У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

29 липня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Дем'яносова М.В.,

суддів: Гончара В.П., Карпенко С.О.,

Нагорняка В.А., Ступак О.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 3 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 1 квітня 2008 року між ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір з подальшими змінами та доповненнями, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 27 509,69 доларів США на строк до 1 квітня 2016 року зі сплатою 11,25% річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за цим кредитним договором 1 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, у який внесені відповідні зміни та доповнення.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_3 зобов'язання належним чином не виконува, в результаті чого станом на 1 квітня 2013 року утворилась прострочена заборгованість у розмірі 21 346,12 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на дату розрахунку складає 170 619,54 грн, заборгованість за відсотками - 4 806,14 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на дату розрахунку складає 38 415,50 грн.

У зв'язку з систематичним порушенням боржником зобов'язань зі сплати кредиту боржнику нарахована неустойка, а саме пеня в розмірі 182 353,05 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на дату розрахунку складає 1 457 547,93 грн.

З огляду на принципи розумності та справедливості, ПАТ «Альфа-Банк» остаточно просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитом в розмірі 369 365,31 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 170 619,54 грн, за відсотками - 38 415,50 грн, 160 330,27 грн пені.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області від 3 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2014 року, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 369 365,31 грн з яких: заборгованість за кредитом - 170 619,54 грн, за відсотками - 38 415,50 грн, 160 330,27 грн пені та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 441 грн, а всього стягнуто 372 806,31 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення з посиланням на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права і ухвалити нове рішення в частині стягнення з неї заборгованості, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

У іншій частині судові рішення не оскаржені і підстав перевіряти їх законність та обґрунтованість у цій частині у суду касаційної інстанції немає.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягуючи заборгованість за кредитним договором солідарно з боржника та поручителя, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив із доведеності позовних вимог.

Проте такі висновки є передчасними.

Судами встановлено, що 1 квітня 2008 року між ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 27 509,59 доларів США на строк до 1 квітня 2012 року зі сплатою 11, 25% за користування кредитними коштами.

У забезпечення виконання зобов'язань між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

Договорами про внесення змін та доповнень до кредитного договору та договору поруки змінено строк повернення кредиту та встановлено новий строк - до 1 квітня 2016 року.

Дані договори підписані сторонами, що свідчить про те, що сторони на момент підписання договору досягли згоди щодо всіх істотних умов укладеного між ними договору.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_3 зобов'язання належним чином не виконував, що призвело до утворення станом на 1 квітня 2013 року простроченої заборгованості в розмірі 21 346,12 доларів США, що за курсом Національного банку України на 1 квітня 2013 року складає 170 619,54 грн, заборгованості за відсотками в сумі 4 806,14 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на дату розрахунку складає 38 415,50 грн.

У зв'язку з систематичним порушенням боржником своїх зобов'язань нарахована неустойка, яка на 1 квітня 2013 року становить 182 353,05 доларів США, що за офіційним курсом Національного банк України на дату розрахунку складає 1 457 547,93 грн.

Матеріали справи містять вимогу про дострокове повернення кредиту, яка була направлена ОСОБА_3 та ОСОБА_4 26 березня 2013 року.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилалась на те, що вимогу про досудове врегулювання спору щодо повернення кредиту банком на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було надіслано 25 червня 2011 року, за якою боржникам запропоновано достроково повернути кредит.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, виходячи зі змісту ч. 4 ст. 559 ЦК України, передбачено три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини ч. 4 ст. 559 ЦК України).

Пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди не перевірили заперечень ОСОБА_4 про те, що банк, направивши письмову вимогу від 25 червня 2011 року про дострокове повернення кредиту, процентів за користування кредитом та пені, відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

Таким чином, ухвалюючи судові рішення, суди не звернули увагу на те, що закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Це питання судами не з'ясовано, що призвело до передчасного висновку про задоволення позову до ОСОБА_4 як до поручителя.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи і ці порушення були допущені як місцевим судом, так і апеляційним судом, рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 3 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В.Дем'яносов

Судді: В.П.Гончар С.О.Карпенко В.А.Нагорняк О.В.Ступак