АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарях - Шалапуда Н.П., Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Київенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 755/19831/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4091/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
25 липня 2014 року ПАТ «Київенерго» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просив стягнути з нього на свою користь борг за спожиту електричну енергію у сумі 795, 61 грн., 3 % річних і індекс інфляції у розмірі 163, 68 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1. За вказаною адресою ПАТ «Київенерго» здійснюється постачання електричної енергії, однак ОСОБА_1 за спожиту електроенергію своєчасно не вносить плату, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 795, 61 грн., що підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції і 3 % річних.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року позов ПАТ «Київенерго» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Київенерго» заборгованість за спожиту електроенергію у сумі 795, 61 грн., 3 % річних у сумі 105, 88 грн. і втрати від інфляції у розмірі 105, 88 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат.

31 січня 2015 року представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин у справі, просила його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Київенерго». Свої вимоги обґрунтовувала тим, що наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості не підтверджений первинними бухгалтерськими документами. Також апелянт вказала, що відповідно до листа ПАТ «Київенерго» від 18 квітня 2013 року було повернуто всі платежі і знято нарахування по 04.10.2012 року. Крім того, апелянт зазначила, що у неї наявні облікові дані ПАТ «Київенерго», у яких обсяги спожитої енергії за той самий період різняться. Додатково апелянт вказала, що спожита електрична енергія сплачена у повному обсязі, що підтверджується квитанціями, які суд першої інстанції не витребував.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Представник ПАТ «Київенерго» за довіреністю - Стовбун С.В. апеляційну скаргу просила відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 та є споживачем електроенергії.

ОСОБА_1 своєчасно не сплачує за спожиту електроенергію, внаслідок чого утворилась заборгованість, що станом на 01 липня 2014 року становить 795, 61 грн.

Задовольняючи позов суд першої інстанції керувався ст. 68 ЖК України, ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26 липня 1999 року, та виходив з того, що ПАТ «Київенерго» здійснює постачання електричної енергії до помешкання ОСОБА_1, однак останній за спожиту електричну енергію не сплачує, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 795, 61 грн., що підлягає стягненню з нього з урахуванням індексу інфляції і 3 % річних.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» електропостачання належить до комунальних послуг.

Згідно із ч.1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом ч.1 ст. 901, ч.1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а . замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У Постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року, прийнятій за наслідками розгляду заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2013 року, вказано, що закріплена в п.10 ч.3 ст.20 закону «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у ч.2 ст.625 ЦК. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК.

Отже, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову про стягнення заборгованості за спожиту електроенергію з урахуванням індексу інфляції і 3 % річних.

Відхиляючи посилання апелянта на те, що наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості не підтверджений первинними бухгалтерськими документами, колегія суддів виходить з того, що апелянтом не надано доказів того, що ОСОБА_1 було спожито електроенергії у меншому обсязі.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги в тій частині, що спожита електрична енергія сплачена у повному обсязі, що підтверджується квитанціями, які суд першої інстанції не витребував, оскільки усі внесені ОСОБА_1 платежі за спожиту електричну енергію згідно наданих до апеляційної скарги квитанцій враховані ПАТ «Київенерго» при здійсненні розрахунку заборгованості.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в тій частині, що ПАТ «Київенерго» було повернуто всі платежі і знято нарахування по 04.10.2012 року. З матеріалів справи вбачається, що кошти у сумі 2 859, 71 грн. були повернуті у зв'язку з тим, що під час заміни енергопостачальником приладу обліку 26 червня 2008 року не були зафіксовані покази цього приладу, не було складено акту про пломбування встановленого приладу обліку, не було проведено експертизи несправного приладу обліку, а тому безпідставно проведено нарахування за спожиту електричну енергію за період з 01.01.2003 року по 26.06.2008 року. Разом з тим, ПАТ «Київенерго» заявлено вимоги про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію за період з 26 червня 2008 року, тобто після встановлення нового приладу обліку. Крім того, із завдання № 551 на роботу з приладами обліку електроенергії у побутових споживачів від 09 червня 2008 року та Акту технічної перевірки № 610-10000-79 та схеми підключення засобу обліку електричної енергії у споживача від 02 квітня 2013 року вбачається, що при заміні приладу обліку 28 червня 2008 року встановлений прилад обліку був опломбований, при здійсненні технічної перевірки 02 квітня 2013 року порушення цілісності приладу обліку та пломб на ньому, користування електроенергією поза приладом обліку і самовільного підключення через прилад обліку не було.

Отже, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року є таким, що ухвалене з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді