Справа № 199/6064/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючий-суддя Сенчишин Ф.М.

При секретарі Карабань А.Є.

За участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення в квартиру, визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, за яким, з урахуванням заяви відмови від частини позовних вимог (а.с. 47-51) просить суд:

-усунути їй перешкоди в користуванні власністю квартирою № 37 в будинку № 10 по вул. Прогресивній м. Дніпропетровська шляхом витребування у ОСОБА_2 повного комплекту ключів від вказаної житлової квартири;

-вселити позивачку в зазначену квартиру;

-визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування зазначеною квартирою.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 21 вересня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, право власності на яку було зареєстроване за позивачкою, яка залишається зареєстрованим власником житла і на цей час. Пунктом 16 спірного договору купівлі-продажу встановлено, що продавець зобовязується звільнити квартиру, що продається від належних їй речей та передати ключі до 21 вересня 2016 року. Позивачка вважає, що зазначеним пунктом договору було закріплено право відповідачки на користування належним позивачці майном, оскільки утримуючи повний комплект ключів та зберігаючи в квартирі свої речі, ОСОБА_2 має можливість проживати в квартирі, а також використовувати її для задоволення інших потреб: влаштування зустрічей з іншими особами, вечірок, приготування їжі, здійснення гігієнічних процедур, тобто вилучати із цієї житлової квартири її корисні властивості. За таких обставин, позивачка стверджує, що пунктом 16 зазначеного договору був встановлений речовий сервітут, який підлягав обовязковій державній реєстрації. За відсутності такої державної реєстрації, на думку позивачки, правочин щодо встановлення сервітуту є нікчемним на підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України. Після укладення договору купівлі-продажу позивачка неодноразово за допомогою різних засобів звязку зверталася до відповідачки з проханням передати ключі від належної позивачці квартири та не перешкоджати останній у користуванні та розпорядженні квартирою.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі заявлені позовні вимоги та доводи позовної заяви, на яких вони ґрунтуються.

Відповідачка ОСОБА_2 в суді заперечила проти задоволення предявлених до неї позовних вимог в повному обсязі, оскільки сторони на власний розсуд визначили умови договору та закріпили в договорі, що ключі від квартири будуть передані позивачці не раніше 21 вересня 2016 року. Підстави для передання позивачці ключів раніше оговореного строку відсутні. Категорично заперечує право позивачки на користування квартирою до 21 вересня 2016 року. Підтвердила той факт, що в квартирі зберігаються її речі і вона періодично відвідує квартиру.

Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, належним чином та завчасно сповіщена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила. За ухвалою суду справа розглянута у її відсутність.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини:

До позову додана копія договору купівлі-продажу (а.с. 9), посвідченого 21 вересня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, за якою позивачка ОСОБА_3 придбала у відповідачки ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Право власності на квартиру було зареєстроване за позивачкою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 вересня 2013 року, що підтверджується копією відповідного витягу (а.с. 10).

ОСОБА_3, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 15-16), залишається зареєстрованим власником квартири і на час розгляду справи в суді.

Вирішуючи позовні вимоги в частині усунення позивачці перешкод в користуванні квартирою шляхом витребування у ОСОБА_2 повного комплекту ключів від квартири, суд виходить з того, що за пунктом 16 вищевказаного договору купівлі-продажу продавець зобовязується передати ключі до 21 вересня 2016 року.

Доводи позивачки щодо нікчемності зазначеного пункту договору купівлі продажу, як сервітуту, правочин щодо якого не пройшов державну реєстрацію, судом відхиляються з наступних підстав.

Відповідний пункт 16 договору купівлі-продажу пройшов державну реєстрацію разом з договором купівлі-продажу в цілому, а з обґрунтування позовних вимог вбачається, що позивачка обожнює поняття державної реєстрації правочину та державної реєстрації речового права, що гуртується на хибному тлумаченні відповідних приписів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Положення пункту 16 договору купівлі-продажу щодо передачі ключів від квартири до певної дати не є встановленням сервітуту, визначення якого наведене в ч. 1 ст. 401 ЦК України, оскільки не закріплює право користування відповідачкою чужим майном.

За ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до приписів ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони на власний розсуд визначили зміст пункту 16 договору купівлі продажу в частині строку передачі від продавця покупцю ключів, що відповідає положенням ч. 1 ст. 627 ЦК України. Зобовязання сторін, що випливають з зазначеного договору, на підставі ст. 526 ЦК України мають виконуватися сторонами належним чином.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згода між сторонами щодо зміни або розірвання договору в цій частині не досягнута. З відповідними вимогами про зміну або розірвання договору жодна зі сторін до суду не зверталася.

За наведених обставин, оскільки строк виконання зобовязання відповідачки в частині передачі ключів не настав, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги в частині вселення позивачки в квартиру, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

Як зазначено у ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї.

Позивачка, яка є власником квартири, на підставі ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 383 ЦК України, має право володіти, користуватися та розпоряджатися житлом на власний розсуд, використовувати його для власного проживання. Таке право позивачки згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України є непорушним і вона не може бути протиправно його позбавлена або обмежена у його здійсненні.

Доводи відповідачки щодо обмеження договором права позивачки на користування квартирою до 21 вересня 2016 року ґрунтується на довільному тлумаченні змісту договору, який таких обмежень не містить.

Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Процесуальна позиція в суді ОСОБА_2, яка категорично заперечує право позивачки на проживання в квартирі, узгоджується з твердженнями позивачки щодо наявності перешкод в користуванні квартирою з боку відповідачки.

ОСОБА_3, як власник квартири, за наявності перешкод у здійсненні нею права власності, на підставі ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення таких перешкод.

За таких обставин, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, суд виходить з того, що між сторонами наявний відповідний спір, оскільки з пояснень відповідачки вбачається, що остання вважає наявним у неї право на користування квартирою до 21 вересня 2016 року і періодично відвідує зазначену квартиру.

Суд виходить з того, що право користування є складовою частиною права власності. З моменту припинення права власності внаслідок відчуження квартири за договором купівлі-продажу, відповідачка втратила і право користування квартирою (п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України).

За таких обставин, позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Розподіляючи понесені позивачкою судові витрати, суд враховує розяснення, викладені у п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», за якими якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково, а застосувати вимогу пропорційності неможливо, відповідні судові витрати зі сплати судового у розмірі 243,60 грн. підлягають розподілу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 порівну.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню понесені останньою судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 121,80 грн. (243,60 / 2).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 214 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення в квартиру, визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_2.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою № 37 будинку № 10 по вул. Прогресивній м. Дніпропетровська

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 121 (сто двадцять одна) гривня 80 (вісімдесят) копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий :