до діючого на той час законодавства спільною сумісною власністю було: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС УРСР); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»).

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, не дав належної оцінки висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 09 грудня 2013 року (а.с. 88-102), яким встановлено залишкову вартість спірного житлового будинку в цінах на 1965 рік у розмірі 1 087 крб., а також висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 04 листопада 2013 року (а.с. 103-114), яким встановлено залишкову вартість цього будинку після капітального ремонту в цінах на 16 березня 2001 року у розмірі 17 756 грн.

Із висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 04 листопада 2013 року вбачається, що будівлі та споруди домоволодіння мають час забудови в період з 1951 р. по 1977 р. (а.с.106).

ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 в період з 20.09.1975 р. по 14.01.1982 р.

Вказані висновки експертних будівельно-технічних досліджень не містять даних на скільки збільшилася вартість спірного житлового будинку у зв»язку з виконанням в 1977 р. прибудов до нього, їх вартість в цінах на час здійснення прибудов, а тому не можуть бути достатніми доказами на підтвердження позовних вимог ОСОБА_4 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю.

Показання допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 також не є переконливими доказами на підтвердження участі ОСОБА_4 у розбудові будинку. Вказані свідки є близькими родичами та подругами позивачки, обставини, про які вони повідомляли суду, відомі їм зі слів самої ОСОБА_4 Жоден зі свідків не навів переліку робіт, добудов чи перебудов, які за їх словами провела ОСОБА_4, та за чиї кошти ремонтувався будинок, ступінь участі ОСОБА_4 в розбудові будинку.

Суд першої інстанції не звернув уваги на приведені обставини та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необхідним задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності та вселенні - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14 липня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності та вселенні - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, про зміну часток у праві власності та вселенні - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: