У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на майно, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 5 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом до ОСОБА_4, у якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, право власності на 1/2 ідеальної частки автомобіля «Рено», модельного ряду «Лагуна», державний номерний знак НОМЕР_1 та право власності на 1/2 ідеальної частки приміщення гаража АДРЕСА_2 та стягнути судові витрати з відповідача.

У грудні 2013 року позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, у якій також просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на час придбання оспорюваної квартири, решта позовних залишена без змін.

На обґрунтування позову посилалася на те, що з початку 1998 року вона з відповідачем проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та проживали у квартирі АДРЕСА_3. 23 листопада 2002 року шлюб між ними був офіційно зареєстрований. Під час спільного проживання влітку 2002 року ними було придбано спірну квартиру АДРЕСА_1. У 2004 році ними спільно було придбано автомобіль марки «Рено». В 2009 році сторони спільно придбали гараж АДРЕСА_2 Оскільки жодних договорів стосовно спільного майна подружжя укладено між сторонами не було, тому вважає, що вищезазначене майно належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Оскільки відповідач не визнає її права на вказане майно, не бажає його розділити за взаємною згодою, тому вона змушена звернутись до суду. Просила позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 5 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ ідеальної частки автомобіля «Рено Лагуна», державний номерний знак НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ ідеальної частки приміщення гаража АДРЕСА_2. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити судові рішення в частині відмови у задоволенні позову та задовольнити позов у повному обсязі.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому у касаційному порядку не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що сторони не перебували на момент укладення, 21 червня 2002 року, договору купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1 у зареєстрованому шлюбі, спірна квартира була придбана за кошти відповідача, а тому не є спільним сумісним майном подружжя. Оскільки спірний гараж та автомобіль були придбані 22 червня 2007 року та 30 червня 2004 року відповідно, тому таке майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки якого є рівними.

Колегія суддів вважає, що такі висновки є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Судами установлено, що 21 червня 2002 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, про що свідчить копія реєстраційного посвідчення від 3 липня 2002 року.

23 листопада 2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про одруження.

Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права і обов'язки визначаються на підставах, передбачених Сімейним кодексом України, у тому числі й положення ч. 1 ст. 74 цього Кодексу.

У зв'язку з наведеним під час вирішення позову про визнання права власності на майно, набуте чоловіком та жінкою під час спільного проживання без укладення шлюбу, суду слід враховувати час виникнення таких відносин.

У випадку, коли такі відносини виникли до 1 січня 2004 року, тобто до набрання чинності Сімейним кодексом України, спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, яке ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачене інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю, згідно з п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»; квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані під час приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не був визначений і учасники спільної власності під час придбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання права власності на 1/2 частини спірної квартири, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що хоча сторони й проживали спільно, але зазначене не свідчить про спільну працю та про об'єднання ними особистих доходів для набуття спільного майна. Посилання позивачки на отримання коштів у рахунок компенсації належного їй спадкового майна у розмірі 20 тис. доларів США, які у подальшому були використані для купівлі спірної квартири, належними та допустимими доказами не підтверджено.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій не вбачається, що судами при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 5 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик