Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Демянчук С.В.

судді: Ковалевича С.П., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Коробчук А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 06 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: реєстраційна служба Рокитнівського районного управління юстиції про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності договору дарування земельної ділянки, та за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: реєстраційна служба Рокитнівського районного управління юстиції про припинення права власності на нерухоме майно внаслідок його знищення,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 06 липня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: реєстраційна служба Рокитнівського районного управління юстиції, про визнання договорів недійсними, та зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: реєстраційна служба Рокитнівського РУЮ Рівненської області про припинення права власності на нерухоме майно внаслідок його знищення відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Вважаючи дане рішення незаконним представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вважає, що вказане рішення суду в частині відмови у _____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/2077/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: Власик Н.М.

Доповідач : Демянчук С.В.

задоволенні позову ОСОБА_2 є незаконним та необгрунтованим, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, неповно з'ясовано судом обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, в зв'язку з чим дане рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

Вказує, що на час укладання договору дарування земельної ділянки від 17 січня 2014 року в провадженні судових органів знаходились цивільні справи, предметом яких є як право на саму земельну ділянку площею 0,0085 га за адресою АДРЕСА_1 так і порядок набуття права власності на вказану земельну ділянку, що підтверджено відповідними ухвалами про відкриття проваджень у справі.

В зв'язку з цим при укладанні оспорюваного договору дарування земельної ділянки від 17 січня 2014 року, не було дотримано вимог ст.ст. З, 6, 11, 13, 203 ЦК України, оскільки укладання даного договору дарування ОСОБА_4 та ОСОБА_1, є здійснення своїх цивільних прав та виконання обов'язків з порушенням добросовісності, моральних засад суспільства у спосіб зловживання правом, що направлене на порушення права ОСОБА_2 зокрема права на користування земельною ділянкою, що є власністю держави.

Вказане право підтверджено у висновках Рівненського апеляційного суду від 22 серпня 2014 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 грудня 2014року у справі № 571/17/2014 за позовом ОСОБА_2 до Рокитнівської селищної ради, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, Реєстраційна служба Рокитнівського районного управління юстиції, ОСОБА_1, про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним та його скасування, а саме зазначено, що право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 не припинено, а тому він має право і на земельну ділянку на якій вона розташована і необхідну для її обслуговування.

Також аналогічні висновки викладені в рішеннях судів у цивільні справі № 571/823/13-ц за позовом ОСОБА_2 до Рокитнівської селищної ради Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4, про визнання рішення Рокитнівської селищної ради Рівненської області № 246 від 11 вересня 2010 року «Про надання дозволу ОСОБА_4 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в АДРЕСА_1» та його скасування.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем порушення його права при укладанні 17 січня 2014 року відповідачами за первісним позовом договору дарування не відповідають обставинам справи.

Крім того вказує, що суд першої інстанції не наводить жодного мотиву неврахування при ухваленні оскаржуваного рішення мотивів викладених у зазначених судових рішеннях/ які є чинними/, що є порушенням вимог ст.ст. 60, 61, 212, 213, 215 ЦПК України..

Просив рішення суду першої інстанції від 06 липня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити повністю.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вважає, що вказане рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову є незаконним та необгрунтованим, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, неповно з'ясовано судом обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Вказує, що судом першої інстанції було встановлено факт фізичної відсутності багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_1 (рішення апеляційного суду Рівненської області від 30 квітня 2014 року) та факт виникнення у ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 0,0085 га на підставі договору від 17 січня 2014 року.

Зазначає, що оскільки право власності на земельну ділянку набуто ним на законних підставах, то єдиним способом захисту його права є припинення в судовому порядку права власності на відсутнє в натурі нерухоме майно ОСОБА_2, яке на даний час не припинене.

Припинення в судовому порядку права власності на відсутнє в натурі нерухоме майно ОСОБА_2 в повній мірі відповідає вимогам ст. 16, ч. 2 ст. 346 ЦК України та ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Просив рішення суду першої інстанції від 06 липня 2015 року скасувати частково в частині відмови йому у задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення яким задоволити позовні вимоги по зустрічному позову та припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована за ним на підставі Договору дарування р. № 342 від 11 лютого 2009 року, у зв'язку із її фізичним знищенням, а в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 залишити без змін.

ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні доводи своєї апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги поданої довірителем підтримала та просила її задовольнити, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

ОСОБА_4, ОСОБА_1, представник реєстраційної служби Рокитнівського районного управління юстиції в судове засідання не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать розписки про отримання судової повістки, тому є правові підстави для розгляду справи в їх відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання : 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів того , що в зв'язку з переходом права власності на спірну земельну ділянку внаслідок договору дарування були порушені його права . Позивачем суду не надано доказів того , що саме даруванням спірної земельної ділянки відповідачі порушили законні права позивача , оскільки площа цієї земельної ділянки є незначною , вона є частиною земельної ділянки за вказаною адресою. Крім того, судом приймається до уваги те , що Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 23. 12.2013 року , на підставі якого ОСОБА_4 подарувала належну їй земельну ділянку сину, не визнано недійсним, що не перешкоджало дарувальниці вчиняти договір дарування .

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може.

Встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності відповідно до договору дарування від 11 лютого 2009 року належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 житловою площею 15,2 м.кв., загальною площею 23,5 м.кв.

Рішенням Рокитнівської селищної ради № 246 від 11 вересня 2012 року ОСОБА_4 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1. Рішенням Рокитнівської селищної ради № 590 від 20 грудня 2013 року земельна ділянка, на яку було складено проект землеустрою, була передана ОСОБА_4 у власність, ОСОБА_4 було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів. 17 січня 2014 року ОСОБА_4 відповідно до договору дарування земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 площею 0,0085 га подарувала належну їй земельну ділянку ОСОБА_1, договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Рокитнівського районного нотаріального округу, реєстровий № 60, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 січня 2014 року (а.с. 14 т. 1).

Рішення, на підставі яких ОСОБА_4 отримала у власність спірну земельну ділянку, скасовані в судовому порядку, в тому числі рішення Рокитнівської селищної ради № 590 від 20 грудня 2013 року скасовано рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22 серпня 2014 року .

З матеріалів справи беззаперечно вбачається, що спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з приводу земельної ділянки, в тому числі і яка є об'єктом в даному спорі має місце з серпня 2013 року.

Обставини, які стосуються даного спору були предметом дослідження судами неодноразово та є встановленими відповідно до судових рішень, які набрали законної сили.

Так, відповідно до ухвали від 17 грудня 2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою залишено без змін рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 серпня 2014 року /згідно цього рішення апеляційного суду рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 03 липня 2014 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову та позовні вимоги ОСОБА_2 про скасування рішення органу місцевого самоврядування задоволено. Скасовано рішення Рокитнівської селищної ради Рівненської області від 20 грудня 2013 року № 590 про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1. У решті рішення суду (про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування і стягнення судового збору) залишено без змін/ - є встановленими обставини, які стосуються правовідносин, які склалися між сторонами./ т. 1 ас. 188-194/. Встановлено, що на підставі договору дарування від 11 лютого 2009 року позивач ОСОБА_2 є власником квартири на квартиру АДРЕСА_1 та право власності на вказану квартиру у встановленому законом порядку не припинено.

Згідно з рішенням апеляційного суду Рівненської області від 02 листопада 2013 року встановлено, що рішенням Рокитнівської селищної ради Рівненської області від 16 квітня 2004 року № 501 власникам квартир багатоквартирного житлового будинку за спільною заявою надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою про відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, для обслуговування багатоквартирного будинку. Рішення Рокитнівської селищної ради Рівненської області № 501 від 16 квітня 2004 року у встановленому законом порядку не скасовано.

У зв'язку з тим, що між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 існує спір про право користування земельною ділянкою, 25 листопада 2013 року було подано до Рокитнівської селищної ради Рівненської області заяву про невинесення на розгляд ради питання затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачки для будівництва індивідуальних гаражів орієнтовною площею 0,01 га по тій же адресі за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови.

Так, відповідно до рішення Рокитнівського районного суду від 01 серпня 2013 року Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 03 липня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним рішення Рокитнівської селищної ради Рівненської області від 20 грудня 2013 року № 590 "Про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 ".

У задоволенні позову до Рокитнівської селищної ради Рівненської області про скасування рішення Рокитнівської селищної ради Рівненської області від 20 грудня 2013 року № 590 "Про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 ", відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22 серпня 2014 року рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 03 липня 2014 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про скасування рішення органу місцевого самоврядування задоволено. Скасовано рішення Рокитнівської селищної ради Рівненської області від 20 грудня 2013 року № 590 "Про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 ".

У решті рішення суду (про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування і стягнення судового збору) залишено без змін.

Однак, незважаючи на те, що в суді на розгляді перебувала справа про визнання незаконним та скасування рішення Рокитнівської селищної ради Рівненської області від 11 вересня 2012 року № 246, подана від імені позивача ОСОБА_2 до Рокитнівської селищної ради Рівненської області заява з проханням не виносити на розгляд сесії питання про затвердження проекту землеустрою, 20 грудня 2013 року Рокитнівською селищною радою Рівненської області було прийнято рішення № 590 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуальних гаражів площею 0,0085 га по АДРЕСА_1 за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови.

Відповідно до рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 01 серпня 2013 року визнано незаконним рішення Рокитнівської селищної ради Рівненської області від 11 вересня 2012 року № 246, яким було надано ОСОБА_4 дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуальних гаражів орієнтовною площею 0,01 га по АДРЕСА_1 за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови.

Також, зазначеною ухвалою встановлено, що передача у приватну власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки порушує права позивача ОСОБА_2 на вільне користування, володіння та розпорядження об'єктом приватної власності, а саме квартирою АДРЕСА_1 та конституційне право на користування земельною ділянкою для задоволення потреб реалізації права власності на нерухоме майно, оскільки унеможливлює проведення позивачем робіт з реконструкції квартири чи вчинення інших дій у своїх інтересах.

Таким чином, встановлено, що ОСОБА_4 беззаперечно була обізнана в тому, що з серпня 2013 року по 2014 рік / в тому числі і на час укладення оспорюваного договору дарування / судом розглядалися справи про визнання недійсним рішень селишщої ради, якими було передано у власність земельну ділянку площею 0, 0085 га та які було відповідно до вищезазначених рішень суду скасовано на відновлення порушеного права ОСОБА_2

Відповдно до ч. 5 ст. 124 Конституції судові рішення ухвалюються іменем України і є обов,язковими до виконання на всій її території усіма без винятку органами державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, організаціями, установами, посадовими особами, а також окремими громадянами та їх об,єднаннями.

Стаття 203 ч.ч.1,2 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені серед іншого і частинами 1, 2 статті 203 ЦК України.

Визнаючи правочин недійсним та задовольняючи позовні вимоги, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачка ОСОБА_4, як особа, яка вчиняла оспорюваний правочин була дарувальником за спірним договором дарування, знала про скасування рішення Рокитнівської селищної ради, зокрема, в частині передачі у власність земельної ділянки площею 0, 0085 га та , знала про судові спори з цього приводу, однак, щоб уникнути виконання рішення суду про передачу територіальній громаді спірної земельної ділянки, відновити порушене право позивача, діяла всупереч інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, а відтак ці підстави у відповідності до ст. 203 ч.ч.1,2 є підставою про визнання договору дарування недійсним.

За втановлених обставин обгрунтованими є вимоги позивача про застосування наслідків недійсності до вказаного договору дарування земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,0085 га укладений 17 січня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, та посвідчений приватним нотаріусом Рокитнівського районного нотаріального округу, реєстровий № 60, шляхом скасування запису № 4296677 від 17. 01. 2014 року про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку .

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідачами не надано в спростування зазначених обставин належних та достатніх доказів.

Доводи представника ОСОБА_1 не спростовують висновків суду.

Не грунтуються на положеннях ст.ст. 116, 152 ЗК України доводи апелянта про чинність свідоцтва про право власності відповідачки на спірну земельну ділянку,.

Поняття, зміст права власності на землю та підстави його набуття визначено в нормах ст.ст. 78, 81, 116 ЗК України.

За змістом ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набували права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст. 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) та виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Отже, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право власності має абсолютний характер та є непорушним.

Забезпечуючи усім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Рівність умов захисту прав власності на землю випливає з норм ст.ст. 21, 55 Конституції України та ст. 152 ЗК України.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі ст. 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

В даній справі встановлено, що таке право відповідачки посвідчене свідоцтвом про право власності і є похідним від відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки.

Таким чином, за змістом ст. 152 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), визнання недійсним державного акта на право власності на землю /чи свідоцтва/ як самого по собі правовстановлюючого документа, не передбачено зазначеною нормою.

Вимога захисту порушених прав власника чи землекористувача на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним, що і було зроблено позивачем та підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Разом з цим, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права власності на спірне нерухоме майно внаслідок його знищення законним та обгрунтованим, як таке що відповідає вимогам ст. 349 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 349 ЦК України примусове припинення права власності може відбутися внаслідок знищення майна. Якщо майно підлягало державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Власник за своїм бажанням має право визначити фактичну та юридичну долю речі. Одним з видів такої фактичної та юридичної долі речі є знищення майна. Знищення майна належить до таких способів припинення права власності, коли власник за своїм бажанням, добровільно припиняє своє право власності, або ж право власності припиняється поза волею власника в результаті випадку, непереборної сили або неправомірних дій інших осіб .

Оскільки беззаперечними доказами, в тому числі рішеннями суду щодо даних обставин, встановлено, що знищення майна позивача ОСОБА_2, а саме демонтаж належної йому квартири № 3, відбулось не з його згоди і на даний час здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом умисного пошкодження цього майна, тому суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення цих позовних вимог.

Щодо даних висновків суд навід відповідні мотиви та докази з якими погоджується колегія суддів.

Поскільки доводи апеляційної скарги висновків суду в частині відмови в задоволенні зустрічних вимог не спростовують, та зводяться лише до критики висновків суду, та, враховуючи, що суд першої інстанції, вирішуючи спір в зазначеній частині, правильно встановив дійсні обставини справи, з'ясував характер взаємовідносин сторін, постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, та зважаючи, що не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_4.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313-317 ЦПК України, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 06 липня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: реєстраційна служба Рокитнівського районного управління юстиції про визнання договору дарування недійсним та застосування наслідків недійсності договору дарування земельної ділянки скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,0085 га укладений 17 січня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Рокитнівського районного нотаріального округу, реєстровий № 60.

Застосувати наслідки недійсності до вказаного договору дарування земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,0085 га укладений 17 січня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Рокитнівського районного нотаріального округу, реєстровий № 60, шляхом скасування запису № 4296677 від 17.01.2014 року про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку.

В решті залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : З.І. Буцяк

А.М. Шеремет