Справа № 640/8375/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.,

за участю секретаря Левченко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

08.05.2015 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просить встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу в період з 1990 року по 07.05.2015 року, визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ідеальну частку нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності та визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину ідеальної частки нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. В обгрунтування зазначених вимог посилалась на наступне. Позивач в період з 1990 року по теперішній час проживає з відповідачем однією сім'єю як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу. Спочатку вони спільно проживали за адресою: АДРЕСА_1, а наразі проживають за адресою: АДРЕСА_3. За час спільного проживання позивач та відповідач мають спільний побут, спільний бюджет, мають спільну дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, спільно ведуть підприємницьку діяльність, спільно приймають всі рішення, пов'язані з підприємницькою діяльністю, займаються вихованням та навчанням спільної дитини, разом проводять вільний час, облаштовують своє житло тощо. Встановлення даного факту потрібно позивачеві для розподілу спільного майна подружжя та набуття права власності на нього, оскільки позивач має законне право на це, оскільки на придбання вказаного майна витрачались спільні сімейні кошти та всі питання, пов'язані із утриманням, обслуговуванням та використанням вказаної частини нежитлової будівлі вирішуються спільно. Крім того, позивач брала участь у покупці цієї нежитлової будівлі, однак було вирішено оформити це майно на відповідача як фізичну особу. Тому, зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 в судове засідання з`явились, позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити.

Відповідач в судове засідання з'явився, позов визнав в повному обсязі та просив задовольнити його.

Третя особа та його представник ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились, повідомлені належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3. (а.с. 8-18).

Позивач та відповідач мають спільну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, де

батьками зазначені позивач та відповідач, що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с. 22).

Позивач проживала за адресою реєстрації відповідача, що підтверджується медичною документацією, де вказана адреса проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_1: АДРЕСА_1. (а.с. 24-27).

До матеріалів справи долучені фотокартки, з яких вбачається, що позивач та відповідач разом з дитиною проводять дозвілля та свій час. (а.с. 28-40).

Показаннями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 підтверджено, що дійсно позивач та відповідач проживали однією сім'єю з 1990 року, спочатку за адресою: АДРЕСА_1, а потім переїхали та стали проживати за адресою: АДРЕСА_3, мають спільну дитину, спільний побут, завжди разом займаються вихованням дитини, мають звичайні подружні відносини. (а.с. 41-48).

За приписами ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до вимог ч.2 ст.21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Так званий "цивільний шлюб" - це побутова категорія, яка свідчить лише про наявність однієї ознаки шлюбу - сімейного союзу жінки та чоловіка. Отже, жінка та чоловік у цьому союзі мають статус сім'ї, але не мають статусу подружжя.

Ознаками родини є спільне проживання, наявність при цьому проживанні спільного господарства, проява шлюбних відносин перед іншими особами (в листуванні, документах, спільних заявах та ін.), взаємна підтримка один одного, проживання з ними дітей та інші обставини, які можуть характеризувати відносини між чоловіком та жінкою як сімейні.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно з ч. 2 цієї статті у судовому порядку встановлюються факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 60 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при розгляді цієї справи позивачу необхідно було довести спільне проживання з відповідачем, ведення спільного побуту, існування взаємних прав та обов'язків сторін, та мету встановлення факту.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Позивач просить визнати період сумісного проживання з відповідачем з 1990 року.

Однак, нормами Кодексу про шлюб і сім'ю України, який був чинним до січня 2004 року, не було передбачено можливості визнання факту спільного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу як підставу для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

Оскільки Сімейний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року, то ст. 74 СК України не розповсюджується на правовідносини, які виникли до дати набрання ним законної сили, а тому у судовому порядку не можуть встановлюватись факти проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу до 1 січня 2004 року, оскільки вони не породжують правових наслідків. За вказаний період необхідно звертатися до суду з позовом про поділ майна і доводити обставини, передбачені ст. 17 Закону України «Про власність».

Таким чином, позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім'єю позивача та відповідача без шлюбу в період з 1990 року по 07.05.2015 року підлягає задоволення частково, а саме за період з 01.01.2004 року по 07.05.2015 року.

29.01.2004 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3, ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, відповідно до якого ОСОБА_11 продала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 купили нежитлову будівлю літ. А-1, цегла, загальною площею 61,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в рівних частинах, по ? частині кожний. (а.с. 49-50).

Відповідно до ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі . Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 30.08.2007 року та ухвал Київського районного суду м. Харкова від 26.09.2007 року, 08.10.2007 року, 26.10.2007 року, за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлове приміщення літ. «А-2» з вбудованими приміщеннями для мілко-роздрібної торгівлі під кафе та більярдну, де приміщення №5 самовільно реконструйоване, приміщення №12, частина приміщень №13 площ. 66,1 кв.м., №№ 14,15,16,17,18,19 1-го поверху; приміщення №№ 1,2,3,4 2-го поверху самовільно побудовані, загальною площею 585 кв.м., розташоване по АДРЕСА_2 в літ. «А-2». (а.с. 51-55).

Отже, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та технічного паспорту на громадський будинок, нежитлова будівля літ. «А-2» загальною площею 585,0 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності відповідачу та третій особі ОСОБА_3 (а.с. 56-60).

У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Крім того, суд враховує що між подружжям, у порядку ст. ст. 60, 70, 74 СК України, ділиться те майно, набуте у шлюбі та/або під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, яке є наявним у натурі та перебуває у власності чоловіка та жінки.

Для встановлення таких обставин з'ясовується час набуття та джерело отримання коштів на придбання майна, що є об'єктом поділу.

В судовому засіданні встановлено, що на виконанні Дзержинського ВДВС ХМУЮ знаходиться виконавчий лист №638/9533/13-ц, 2/638/4099/13 виданий 27.07.2013 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з відповідача на користь позивача 2 920 241,10 грн. та судового збору в сумі 3441,00 грн. (а.с. 107-108).

Крім того, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.04.2014 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто витрати на відшкодування вартості поліпшення майна у розмірі 2600220,00 грн., відсотки у розмірі 1560132,00 грн. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22.05.2014 року, дане рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.09.2014 року, касаційна скарга ОСОБА_2 відхилена, рішення залишено без змін. (а.с. 114-121).

Також розглядаючи позивні вимоги про визнання за позивачкою права спільної власності на спірне нерухоме майно, суд враховує п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", відповідно до яких вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої

їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові N 6-66цс13 від 18 березня 2013 року, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідач в судовому засіданні визнав позов повністю та пояснив, що дійсно сторони мають спільний бюджет, спірне майно було придбано в результаті спільної праці, та позивач також надавала кошти для придбання вказаного майна. А третя особа ОСОБА_3 здійснюв поліпшення спірного майна, що встановлено рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18.04.2014 року. А посилання, представника третьої особи ОСОБА_6 щодо відмови в задоволенні позову, оскільки з відповідача стягнуто на користь позивача кошти, то дане посилання є не обгрунтованим, оскільки це не суперечить рішенням судів щодо боргів відповідача і не перешкоджає їх стягненню.

Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, сторони розуміють наслідки відповідних процесуальних дій, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Таким чином, суд задовольняє позовні вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю позивача та відповідача ? частки нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка належить відповідачу на праві спільної сумісної власності та визнає за позивачем право власності на ? частину вказаної нежитлової будівлі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Зважаючи на вищенаведене, керуючись ст.ст. 3,15,16,321,328,355,368 ЦК України, ст.ст.60, 70,71,74 СК України, ст.ст.3,4,10,11,15,60,61,174,209,212-215,218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна та визнання права власності - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7 як чоловіка та жінки без шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 07 травня 2015 року.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ? частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Визнати за ОСОБА_1, і.н. НОМЕР_1, право власності на ? частину нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2, і.н. НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, і.н. НОМЕР_1, судові витрати в розмірі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривень 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківськоїобласті, через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий -