АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7113/15 Головуючий 1 інст. - Калмикова Л.К.
Справа № 619/5924/14-ц
Категорія : спадкові Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Бобровського В.В., Кокоші В.В,

за участю секретаря - Лашакової Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 вересня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання заповіту недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання заповіту недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що він та ОСОБА_3 більш тридцяти років проживали однією сім'єю. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. За заповітом остання усе своє майно, яке складається з будинку АДРЕСА_1, заповіла відповідачці, ОСОБА_2, яка є сестрою померлої. Вважає заповіт недійсним, оскільки вони з дружиною обговорювали питання спадкування, домовившись спадкувати один після одного. ОСОБА_3 хворіла, тоді як він доглядав її до самої смерті, матеріально утримував, турбувався про неї.

Тому, ОСОБА_1 просив суд визнати заповіт ОСОБА_3, посвідчений 23 березня 2011 року секретарем ВК Козачолопанської селищної ради Дергачівського району Харківської області недійсним. Встановити факт проживання його однією сім'єю зі спадкодавцем ОСОБА_3, померлою ІНФОРМАЦІЯ_1, не менш п'яти років. Надати йому право на спадкування після смерті ОСОБА_3 разом із спадкоємцем ОСОБА_2 Визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 заперечувала проти позовних вимог, вказувала, що позивач близько чотирьох років проживав з її сестрою, проте як саме вони проживали: однією сім'єю чи ні, їй не відомо. Волевиявлення заповіту виходило виключно від померлої ОСОБА_3, ближчих родичів у неї не було.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає на доведеність ним факту проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 та його права на спадщину.

Позивач та його представник про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином. Представник позивача подав від імені позивача, підписану ним власноручно заяву до канцелярії суду апеляційної інстанції про відкладення розглядом справи у зв'язку хворобою. Однак належних доказів стосовно хвороби та поважності причин неявки до суду не надали.

Неявка позивача та його представника, належно повідомлених про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення ОСОБА_2, яка приймала участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факту проживання однією сім'єю позивача з ОСОБА_3 на протязі більше п'яти років та факту недійсності заповіту.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 256 ч. 2 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (крім визначених у ч.1 ст. 256 ЦПК України), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (а.с.4).

Спадковим майном після смерті ОСОБА_3 є житловий будинок АДРЕСА_1, який належав померлій на праві власності (а.с.8).

Відповідно заповіту, складеного 23 березня 2011 року, ОСОБА_3 заповіла усе своє майно ОСОБА_2 (а.с.5).

В позовних вимогах ОСОБА_1 просив суд встановити факт спільного проживання його з ОСОБА_3, вказуючи, що вони проживали більш тридцяти років як чоловік та жінка; визнати заповіт недійсним; надати йому право на спадкування та визнати за ним право власності в порядку спадкування.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Норма ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Пунктом 1 Прикінцевих положень СК України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України.

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст. 5 ЦК України).

Положення Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім'єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, зазначене положення передбачене ст. 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, тому встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу на протязі більш тридцяти років, тобто в період до 01 січня 2004 року не ґрунтується на вимогах закону.

Матеріали справи містять акт депутата Козачолопанської селищної ради від 31 липня 2014 року про те, що за адресою: АДРЕСА_1 з 1987 року по 1993 рік проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_3, мали спільне майно. У 1993 році переїхали до Брянської області. Повернулися у 2013 році, проживали за вищевказаною адресою . У 2014 році ОСОБА_3 померла (а.с.6).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові про встановлення факту проживання однією сім'єю позивача з померлою ОСОБА_3, оскільки матеріали справи не містять доказів їх сумісного проживання останні п'ять років. Те, що вони проживали у Брянській області не свідчить про факт їх спільного там проживання.

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просить встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з метою прийняття спадщини після її смерті.

Проте, прийняття позивачем спадщини є неможливим через наявність заповіту.

Так, згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що загальними вимогами до форми заповіту є: складання заповіту у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними в ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, то відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять доказів недійсності заповіту, складеного ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2

Усі інші позовні вимоги ОСОБА_1 про надання права на спадкування та визнання права власності в порядку спадкування, - є похідними від вимог про визнання заповіту недійсним та встановлення факту. Тому, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у позовних вимогах.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 07 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: