Справа № 204/2376/15-ц
Провадження № 2/204/1419/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

при секретарі Данілян Л.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Красногвардійський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про виділення частки в праві власності,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05.03.2013 року стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 2 397 900,00 грн. Рішення на теперішній час не виконано. Позивач зазначає, що відповідачам по справі належить квартира АДРЕСА_1 на праві спільної власності, на підставі розпорядження органу приватизації від 23.12.1996 року № 8/293 96. Право власності на квартиру зареєстровано в БТІ, про що внесено відповідний запис № 190 п 97. У свідоцтві про право власності на житло не зазначені частки співвласників, які відповідно ст. 357 ЦК України є рівними. Посилаючись на ст. 371 ЦК України просить суд припинити право спільної сумісної власності на вищезазначену квартиру, встановити, що долі співвласників є рівними, по ? частині за кожним співвласником, встановити, що ОСОБА_2 на праві спільної власності належить ? частина квартири, та виділити цю частку шляхом поділу в натурі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позові та просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що він має будинок у смт. Ювілейне, який має намір продати з метою задоволення вимог позивача. Також пояснив, що виділення його частки у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру не вирішить питання з оплатою боргу, крім того повідомив, що проти виділення заперечують інші співвласники, оскільки це порушує їх права та обовязки.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили.

Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 169 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 157 ЦПК України, дану справу слід розглянути у відсутність відповідачів на підставі наявних доказів у загальному порядку.

Вислухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, судом встановлені наступні фактичні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05.03.2013 року по справі № 419/7595/2012 з відповідача, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто суму боргу у розмірі 2 397 900,00 грн.( а.с. 4).

Згідно свідоцтва про право власності виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів від 23 грудня 1996 року, квартира, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Пушкіна, б. 75, кв. 1 належить на праві спільної власності громадянам ОСОБА_4, ОСОБА_5. ОСОБА_2, ОСОБА_6 (а.с. 5).

Згідно технічного паспорту на квартиру право власності на квартиру зареєстровано у Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 190п-57 (а.с. 6).

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже, законодавець встановлює презумпцію спільної сумісної власності. Виключення становлять випадки визначення часток у праві спільної власності, у такому випадку спільна власність є частковою.

Згідно відповіді КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 4924 від 12.05.2015 року, станом на 31.12.2012 року кожному з відповідачів належить по ? частині квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.

Оцінюючи зазначений доказ по справі на підставі ст. 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні суд не приймає цей доказ до уваги, оскільки відповідь БТІ надана станом на 31 грудня 2012 року, після чого минув значний час. Крім того, БТІ не вповноважена встановлювати та визначати розмір часток у праві спільної сумісної, або часткової, власності. Суду не надано належних доказів на підтвердження факту визначення між співвласниками спірного майна їх часток у праві спільної власності (як то рішення суду про визначення часток, договору між співвласниками про визначення часток тощо,) а тому суд, керуючись статтею 368 Цивільного кодексу України вважає, що спірна квартира належить власникам майна на праві спільної сумісної власності.

Законом передбачені випадки припинення права спільної сумісної власності, а саме, це припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників (стаття 365 ЦК України), поділ майна, що є у спільній сумісній власності (стаття 372 ЦК України), та виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності (стаття 370 ЦК України). Припинення права спільної сумісної власності за вимогою інших осіб, які не належать до кола співвласників, законом не передбачено, а тому в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити.

За загальним правилом вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ст. 370, 372 ЦК України). Таким чином вимоги позивача про встановлення факту рівності часток усіх співвласників у праві спільної власності на квартиру розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, б. 75, кв. 1 задоволенню не підлягають, оскільки презумпція рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності встановлена законом і додаткового визнання за рішенням суду не потребує.

Крім того, позивач просив суд встановити, що ОСОБА_2 на праві спільної власності на квартиру, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Робоча, б. 75, кв. 1 належить ? частина. Суд зазначає, що цивільно-процесуальним законодавством, зокрема ст. 379 ЦПК України, передбачено право суду за поданням державного виконавця визначити частку майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.

Щодо вимог про виділення частки ОСОБА_2 шляхом виділу частки боржника та її поділу в натурі, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 371 ЦК України, кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому ст. 366 цього Кодексу.

Відповідно до приписів статті 366 ЦК України, яка має бути застосована до спірних правовідносин, кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Нормами статті 371 ЦК України визначений спосіб захисту прав кредитора у разі недостатності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, та особливості звернення на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності. Особливістю звернення стягнення на частку в спільній власності є невизначеність часток кожного зі співвласників, що обумовлює необхідність попереднього визначення судом частки, на яку буде звернене стягнення.

Кредитором, який наділений правом звернути стягнення на частку в майні, що є в спільній частковій власності, може бути будь-яка особа, що має право на стягнення з боржника певної суми, у тому числі, інший співвласник спільного майна, на яке звертається стягнення. Волевиявлення кредитора на звернення стягнення на частку в майні, що є в спільній частковій власності, може виражатися в пред'явленні ним: 1) позову про виділ частки боржника зі спільного майна в натурі з подальшим зверненням стягнення на неї; 2) вимоги про продаж боржником своєї части в праві спільної часткової власності, у тому числі іншим співвласника; 3) вимоги або позову про продаж з публічних торгів; 4) вимоги або позову про переведення на кредитора прав та обов'язків співвласника-боржника. З урахуванням наведеного суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем обраний у якості способу захисту своїх прав, саме виділ частки майна боржника та її поділ в натурі, який можливий лише у випадку наявності згоди на це інших співвласників майна. В той же час, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того факту, що інші співвласники квартири не заперечують проти виділу частки майна в натурі. А тому, суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог і застосувати інший спосіб захисту прав, передбачений ст. 366 ЦК України.

Виділ частки в натурі неможливий тоді, коли він не допускається згідно із законом, тому що спільне майно є неподільною річчю. Для визначення в натурі частки, що підлягає виділу зі спільного майна, може бути призначена відповідна судова експертиза. Слід зазначити, що представнику позивача розяснювалися права та обовязки, відповідно до положень ст. 131 ЦПК України щодо подання доказів, положення ст. 10 ЦПК щодо сприяння судом у отриманні доказів, але він не скористався наданим йому правом та не заявляв у суді клопотання про призначення відповідної експертизи.

Згідно із роз'ясненнями наданими у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Суду не надано належних доказів на підтвердження факту можливості виділу частини відповідача в натурі, а тому вимоги в цій частині підлягають залишенню без задоволення.

Суд зазначає, що застосування до виниклих правовідносин положень статті 371 ЦК України можливе лише у разі недостатності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення. Але позивачем не доведено факту недостатності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, та не надано доказів відсутності іншого майна у відповідача, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги позивача, шляхом звернення на нього стягнення.

Натомість, відповідачем в судовому засіданні надано суду докази наявності в нього іншого майна, за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги кредитора (а.с. 94-104).

Крім того, позивач при зверненні до суду зазначив, що рішення Красногвардійського районного суду від 05.03.2010 року не виконане, в той же час доказів на підтвердження цього факту суду не надав. Суд не приймає до уваги лист Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ № 34344/18 від 18.12.2014 року (а.с. 7-8), оскільки зі змісту листа не можливо встановити, яке саме рішення суду перебуває на виконанні у відділ ДВС, про стягнення з кого та на чию користь відкрито виконавче провадження.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Крім того, суд вважає, що ані позивачем в позовній заяві, ані його представником у судовому засіданні не доведено обставин, які свідчать про порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів, що зумовило звернення позивача з даним позовом до суду з метою їх захисту. За таких обставин, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що пред'явлений позивачем позов слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому судові витрати по справі підлягають віднесенню на позивача.

На підставі ст.ст. 355-357, 364-366, 370-372 ЦК України та керуючись ст.ст. 3-4, 10-11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 третя особа Красногвардійський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез