АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

09 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Музичко С.Г.,Панченка М.М.

при секретарі: Івановій А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,третя особа: Святошинський районний відділ Головного управління держаної міграційної служби України в м. Києві про виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року позивачі звернулися до суду із даним позовом до відповідача. В обґрунтування вимог зазначали, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Відповідач є братом позивачки та дядьком позивача, проживає і зареєстрований у цій квартирі з 2000 року за їх згодою як власників. Посилаючись на те, що відповідач вчиняє дії, які роблять неможливим проживання з ним в одній квартирі, зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, вчиняє сварки, за квартиру не платить, просили виселити його з підстав встановлених ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення та зняти з реєстрації.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.05.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду позивачі подали апеляційні скарги аналогічні за змістом в яких ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення їх вимог у повному обсязі. Апелянти посилаються на неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, помилковість висновків суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважають, що судом надана невірна оцінка поданим ними доказам і не ураховано, що відповідач позбавляє їх можливості проживати нормально в своїй квартирі та користуватися своєю власністю.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, ОСОБА_2 та представник позивачки ОСОБА_4 апеляційні скарги підтримали з підстав наведених в них.

Відповідач та представник третьої особи двічі в судове засідання не з'явилися. Зважаючи на положення ч. 5 ст. 74, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення осіб, що не з'явилися належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач постійно мешкає у спірній квартирі, зареєстрований в ній, на підтвердження неправомірної поведінки відповідача та застосування до нього засобів впливу позивачі доказів не подали.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду і вважає їх правильними.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом однокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 34.4 кв. м, житловою - 18.80 кв.м. належить позивачам на праві спільної часткової власності. При цьому позивачці належить 2/3, а позивачу- 1/3 частки у власності.

Позивачі зареєстровані та проживають у трикімнатній квартирі АДРЕСА_3, що підтвердили під час апеляційного розгляду справи.

З довідки форми № 3 від 05.12.2014 року убачається, що у квартирі зареєстрований та проживає один відповідач (а.с.14).

Позивачі вказують, що відповідач вселився, був зареєстрований та проживає у спірній квартирі з 2000 року за їх письмової згоди.

Обґрунтовуючи свої вимоги про виселення відповідача та зняття його з реєстрації у квартирі, позивачі посилалися на його неправомірну поведінку, зазначали, що він веде антигромадський спосіб життя, пиячить, погрожує їм розправою. На підтвердження такому надали копію своєї заяви до Святошинського РУГУ МВС України в м. Києві від 09.12.2014 року про зняття відповідача з реєстрації у належній їм квартирі (а.с.18), відповідь від 13.12.2014 року на це їх звернення із роз'ясненням порядку зняття відповідача з реєстрації (а.с.19) та висновок дільничого інспектора міліції Бабійчука Р.Л. від 05.09.2014 року щодо зняття матеріалу за їх заявою з контролю, оскільки ОСОБА_3 відмовився з'явитися для надання письмових пояснень та заперечує вказане у заяві позивачів (а.с.17).

Інших доказів, які мають правове значення для вирішення справи, суду не подано, не долучено таких й до апеляційної скарги.

Навпаки, у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивачі підтвердили, що до відповідача не застосовувалися будь які заходи громадського або адміністративного впливу й доказів такому вони не мають.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Положеннями ст.116 Житлового Кодексупередбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року з подальшими змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у п.17 роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючий антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об'єктивну, а не суб'єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб'єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Таким чином, під систематичністю розуміється вчинення двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи були застосовані заходи попередження і громадського впливу. Доказом застосування заходів попередження і громадського впливу можуть бути постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні попередження, рішення суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів, що засудили дії винного. Одні лише факти звернення до відповідних органів зі скаргами на порушення правил співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Ця норма гарантії права члена сім'ї власника чи іншої особи, яка проживає з ним, встановлена Конституцією Українита Житловим кодексом.

Втім в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про застосування до відповідача офіційних заходів попередження, які мають передувати його виселенню із квартири.

За ст. ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях .

Враховуючи викладене, колегія вважає, що у даному випадку судом першої інстанції підставно відмовлено у виселенні відповідача за ст.116 ЖК України.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

За розділом ІІІ Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 року N 1077 та зареєстрованого МЮ України 18 грудня 2012 р. за N 2109/22421, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, у т.ч. судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Зняття з реєстрації на підставах, визначених в абзацах вісім та дев'ять пункту 3.1 цього розділу, здійснюється за клопотанням уповноваженої особи закладу/установи або за заявою власника/наймача житла або їх законних представників.

Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в цій частині заявлені позовні вимоги задоволенні не підлягають.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові № 6-57 від 16.01.2012 року.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 759/4253/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8784/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Чала А.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.