АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ а/п 22-1896/14 Головуючий у 1 інстанції: Лазаренко В.В.
Доповідач: Нежура В.А.
У Х В А Л А

Іменем України

27 січня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Соколової В.В., Невідомої Т.О.

при секретарі: Троц В.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Вікторія Юріївна, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Головне управління юстиції у м. Києві про визнання довіреності недійсною,-

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Вікторія Юріївна, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Головне управління юстиції у м. Києві про визнання довіреності недійсною відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вважає, що суд першої інтонації безпідставно застосував норми Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних сімейних, сімейних і кримінальних справах між України та Російською Федерацією, яка не регулює питання здійснення відповідних нотаріальних дій консульськими установами

Застосування довіреності громадянином України, посвідченої консульською установою іноземної держави щодо надання повноважень іншим особам, в тому числі пов'язаним із розпорядженням відповідним майном, а також здійснення представництва в суді на території України діючим законодавством не передбачено.

Крім того, на думку апелянта, консульські установи Російської Федерації, відповідно до Консульського статуту Російської Федерації, вправі посвідчувати довіреності лише видані громадянами РФ.

В суді апеляційної інстанції представник апелянта підтримав подану скаргу, із викладених в ній підстав, відповідачі та треті особи в судове засідання не з'явились, про місце, день та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30.09.2010 р. завідуючим консульським відділом посольства Російської Федерації в Королівстві Камбоджа ОСОБА_15 було посвідчено довіреність на ім'я ОСОБА_10 від імені ОСОБА_3, яка була зареєстрована в реєстрі за НОМЕР_1, підписана уповноваженою особою та скріплена гербовою печаткою.

Відповідно до виданої та посвідченої довіреності від 30.09.2010 р. ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_10 керувати та розпоряджатися всім належним ОСОБА_3 майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, а також ОСОБА_10 було уповноважено на представництво інтересів ОСОБА_3 в усіх судових інстанціях, з усіма правами наданими законом позивачу, відповідачу та третій особі. Довіреність була видана строком на три роки з правом передоручення (а.с.10).

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією стороною іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 3 даної норми передбачає, що одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Таким чином, довіреність є одностороннім правочином.

Частиною 5 статті 202 ЦК України визначено, що до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Частиною 1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволені позову суд виходив із того, що в ході розгляду справи не було доведено, а судом не встановлено, що оформлення та посвідчення оспорюваної довіреності не відповідало внутрішній волі ОСОБА_3 або видача цієї довіреності не була спрямована на реальне настання правових наслідків.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 в будь-який спосіб оспорював вказану довіреність чи подав заяву на її відкликання.

Суд правильно зазначив, що оспорювана довіреність не може бути визнана недійсною або нікчемною за законодавством України, оскільки була посвідчена на території Російської Федерації відповідно до вимог законодавства, що діють на території цієї держави.

До того ж позивачкою не доведено, що оспорювана довіреність не відповідає чинному законодавству РФ, посвідчена не уповноваженою на те особою, або не відповідає волі ОСОБА_3

Твердження представника позивачки про те, що Консульство Російської Федерації здійснює нотаріальне посвідчення довіреностей тільки громадян Російської Федерації є голослівним.

Посилання позивачки на те, що довіреність від імені ОСОБА_3, який є громадянином України, за межами України мала бути посвідчена виключно консульськими установами або дипломатичними представництвами України, і посвідчення довіреності 30.09.2010 року від імені ОСОБА_3 завідуючим консульським відділом посольства Російської Федерації в Королівстві Камбоджа ОСОБА_15 суперечить чинному законодавству України є безпідставною.

Як вбачається з листа заступника директора Департаменту Консульської служби віж 03.09.2014 р. за № 71.ВАВ-17-570/1-4390-14 на території Королівства Камбоджа відсутня закордонна дипломатична установа України. Представлення інтересів України в Королівстві Камбожда за сумісництвом покладено на Посольство України в Соціалістичній Республіці В'єтнам.

Відповідно до ст. 44 Консульського статуту України, затвердженого Указом Президента України від 02.04.1994 р. № 127/94, консул вчиняє нотаріальні дії, передбачені законодавством України. Порядок чинення нотаріальних дій консулом визначається Законом України "Про нотаріат", Консульським статутом, Положення про порядок учинення нотаріальних дії в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затверджених наказом Міністерства юстиції України та Міністерства закордонних справ України від 27.12.2004 року № 142/5/310.

Пунктом 1.2 Положення передбачено, що вчинення нотаріальних дій покладається на консульських посадових осіб, які працюють в дипломатичних представництвах та консульських установах України.

Разом з цим, відповідно до ст. 13 Закону України "Про міжнародне приватне право", документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав в установленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено за коном або міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах держав - членів Співдружності Незалежних Держав від 22 січня 1993 року, ратифікованих із застереженням законом України № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

Чинне законодавство України не обмежує громадян України в праві звертатися до компетентних органів на території інших держав з метою посвідчити довіреність від свого імені на представництво їх інтересів з метою захисту або реалізації належних їм прав.

З огляду на те, що довіреність 30 вересня 2010 року від імені ОСОБА_3 посвідчена уповноваженою особою на території Російської федерації (посольства Російської Федерації), суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати оспорювану довіреність такою, що не відповідає чинному законодавству України і є нікчемною, і яка правомірно була прийнята компетентними органами на території України без будь-якого спеціального посвідчення.

Суд також обґрунтовано відхилив посилання позивачки на те, що діючим законодавством України не передбачено представництво інтересів в суді в порядку передоручення, а також на те, що представник ОСОБА_3 - ОСОБА_11 (який діяв в порядку передоручення від імені ОСОБА_3 .на підставі довіреності № 4609 від 20.10.2010 р., посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою В.Ю., від імені якого діяв ОСОБА_10 на підставі зазначеної вище довіреності від 30.09.2010 р.), не мав повноважень на ведення справи в суді при розгляді позовної заяви поданої від імені ОСОБА_3 про виселення позивачки та ОСОБА_12 з житлового приміщення, як такі, що не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки не впливають на чинність оспорюваної довіреності.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Таким чином, захисту підлягають саме порушені, невизнані або оспорювані особисті немайнові або майнові права та інтерес.

Разом з цим позивачкою та її представником під час розгляду справи в суді не надано суду доказів на підтвердження того, що посвідченням 30.09.2010 р. завідуючим консульським відділом посольства Російської Федерації в Королівстві Камбоджа ОСОБА_15 довіреності на ім'я ОСОБА_10 від імені ОСОБА_3 були порушені особисті права позивачки. Вказаною довіреністю ОСОБА_3 лише надав повноваження ОСОБА_13 на представництво його інтересів в усіх судових інстанціях і право розпоряджатися майном довірителя.

Колегія суддів погоджується із такими висновком суду, який відповідає фактичним обставинам, а також нормам матеріального і процесуального права.

Посилання апелянта на норми Консульського статуту РФ, затвердженого законом від 05.07.2010 р. на підтвердження доводів скарги відхиляються колегією суддів, оскільки вказаний статут набрав чинності з 01.01.2011 р., а спірні правовідносини виникли у вересні 2010 року. Інших нормативних актів, які б забороняли громадянам України звертатися до консульських установ інших держав, зокрема і Російської федерації, апелянтом не зазначено. Відповідно є безпідставним твердження апелянта про неможливість оформлення довіреності, виданої від імені фізичної особи з правом передоручення іншій особі для представництва її інтересів в суді.

Неточна назва в рішенні суду міжнародної Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах держав - членів Співдружності Незалежних Держав від 22 січня 1993 року, не свідчить про неправильне застосування норми матеріального права, у зв'язку із чим колегія суддів вважає необхідним уточнити назву цього нормативного акту.

Не можна погодитися із доводами апелянта стосовно того, що вказана Конвенція не регулює питання пов'язані із здійсненням нотаріальних дій консульськими установами, оскільки порядок оформлення документів, що підтверджують повноваження представника особи під час розгляду цивільних, сімейних і кримінальних справ державами підписантами Конвенції, є складовою предмету Конвенції.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що за загальним правилом, обов'язок перевірити наявність належним чином оформлених повноважень у представника особи в процесі покладається на суд, який розглядає справу і вирішує питання про допускає такого представника до участі у розгляді справи. Відповідно позивачка, яка приймала участь в Солом'янському районному суді м. Києва у справі за позовом ОСОБА_3 до неї та її сина ОСОБА_14 про виселення з жилого приміщення, мала всі можливості висловити свої заперечення з приводу відсутності належних повноважень у представника ОСОБА_3

Інші доводи апеляційної скарги на законність оскаржуваного рішення не впливають і до уваги колегією суддів не приймаються.

Таким чином рішення суду є законним і обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: