Справа №490/2337/15-ц 09.09.2015 09.09.2015 09.09.2015
Провадження №22-ц/784/2192/15
Провадження №22-ц/784/2192/15 Головуючий суду першої інстанції - Гуденко О.А.
Категорія - 59 Доповідач апеляційного суду - Локтіонова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2015 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.

із секретарем судового засідання - Свіщуком О.В.,

за участі:

представника позивача - Кузьміної Б.М.,

третьої особи - ОСОБА_4,

представника третьої особи - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м.Миколаєва

на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва

від 24 липня 2015 року,

ухвалене за позовом Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м.Миколаєва (далі - Центральне УПФУ або Управління) до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4, про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року Центральне УПФУ пред'явило зазначений позов, який обґрунтувало наступним.

11 травня 2006 року відповідачка звернулась до позивача із заявою про призначення пенсії за віком. На підтвердження своєї особи та місця реєстрації вона надала паспорт, який був виданий 12 грудня 1995 року Центральним районним відділом Миколаївського міського управління Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області.

Пенсію відповідачці було призначено з 08 квітня 2006 року.

Управління зазначало, що відповідачка неодноразово зверталась до нього із проханням виплачувати нараховувану їй пенсію ОСОБА_4 на підставі виданої нею довіреності.

Однак, у 2013 році відповідачка не звернулася до Управління з заявою про виплату пенсії за довіреністю, на письмове запрошення до Управління не з'явилася.

У зв'язку з цим у Центрального УПФУ виникла необхідність з'ясування місцезнаходження відповідачки. Для цього Управління звернулося до Центрального районного відділу м.Миколаєва Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області.

З листа зазначеного управління позивач дізнався, що наданий при призначенні пенсії відповідачкою паспорт є втраченим.

Посилаючись на те, що при призначенні пенсії відповідачка надала недійсний паспорт, а тому безпідставно отримувала пенсію, позивач просив стягнути з ОСОБА_6 на його користь за період з 08 квітня 2006 року по 31 жовтня 2013 року безпідставно набуті кошти в сумі 59 834 грн.04 коп.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 24 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Центрального УПФУ, суд першої інстанції виходив з того, що вони є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається та таке встановлено судом, що 11 травня 2006 року відповідачка звернулась до Центрального УПФУ із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.6). При цьому вона пред'явила паспорт серії НОМЕР_1, виданий 12 грудня 1995 року Центральним РВ УМВС України в Миколаївській області, згідно з яким вона була зареєстрована АДРЕСА_1 (а.с.7).

В зазначеній квартирі ОСОБА_6 належала 1/2 частка, яка була продана 14 липня 2008 р. (а.с.71).

Відповідно до протоколу №461 від 14 липня 2006 року ОСОБА_6 було призначено пенсію за віком (а.с.8).

Відповідно до розрахунку Центрального УПФУ за період з квітня 2006 року по квітень 2013 року ОСОБА_6 було отримано пенсію на загальну суму 59 834 грн.04 коп.(а.с.4-5).

У 2009-2012 роках відповідачка зверталася до позивача з заявами про виплату пенсії за довіреністю ОСОБА_4 (а.с.9, 11, 12).

У 2013 році такої заяви не надійшло. У зв'язку з чим позивач звернувся до Центрального районного відділу м.Миколаєва Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області з запитом про дійсність паспорту ОСОБА_6 (а.с.14).

З листа зазначеного відділу вбачається, що відповідачка була 12 грудня 1995 р. документована Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області паспортом громадянина України серії НОМЕР_1, але у подальшому його втратила. Замість втраченого паспорту ОСОБА_6 25 жовтня 2001 р. була документована паспортом серії НОМЕР_2. У зв'язку з отриманням дозволу на виїзд на постійне місце проживання за межі України до Німеччини відповідачка була знята з реєстраційного обліку в м.Миколаєві у 2002 році, а її паспорт НОМЕР_2 знищено (а.с.15).

Згідно з свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 здійснювала підприємницьку діяльність у АДРЕСА_2 з 28 січня 1993 р. по 20 лютого 2013 р. (а.с.46, 48, 70).

Центральне УПФУ 06 лютого 2013 р. здійснювало перевірку ФОП ОСОБА_6 щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та інших платежів (а.с.54-57).

У червні 2014 року Центральне УПФУ зверталося до правоохоронних органів з заявою про притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності. Однак, кримінальне провадження за ознаками ч.1 ст.192 КК України (заподіяння майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою) було закрито через відсутність в діянні складу кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (а.с.20).

Згідно з ст.ст.1, 12, 22, 81, 85, 86, 92, 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. №1788-XII, в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком.

Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Пенсії за віком призначаються довічно, незалежно від стану здоров'я.

Призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України.

Пенсії виплачуються без урахування одержуваного заробітку (прибутку) за місцем фактичного проживання пенсіонера, незалежно від прописки.

Пенсія може виплачуватись за довіреністю, порядок оформлення і строк дії якої визначається законодавством.

Громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Суми пенсії, над міру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім'ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Відповідно до п.п.2, 16 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. №22-1, в редакції на час призначення пенсії, заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника. Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Відповідно до ст.ст.49-51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. №1059-IV, в редакції чинній на час виникнення правовідносин, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, виплачується за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. №1059-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення судом рішення.

У рішенні Європейського Суду з прав людини (справа «Пічкур проти України» заява №10441/06) від 07.11.2013 р. по скарзі за статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі ухвалено, що незважаючи на те, що рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року не мало зворотної дії, положення Конвенції, включаючи статтю 14 Конвенції, якою забороняється дискримінація, були чинними для України з 11 вересня 1997 року. Тому, починаючи з цієї дати, держава мала діяти відповідно до своїх обов'язків і не мала права дискримінувати пенсіонерів. Дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення.

Суд дійшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії.

Він зазначив, що органи влади не надали ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном. Дійсно, ані рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в суді не навів жодних таких обґрунтувань.

Підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном.

З вищезазначених міркувань Суд дійшов висновку, що різниця у поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції («Заборона дискримінації») у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу («Захист власності»).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову Центрального УПФУ є правильним.

ОСОБА_6, яка є громадянкою України, на момент звернення до Управління мала право на призначення пенсії за віком. Її виїзд за межі України на постійне місце проживання до країни, з якою Україна немає угоди про соціальний захист, не міг вплинути на її право на отримання пенсії в Україні.

Згідно з розрахунком Управління пенсія відповідачці виплачувалася у розмірі, передбаченому законодавством.

За такого, суд вірно визначив, що не має підстав для повернення відповідачкою отриманої пенсії, на яку вона має право згідно з пенсійним законодавством України.

Що ж стосується посилань апелянта на те, що ОСОБА_6 надала при призначенні пенсії недостовірні дані щодо себе, а саме недійсний паспорт, то на думку колегії суддів зазначене не впливає на правомірність отримання нею пенсії. До того ж, вказаний паспорт ОСОБА_6 належним чином було отримано у 1995 році і недійсним він став внаслідок його втрати відповідачкою, а не через те, що належав іншій людині. Отже, до його втрати він засвідчував особу та місце проживання саме ОСОБА_6

Інші доводи апеляційної скарги Центрального УПФУ також висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення районного суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м.Миколаєва відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 24 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: