У х в а л а

іменем україни

08 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до селянського (фермерського) господарства «Карпенко М.І.» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

за касаційною скаргою селянського (фермерського) господарства «Карпенко М.І.» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, та остаточно просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 09 вересня 2009 року між ОСОБА_5 та селянським (фермерським) господарством «Карпенко М.І.» (далі - СФГ «Карпенко М.І.») було укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 6,44 га, розташованої на території Максимівської сільради Вільнянського району Запорізької області, який було зареєстровано у відділі Держкомзему у Вільнянському районі 28 грудня 2012 року.

Зазначив, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 його визнано її спадкоємцем на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 січня 2013 року.

Позивач вважав спірний договір оренди земельної ділянки недійсним, оскільки його державна реєстрація здійснена після смерті ОСОБА_5, що не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, у зв'язку з чим просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2013 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 6,44 га, розташованої на території Максимівської сільради Вільнянського району Запорізької області, із вказаним в договорі кадастровим номером земельної ділянки НОМЕР_1, укладений 09 вересня 2009 року між ОСОБА_5 та СФГ «Карпенко М.І.».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 13 лютого 2014 року апеляційну скаргу СФГ «Карпенко М.І.» відхилено, рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі СФГ «Карпенко М.І.», мотивуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Частиною 2 ст. 324 ЦК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_3 на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, виходив із того, що реєстрація укладеного від імені ОСОБА_5 спірного договору оренди земельної ділянки у відділі Держкомзему відбулася після її смерті, що не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, у зв'язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для визнання такого договору недійсним; при цьому суди дійшли висновку про належність позивачу на праві власності саме зазначеної в спірному договорі оренди від 09 вересня 2009 року земельної ділянки, яка отримана ним в порядку спадкування на підставі судового рішення, а наявність різних кадастрових номерів земельної ділянки не спростовує її фактичне місце розташування.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09 вересня 2009 року ОСОБА_5 та СФГ «Карпенко М.І.» уклали та підписали договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого відповідач отримав в оренду земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва площею 6,44 га, розташовану на території Максимівської сільради Вільнянського району Запорізької області (а. с. 9-12).

Державна реєстрація зазначеного договору оренди земельної ділянки була здійснена 28 грудня 2012 року відділом Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 січня 2013 року визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування після померлої ОСОБА_5 право власності, зокрема на земельну ділянку, зазначену в спірному договорі оренди від 09 вересня 2009 року.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Разом з тим відповідно до ст. 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

Таким чином, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми саме на момент його укладення.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні спірного договору, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору і ніяким чином не впливає на факт його укладення.

Здійснення реєстрації договору оренди після смерті орендодавця, волевиявлення на укладення якого він виявляв у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року № 6-127цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Виходячи із системного аналізу наведених норм права та викладених обставин справи колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, на вищезазначене уваги не звернули та дійшли помилкового висновку про те, що спірний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, виходячи лише з факту відсутності його державної реєстрації, не врахували, що у договорі оренди земельної ділянки від 09 вересня 2012 року, на акті визначення меж земельної ділянки в натурі та на акті прийому-передачі об'єкта оренди (земельної ділянки) від 09 вересня 2009 року, стоїть підпис орендодавця ОСОБА_5, а проведення державної реєстрації договору пізніше не є підставою для визнання його недійсним, оскільки умови договору узгоджуються сторонами при укладенні договору, а державна реєстрація - це лише офіційне визнання цього договору.

Допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права мають суттєве значення для правильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу селянського (фермерського) господарства «Карпенко М.І.» задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 13 лютого 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська