У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 серпня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.

суддів: Мартинюка В.І., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Ситнік О.М.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, відкритого акціонерного товариства «Завод «Львівсільмаш», треті особи: виконавчий комітет Львівської міської ради, об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Титан», регіональне відділення Фонду державного майна України у Львівській області, профспілковий комітет відкритого акціонерного товариства «Завод «Львівсільмаш», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, визнання ордеру недійсним, виселення та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2005 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що 8 грудня 1999 року йому було видано ордер на кімнату АДРЕСА_1, де він був зареєстрований та проживав до 12 серпня 2002 року. У грудні 2001 року йому видано ордер на кімнату АДРЕСА_2. Він не зміг у неї поселитися, оскільки вона була зайнята. Одночасно ОСОБА_4 було видано ордер на кімнату АДРЕСА_1 та він приєднав її до кімнати АДРЕСА_3, де проживав, поставив на двері замки та не пускає його в кімнату, хоча в ній залишились його речі. У зв'язку з неможливістю поселення у кімнату АДРЕСА_2 17 червня 2003 року йому видано ордер на кімнату АДРЕСА_4, але ця кімната виявилась зайнятою і він не зміг у неї вселитись. Після цього йому було видано ордер на кімнату АДРЕСА_5, але це питання не було узгоджене з об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Титан», відповідач не здійснив заходів щодо фактичного його поселення у кімнату, а крім того це приміщення не було жилим. Посилаючись на те, що його було позбавлено житла внаслідок неправомірних дій відповідачів, просив задовольнити позов.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним ордер № 347, виданий відкритим акціонерним товариством «Завод «Львівсільмаш» 17 червня 2003 року ОСОБА_3 на вселення у кімнату АДРЕСА_4. Визнано недійсним ордер № 272, виданий відкритим акціонерним товариством «Завод «Львівсільмаш» 4 грудня 2001 року ОСОБА_4, на зайняття жилої площі з 2 кімнат по АДРЕСА_1, в частині надання жилого приміщення АДРЕСА_1 (94-4)/11,4 кв. м. Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виселитися з кімнати АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні кімнатою АДРЕСА_1 та приміщеннями спільного користування - коридором 94-1/1,7 кв. м, вбиральнею 94-2/0,9 кв. м, приміщенням 94-3/2,2 кв. м. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просять оскаржувані судові рішення змінити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про зобов'язання відкритого акціонерного товариства «Завод «Львівсільмаш» вселити позивача у вільне жиле приміщення, в іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що

'

'-

'

'

'

''

ОСОБА_3 з 1984 року працює у ВАТ «Завод «Львівсільмаш», 3 грудня 1999 року йому було видано ордер на право поселення у кімнату АДРЕСА_1, в якій він був зареєстрований та проживав з 24 лютого 2000 року по 10 грудня 2001 року та 6 березня 2006 року знову був зареєстрований згідно рішення суду.Відповідно до протоколу спільного засідання адміністрації та профкому ВАТ «Завод «Львівсільмаш» № 3 від 10 травня 2000 року постановлено покращити житлові умови ОСОБА_4 шляхом закріплення за його сімєю житлового блоку у відомчому малосімейному гуртожитку по АДРЕСА_1 за рахунок приміщень, які будуть вивільнятись будівельками-договірниками, першочергово.5 лютого 2001 року на спільному засіданні адміністрації та профкому ВАТ «Завод «Львівсільмаш» постановлено покращити житлові умови ОСОБА_4 шляхом закріплення за ним житлового блоку АДРЕСА_6 на сімю з двох осіб ОСОБА_4 та син ОСОБА_5, на підставі якого 4 грудня 2001 року ОСОБА_4 видано ордер № 272 на зайняття двох кімнат. У грудні 2001 року, згідно спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Завод «Львівсільмаш» № 8 від 16 жовтня 2001 року, ОСОБА_3 видано ордер на право зайняття кімнати АДРЕСА_2. Однак, позивач вселитись у надану кімнату не міг, у звязку з її зайнятістю іншими особами.17 червня 2003 року ОСОБА_3 видано ордер № 347 на зайняття кімнати АДРЕСА_4, на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Завод «Львівсільмаш» № 5 від 10 червня 2003 року, яким, у звязку з неможливістю заселення ОСОБА_3 в кімнату АДРЕСА_2, попередній ордер анульовано. Як вбачається з ордеру № 367 від 4 листопада 2004 року, такий виданий ОСОБА_3 на право зайняття кімнати АДРЕСА_5, на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Завод «Львівсільмаш» № 14 від 26 жовтня 2004 року, яким у звязку з неможливістю поселення позивача у раніше виділену кімнату АДРЕСА_4, постановлено перезакріпити за ОСОБА_9 хол другого поверху під АДРЕСА_5.Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що на момент видачі ордерів кімнати АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 не були вільними, а тому ордер № 347 на право заселення позивачем кімнати АДРЕСА_4 та ордер № 272 на право заселення ОСОБА_4 кімнати АДРЕСА_1 є недійсними. Крім того зазначив, що оскільки ВАТ «Завод «Львівсільмаш» не має вільного житла, яке йому належить, для переселення позивача, а позовна вимога про зобовязання вселити його у вільне приміщення є взаємовиключною з позовною вимогою про зобовязання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виселитися з кімнати АДРЕСА_1, тому у задоволенні цієї вимоги відмовив. Крім того, зазначив, що застосовувати строк позовної давності підстав немає, оскільки порушення житлових прав позивача триває з 2001 року по даний час, крім того подання позову ОСОБА_11 у 2005 році не було першим, а йому передував судовий розгляд справи № 2-405/03 (2-6733/04) за позовом ОСОБА_3 до ВАТ «Завод «Львівсільмаш», ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання ордеру недійсним, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення. Одн <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2110/ed_2014_10_30/pravo1/T041618.html?pravo=1>ак повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Відповідно до статті 256 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843297/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843308/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Відповідно до статті 253 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843293/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1> перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843302/ed_2014_09_02/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Оскільки предметом позову були вимоги про визнання ордерів недійсними, то суд при їх вирішенні мав виходити з положень ч. 2 ст. 59 ЖК України, згідно якої такі вимоги можуть бути заявлені протягом трьох років з дня видачі ордерів.

З матеріалів справи вбачається, що представником відповідачів ОСОБА_10 було подано заперечення на позов, у яких він просив застосувати строк позовної давності.

Однак у порушення вказаних норм права суди не з'ясували початку перебігу позовної давності, висновків про те, чи спливла вона на час подання позову не зробили, доводи представника відповідачів не перевірили, помилково вважали, що між сторонам існує спір з 2001 року, тому позовна давність не пропущена.

Та обставина, що в суді вже розглядався позов ОСОБА_3 до ВАТ «Завод «Львівсільмаш», ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання ордеру недійсним, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, не має значення ні для обрахування початку перебігу позовної давності, ні для його переривання, оскільки ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2004 року вказаний позов залишено без розгляду.

Виходячи із змісту ст. 79 ЦК Української РСР та ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності та не свідчить про те, що такий переривався.

Не з'ясувавши обставин, пов'язаних з початком перебігу позовної давності, висновки судів про те, що позовна давність не спливла є передчасними.

Звернення за вирішенням спору до суду ОСОБА_3 з метою захисту порушених житлових прав з 2001 року, про що вказують суди в ухвалених ними рішеннях, обставини залишення поданого ним у листопаді 2002 року позову про визнання недійсними ордерів без розгляду ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2004 року та повторне подання ним аналогічного позову, який є предметом розгляду, в лютому 2005 року, тобто через незначний проміжок часу, можуть свідчити про поважні причини пропущення позовної давності.

Однак, висновок про поважність причин позовної давності в судових рішеннях відсутній і такий не може бути зроблений судом касаційної інстанції відповідно до наданих йому повноважень, визначених ст. 335 ЦПК України.

Допущені судами при розгляді справи порушення норм процесуального права (ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому рішення судів першої та апеляційної інстанції не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції в повному обсязі, оскільки вирішення інших вимог залежить від того будуть чи ні визнані недійсними ордери.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати наведене, при наявності підстав для задоволення вимог в частині визнання недійсним виданого ОСОБА_4., ОСОБА_5 ордеру перевірити чи може він бути визнаний недійсним лише в частині та уточнити в зв'язку з цим предмет позову.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук О.М. Ситнік