Справа № 464/2042/15-ц
пр.№ 2/464/801/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.10.2015 Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого - судді Дулебка Н.І.,

секретар - Кріль Х.О.,

за участі: представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, за участі третьої особи - товариства з обмеженою відповідальністю „Житлово-експлуатаційне підприємство „Стимул-Сихів", про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення, -

встановив:

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, як такий, що вибув на інше постійне місце проживання. Позов мотивовано тим, що відповідач, який є їх внуком, був зареєстрований у вищевказаній квартирі 27.05.1996 р., проте ніколи в квартирі не проживав. Його батьки, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, зареєстрували шлюб 29.09.1990 р. та з часу одруження проживали за місцем реєстрації дружини у АДРЕСА_2. Там народилася їх дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син, відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 За бажанням ОСОБА_7 син позивачів зареєстрував у квартирі ОСОБА_2 В подальшому відносини між подружжям було припинено та шлюб розірвано. Вважають, що відповідач вибув на постійне місце проживання у АДРЕСА_2, оскільки ніколи не проживав за адресою реєстрації свого місця проживання, його особистих речей там ніколи не було, навчався в школі у с. Зимна Вода, а також жодних обов'язків, що випливають з договору найму, не несе.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та пред'явив до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив ухвалити рішення про вселення його у квартиру АДРЕСА_1. Позов обґрунтував тим, що у 1996 році був зареєстрований у квартирі за згодою всіх наймачів, якими на той час були позивачі та його батько ОСОБА_6 У 2003 р. позивачі зверталися до суду з позовом про зняття його з реєстрації за вказаною адресою, проте у задоволенні позову судом відмовлено. Вказав, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заперечують проти його проживання у квартирі, у зв'язку з чим проживає у АДРЕСА_2. Вважає, що його батько ОСОБА_6 ніколи належно не виконував свої батьківські обов'язки, не перечив своїм батькам у намірах зняти його (відповідача) з реєстрації. В лютому 2013 р. досяг повноліття та має намір проживати у м. Львові. Проте, у 2013 р. ОСОБА_4 звертався до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, однак судом у задоволенні позову відмовлено. Вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 необхідно відмовити, оскільки в квартирі ніколи не проживав через неповноліття та повинен був проживати зі своєю матір'ю, в той час як батько протягом тривалого часу був за кордоном. На даний час має намір користуватися цим житловим приміщенням та реалізовувати свої житлові права.

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, їх представник ОСОБА_1 позов підтримали із підстав, що у такому викладені, зустрічний позов не визнали. В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 додатково пояснила, що відповідач ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не проживав з часу свого народження, йому не чинили перешкод у користуванні квартирою та до компетентних органів з приводу таких перешкод останній не звертався, а після досягнення повноліття ОСОБА_2 з позивачем ОСОБА_4 з приводу доступу до квартири не спілкувався. Вказані обставини також встановлені рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 16.01.2014 р., яке набрало законної сили. Вказала, що жодного листа від ОСОБА_2 ОСОБА_4 не отримував та підпис на розписці про вручення ні останньому, ні його дружині ОСОБА_5 не належить. Вказала, що ОСОБА_2 жодних обов'язків щодо утримання житла не несе. Вважає, що проживання ОСОБА_2 протягом двадцяти років за іншою адресою є саме вибуттям на інше постійне місце проживання, а тому докази відповідача, у тому числі показання свідків з його сторони, не можуть довести протилежне. Просили суд первісний позов задовольнити, у задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Відповідач ОСОБА_2, його представник ОСОБА_3 первісний позов не визнали, зустрічний позов підтримали. Додатково пояснили, що проживання відповідача у АДРЕСА_2 є тимчасовим, оскільки останній не міг проживати окремо від матері, зважаючи на перебування батька за кордоном, погіршення в подальшому відносин між матір'ю та батьком та розірвання шлюбу між ними. Вказали, що для того, щоб виконувати обов'язки з утримання житла, необхідно в такому проживати, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перешкоджають в цьому. Ствердили, що перешкоди чинилися раніше і чиняться на даний час, проте суд, ухвалюючи рішення від 16.01.2014 р. про відмову у відповідному позові, чомусь існування таких перешкод не встановив. При цьому ОСОБА_2 зазначив, що до правоохоронних органів з приводу перешкод не звертався, але надіслав ОСОБА_4 листа з вимогою надати доступ до приміщення. У 2009 році, коли йому виповнилось чотирнадцять років, батько проживав у квартирі на АДРЕСА_1, мав намір знову їхати за кордон, тому з ним проживати не міг. При цьому вказав, що дід та баба завжди були проти, щоб з ними проживав. Просили суд зустрічний позов задовольнити, а в задоволенні первісного позову відмовити.

Представник третьої особи ТзОВ „ЖЕП „Стимул-Сихів" в судове засідання не з'явився, надав суду письмові пояснення, згідно з якими неповнолітній ОСОБА_2 зареєстрований 27.05.1996 р. у квартирі АДРЕСА_1 за заявою батька ОСОБА_6, згода інших осіб, прописаних у квартирі, не вимагалася. ОСОБА_6 з реєстрації за вказаною адресою знятий 26.02.2013 р. за своєю заявою. ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживав та не проживає, про що складені відповідні акти. Оплату за комунальні послуги не здійснював. При ухваленні рішення представник третьої особи покладався на розсуд суду (а.с.73, 74).

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що в задоволенні первісного та зустрічного позовів необхідно відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано троє осіб: з 01.03.1991 р. ОСОБА_4 (основний квартиронаймач) та ОСОБА_5 (дружина), з 27.05.1996 р. ОСОБА_2 (внук). Крім цього, із пояснень сторін та представника третьої особи ТзОВ „ЖЕП „Стимул-Сихів" у квартирі з 01.03.1991 р. був зареєстрований ОСОБА_6 (син основного квартиронаймача та батько відповідача ОСОБА_2), який знятий з реєстрації 26.02.2013 р. за своєю заявою (а.с. 7, 73). Ордер на вищевказану квартиру був виданий позивачу ОСОБА_4 на сім'ю з трьох осіб: він, дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 (а.с. 44).

Згідно з копією свідоцтва про народження відповідач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 р., його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.45).

Із актів ТзОВ „ЖЕП „Стимул-Сихів" (а.с.41-43) та пояснень сторін встановлено, що відповідач ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з народження, оскільки проживав за місцем реєстрації своєї матері ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2. У вказаному населеному пункті у 2009 році закінчив середню загальноосвітню школу (а.с.5, 6, 56).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 дала показання про те, що у 1990 р. одружилася з ОСОБА_6 та сім'я почала проживати за місцем її проживання у АДРЕСА_2. Коли народився син ОСОБА_2, то його прописали у квартирі АДРЕСА_1, куди періодично приїжджали. У 2000 р. чоловік ОСОБА_6 поїхав на заробітки за кордон та інколи приїжджав на короткий час. Постійним місцем проживання сім'ї було АДРЕСА_2, оскільки там працювала. На даний час позивачі чинять перешкоди внуку у проживанні в квартирі, який має намір там проживати, оскільки своє життя пов'язує з м. Львовом. Також вказала, що в будинку у АДРЕСА_2, який належить її родичам, немає можливості проживати ОСОБА_2, оскільки сестра останнього нещодавно одружилася та її сім'я проживає у цьому будинку.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні дав показання про те, що в 1990 році його батько отримав квартиру на АДРЕСА_1, а він у вересні 1990 року одружився та почав проживати у своєї дружини у АДРЕСА_2. Дочка ОСОБА_8 та син ОСОБА_2 народилися там, однак сина у 1996 році, не порадившись з батьками, прописав у їх квартирі, хоча його сім'я там ніколи не проживала. У 2008 році сімейні відносини з ініціативи дружини припинилися, у зв'язку з чим забрав свої речі до батьків. Знаходився за кордоном на заробітках з 2001 року до 2010 року та інколи приїжджав на короткий час. Після остаточного повернення до України проживав у квартирі на АДРЕСА_1, але згодом знявся з реєстрації за цією адресою та переїхав в АДРЕСА_3. Зазначив, що брав участь у вихованні дітей, надсилаючи кошти дружині. Коли прописував сина в квартиру, то думав, що син колись там проживатиме, а дочка - в АДРЕСА_2, однак через погіршення відносин з дружиною, а також через те, що діти до нього не приїжджали, коли були неповнолітніми, та після досягнення ними повноліття, змінив свою думку. Вважає, що син не має права проживати у квартирі на АДРЕСА_1 також через те, що ніколи не брав участі в витратах на утримання квартири.

Свідок ОСОБА_12, яка є сестрою ОСОБА_7, дала показання про те, що ОСОБА_2 з народження проживав у АДРЕСА_2, як і його батьки та сестра. Ствердила, що проживання ОСОБА_2 у АДРЕСА_2 є тимчасовим, оскільки останній не має законних підстав там проживати.

Свідок ОСОБА_13 дала показання про те, що її батько ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом з метою зняти з реєстрації її племінника, який ніколи в квартирі її батьків не проживав та права на це житло не має. Ствердила, що її брат після одруження проживав у своєї дружини в АДРЕСА_2, але після народження у нього сина ОСОБА_2 останнього прописали в батьківській квартирі, де був на той час прописаний її брат. ОСОБА_2 вперше виявив бажання вселитися в квартиру вже під час судового спору.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 дала показання про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є її сусідами з 1991 року. Їх син ОСОБА_6 після одруження почав проживати у своєї дружини та подружжя з дітьми інколи приходили до батьків. Ствердила, що дитячих речей у квартирі ніколи не бачила.

Поняття житлових прав громадян закріплене у статті 9 ЖК України. Так, громадяни серед іншого не можуть бути обмежені у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом, та мають право на приватизацію квартир державного житлового фонду.

Згідно з положеннями ст.107 ЖК України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму; у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття; якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п.11 постанови №2 від 12.04.1985 р. „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 постійно у квартирі АДРЕСА_1 ніколи не проживав, а разом зі своєю сім'єю з народження проживав у будинку АДРЕСА_2, де закінчив школу та досяг повноліття. Подружжя його батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у АДРЕСА_2 проживало з часу одруження.

Крім цього, встановлено, що ОСОБА_4 (дід ОСОБА_2) двічі ставив питання про визнання внука таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України, проте у задоволенні позовів судом відмовлено.

Так, рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 16.01.2014 р., яке набрало законної сили, встановлено, що факт тимчасового непроживання ОСОБА_2, який досягнув повноліття 03.02.2013 р., у квартирі АДРЕСА_1 не може бути підставою для визнання його таким, що не проживав у квартирі без поважних причин. Також судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в період з березня до жовтня 2013 року у квартирі не проживали, у зв'язку з чим ОСОБА_2 не мав можливості проживати у квартирі з поважних причин.

Крім цього, судом встановлено, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не доведено факту існування перешкод у користуванні ним вказаним житловим приміщенням

Згідно з ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи досліджені у справі докази, суд приходить до переконання, що непроживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не залежало від його волі та не могло бути наслідком його активної поведінки.

Так, в ході розгляду справи встановлено, що батьки ОСОБА_2 після одруження вирішили проживати у АДРЕСА_2 за місцем проживання дружини ОСОБА_7 В подальшому його батько ОСОБА_6 протягом багатьох років з сім'єю не проживав у зв'язку з перебуванням за кордоном. З 2008 року ОСОБА_6, через розлад у відносинах з дружиною, повернувся до батьків за місцем своєї реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 та невдовзі знову поїхав за кордон, де перебував до 2010 року. З 26.02.2013 р. був знятий з реєстрації за вказаною адресою за власною заявою у зв'язку зі зміною місця проживання.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 з 2001 р. до 2009 р. навчався у загальноосвітній школі АДРЕСА_2 та в цьому році досяг чотирнадцяти років. На переконання суду, проживання останнього з 2008 року з батьком у квартирі АДРЕСА_1, на підставі положень ст. 29 ЦК України, суперечило б інтересам неповнолітнього, зважаючи на існуючі у нього соціальні зв'язки, враховуючи відсутність батьківської уваги з боку ОСОБА_6 протягом багатьох років, що не заперечив останній в судовому засіданні. Крім цього, встановлено, що ОСОБА_6 до 2010 року був на заробітках за кордоном, за виключенням нетривалих відпусток один раз на один-два роки. Жодних засобів до самостійного життя у ОСОБА_2 до повноліття не було, а підтримку та допомогу останній отримував виключно від своєї матері.

Те, що ОСОБА_2 не втратив інтересу до квартири АДРЕСА_1, що у разі подальшої приватизації, може бути фактично внеском його батька в матеріальне забезпечення сина, підтверджується тим, що досягнувши повноліття, останній виявив бажання проживати у цій квартирі, оскільки своє життя пов'язує з м. Львів, та звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. При цьому в ході судового розгляду також з'ясовано, що така квартира складається з двох кімнат та у ній проживають лише ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а в будинку, що у АДРЕСА_2, крім родичів відповідача, на даний час проживає новостворена сім'я його рідної сестри.

Разом з тим, незважаючи на звернення до суду із позовами про усунення перешкод у користуванні квартирою, а в подальшому і вселення, факту існування перешкод ОСОБА_2 з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належними та допустимим доказами не доведено. ОСОБА_2 не підтвердив вчинення щодо нього відповідачами за зустрічним позовом будь-яких протиправних дій та не звертався до правоохоронних чи інших органів з метою припинення таких. Надіслання листа за місцем тимчасового проживання ОСОБА_4 у АДРЕСА_3 про надання доступу до квартири не є доказом існування перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Таким чином, усі вищевказані обставини в комплексі зумовили проживання ОСОБА_2 з часу народження не за своїм місцем реєстрації, а за місцем проживання своєї матері, що виключає визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ст. 107 ЖК України. Підстав для задоволення зустрічного позову також не встановлено.

Враховуючи наведене, у задоволенні первісного та зустрічного позовів необхідно відмовити.

Керуючись статтями 9, 107 ЖК України, статтями 10, 11, 60, 61, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, за участі третьої особи - товариства з обмеженою відповідальністю „Житлово-експлуатаційне підприємство „Стимул-Сихів", про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення подається до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Дулебко Н.І.