Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 03 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, який згодом уточнила та просила визнати договір дарування недійсним договір дарування квартири та визнати за нею право власності на Ѕ частку квартири в порядку спадкування. В обґрунтування позову зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх з відповідачем мати - ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина. Сторони у справі є спадкоємцями першої черги за законом. В установлений законом строк позивач звернулася до Першої Слов'янської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Під час витребування необхідних для прийняття спадщини документів позивач 20 листопада 2014 року отримала довідку КП «БТІ» м. Слов'янська, з якої їй стало відомо про те, що 15 лютого 2011 року між її матір'ю та відповідачем був укладений договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, і на підставі цього договору 18 лютого 2011 року за відповідачем було зареєстровано право власності на спірну квартиру.

ОСОБА_4 вважає вказаний вище договір дарування недійсним, оскільки захворювання матері вплинули на її психічний стан, і за станом здоров'я остання на момент укладання договору дарування квартири не могла керувати своїми діями, усвідомлювати їх значення та наслідки. Тому договір дарування від 15 лютого 2011 року є недійсним і порушує права позивача як спадкоємця на спадкове майно. Оскільки про укладення договору дарування від 15 лютого 2011 року та про порушення її прав як спадкоємця позивачу стало відомо 20 листопада 2014 року, ОСОБА_4 вважає поважною причину пропуску строку позовної давності на оспорювання договору дарування.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 03 червня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним укладений 15 лютого 2011 року між померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 договір дарування квартири АДРЕСА_1. В решті позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

Судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_4 в касаційній скарзі не оскаржувались, тому за правилом ч. 1 ст. 335 ЦПК України не є предметом касаційного перегляду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції, з чим погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і давши їм належну правову оцінку, дійшов вірного висновку про те, що проведеною у справі амбулаторною посмертною судово-психіатричною експертизою від 05 березня 2015 року підтверджено абсолютну неспроможність ОСОБА_6 за своїм психічним станом у момент підписання договору дарування від 15 лютого 2011 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судові рішення в частині задоволення позовних вимог є законними і обґрунтованими.

Керуючись статтями 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 20 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 03 червня 2015 року в частині задоволення позовних вимог про визнання договору дарування квартири від 15 лютого 2011 року недійсним залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська