Ухвала ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 23 вересня 2015 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Горелкіної Н.А., суддів: за участю представника позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_6, про визнання частково недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2015 року, в с т а н о в и л а: У вересні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 04 червня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 11 510 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 04 червня 2018 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 04 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено договір поруки. 05 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконує умов кредитного договору, у зв'язку із чим станом на 09 вересня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 35 477,55 доларів США, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів із займаного житла. У жовтні 2013 року ОСОБА_7 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому на підставі ст. 225 ЦК України просила суд визнати недійсним договір поруки від 04 червня 2008р року, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк», та визнати частково недійсним іпотечний договір від 05 червня 2008 року, укладений між банком, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині укладення договору між нею та банком. Позов обгрунтувала тим, що з 2005 року хворіє на церебральний атеросклероз III ступеня і на час укладення оскаржуваних договорів приймала сильнодіючі медичні препарати, що значно вплинуло на її можливість усвідомлювати значення своїх дій. Ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона від 22 грудня 2014 року залишено без розгляду позовні вимоги за зустрічним позовом в частині визнання недійсним договору поруки на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 22 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2015 року, в задоволенні позову ПАТ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено. Зустрічний позов задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 05.06.2008 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» в частині його укладення між ОСОБА_7 та ЗАТ КБ «ПриватБанк». Вирішено питання про стягнення судових витрат. У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що предмет іпотеки належить відповідачам на праві спільної сумісної власності, розмір їх часток не визначався, і кожному з них частка в натурі не виділялась. Вирішуючи спір в частині вимог за зустрічним позовом, суди виходили з того, що відповідач ОСОБА_7 на час укладення договору страждала на психічне захворювання, що суттєво впливало на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому дійшли висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки в частині його укладення іншим співвласником. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. За вимогами статей 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Указаних вимог судами не дотримано. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843240/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843253/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1>.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843263/ed_2015_04_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2009_11_06/pravo1/VS090583.html?pravo=1> (далі - Постанова), правила ст. 225 ЦК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843263/ed_2013_05_16/pravo1/T030435.html?pravo=1> поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

З матеріалів справи вбачається, що в обгрунтування зустрічного позову ОСОБА_7 посилалася на наявність у неї психічної хвороби, що значно вплинуло на її можливість усвідомлювати значення своїх дій при укладенні договору іпотеки. На підставі положень ст. ст. 143 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1914/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 144 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1915/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, ухвалою Суворовського районного суду м. Херсона від 22 листопада 2013 року призначено у справі судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до акта судово-психіатричного експерта від 18 лютого 2014 року № 70 ОСОБА_7 в період укладення договору іпотеки від 05 червня 2008 року страждала психічним захворюванням, яке суттєво впливало на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

За змістом ч. 6 ст. 147 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st147> висновок експерта для суду не є беззаперечним доказом і оцінюється судом за правилами, установленими ст. 212 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st212>.

Виходячи з норми ч. 1 ст. 225 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843263/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1> висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року (справа № 6-9цс12). Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не звернув уваги, що експертиза не містить висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_7 в момент укладення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише констатує, що психічні розлади, виражені значно і вони суттєво впливали у той час на її здатність розуміти свої дії та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України. Крім того, пославшись як на підставу недійсності частини спірного договору на обставини, встановлені при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_7 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_6, про визнання недійсними договору поруки та іпотечного договору, суд першої інстанції не звернув уваги, що рішення суду стосувалось договору іпотеки, укладеного 05 травня 2008 року, тоді як предметом розгляду даної справи є іпотечний договір від 05 червня 2008 року. Разом з тим, відповідно до ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Таким чином, вирішення питання про недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором залежить від з'ясування недійсності основного зобов'язання (ч. 2 ст. 548 ЦК України), у зв'язку із чим висновок суду про недійсність договору іпотеки є передчасним. Крім того, відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Як вбачається з матеріалів справи, 05 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції послався на те, що розмір часток у спільному майні відповідачів не визначався, однак, не звернув уваги, що згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вони є власниками по Ѕ частин квартири, що є предметом іпотеки (а. с. 142, зворот). Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, помилково залишивши рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити. Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 22 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий Н.А. Горелкіна Судді: Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко І.М. Завгородня О.М. Ситнік Ю.Г. Іваненко