АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7293/15 Справа № 203/8010/14 Головуючий у 1 й інстанції - Колесніченко О.В. Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Кіровський районний відділ в м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом, -

ВСТАНОВИЛА:

18 грудня 2014 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Кіровський районний відділ в м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання.

24 лютого 2015року у судовому засіданні надійшов зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3, третя особа Кіровський районний відділ в м. Дніпропетровськ Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання -відмовлено.

Позов ОСОБА_3 - задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_3 житлом - квартирою АДРЕСА_1, надавши йому ключі від вхідних дверей вказаної кватири.

Стягнуто на користь ОСОБА_3 (РНОКП НОМЕР_1) з ОСОБА_2 (РНОКП НОМЕР_2), сплаченим ним судовий збір в розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов, та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх матеріалами справи, колегія суддів не знаходить передбачених законом підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та задовольняючи позов ОСОБА_4, районний суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позовпро визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання порушує права відповідача та є необґрунтованим, а зустрічні позовні вимоги на підставі ч.1 ст. 405 ЦК України підлягають задоволенню, а порушені житлові права захисту за ст. 16 ЦК України шляхом зобов'язання відповідача за зустрічним позовом не чинити перешкод у користуванні житлом, зобов'язавши останню надати ключі від вхідних дверей, надавши у такий спосіб можливість вільного доступу до квартири.

Виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що в однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 позивач з відповідачем за первісним позовом вселилися як мати та син на підставі ордеру №304, виданого ЖБК "Комета" 31 березня 1967 року позивачу за первісним позовом. З 22 березня 1997 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі реєстраційного посвідчення, виданого 13 червня 1997 року Дніпропетровським міжміським БТІ, зареєстрованого в реєстровій книзі №ХХ-V з реєстровим № 56, що узгоджується з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 грудня 2014 року.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, і передбачають використання власником житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд.

Як вбачаєтбся зматеріалів справи, а саме : довідки ЖБК №71 "Комета" від 15 грудня 2014 року, даних паспорту громадянина України та довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 23 січня 2015 року відповідач за первісним позовом зареєстрований в АДРЕСА_1 з 10 березня 2006 року і іншого житла на праві власності або на праві користування ОСОБА_3 не має, що визнано сторонами у судовому засіданні.

На підставі даних свідоцтва про народження, виданого 29 травня 1957 року Кедайнським бюро ЗАГС Литовської РСР, серії ІНЮ № 844957, встановлено, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 доводиться сином позивачу за первісним позовом ОСОБА_2 .

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач пояснила, що з травня 2012 року її син в спірній квартирі не проживає , хоча в період часу 2012-2013 роках вона сама у спірній квартирі не проживала, мешкала в іншому місці - домоволодінні за межами м. Дніпропетровська, переїхала знову до квартири у вересні 2014 року. Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 з 16 червня 2014 року по 14 липня 2014 року та з 14 липня 2014 року по 24 грудня 2014 року перебував в Грузинській Демократичній Республіці, що підтверджується закордонним паспортом останнього, копія якого долучена до матеріалів справи, де, зокрема, супроводжував дружину ОСОБА_6, яка проходила курси лікувального масажу, про що свідчить відповідний сертифікат, долучений до матеріалів справи в копії.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК УРСР, ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача віднесено дружину наймача, їх дітей і батьків. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Кіровський районний відділ в м. Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку , що належних, допустимих та достатніх доказів не проживання понад один рік та без поважних причин позивачем у період 2012-2013 років у відповідності зі своїми обов'язками за ст. 10, 60 ЦПК України суду не надано, а причини відсутності відповідача з червня 2014 року по грудень 2014 року суд вважає поважними, оскільки такі обставини знайшли підтвердження доказами у судовому засіданні, у зв'язку з чим відсутні підстави за ч. 2 ст. 405 ЦК України для визнання відповідача за первісним позовом таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Щодо задоволення зустрічного позову, колегія суддів вважає,що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житлом з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та визнано відповідачем за зустрічним позовом та її представниками, що дійсно у листопаді 2014 року в квартирі АДРЕСА_1 змінені вхідні двері, що підтверджується квитанцією ФОП Романчук ЛП від 15 листопада 2014 року на придбання дверей та супутніх будматеріалів, та відповідно, мали місце обставини недопуску відповідача до спірної квартири в кінці грудня 2014 року після повернення з Грузії, та в подальшому у лютому-березні 2015 року, зокрема, у зв'язку з відсутністю ключів від вхідних дверей, що узгоджується з даними висновків ДІМ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 29 грудня 2014 року та від 25 березня 2015 року та з даними довідки КЗ «Дніпропетровська шоста клінічна лікарня» ДОР від 29 квітня 2015 року №16, відповідно до яких ОСОБА_2 з 18 грудня 2014 року по 06 січня 2015 року перебувала на стаціонарному лікуванні, а відтак, відповідач об'єктивно не міг потрапити до житла після повернення у грудні 2014 року з Грузії.

Відтак, з огляду на наведені норми матеріального права і встановлені у судовому засіданні обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих суду доказів у їх сукупності , районний суд дійшов до вірного висновку , що зустрічні позовні вимоги на підставі ч.1 ст. 405 ЦК України підлягають задоволенню, а порушені житлові права захисту за ст. 16 ЦК України шляхом зобов'язання відповідача за зустрічним позовом не чинити перешкод у користуванні житлом, зобов'язавши останню надати ключі від вхідних дверей, надавши у такий спосіб можливість вільного доступу до квартири.

Доводи ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на те,що суд неправомірно ототожнив факт реєстрації та право на користування чужим майном, що є невірним, адже право користування чужим майном виникає лише при його реєстрації,колегія суддів вважає не обґрунтованими, оскільки правовідносини між сторонами по даній справі регулюються нормами ст.405 ЦК України, а посилання в апеляційній скарзі на ст.395 ЦК України є хибними, оскільки позивачем в позовній заяві не заявлялись вимоги щодо ст.395 ЦК України .

Доводи позивача та її представників за первісним позовом в апеляційній скарзі про непроживання без поважних причин відповідача понад один рік до дня звернення з позовом, належними, допустимими, достатніми доказами підтвердження в судовому засіданні не знайшли.

Доводи ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на те, що сервітут ОСОБА_3 на спірну квартиру є припиненим відповідно до ст. 406 ЦК України , колегія суддів вважає також хибними,оскільки питання щодо встановлення сервітуту (ст.402 ЦК України) чи припинення сервітуту (ст.406 ЦК України) не ставились позивачем в позовних вимогах.

Інші доводи зазначені в апеляційній скарзі безпідставні та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці, тоді як, згідно ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключним правом суду.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводиапеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича