Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 рокуМ. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Дербенцевої Т.П., Касьяна О.П.,Карпенко С.О., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, за касаційною скаргою комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго», яке діє через представника Обревко Тетяну Петрівну, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі - КП «Вінницяміськтеплоенерго») звернулося до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просило стягнути з відповідача 5 727,05 грн заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з січня 2011 року по січень 2015 року з урахуванням установленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми.

Свої вимоги мотивувало тим, що КП «Вінницяміськтеплоенерго» надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а ОСОБА_6 є споживачем цих послуг, але своєчасно не сплачує кошти за надані послуги, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яку позивач просив стягнути у судовому порядку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23 квітня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за спожиті послуги з теплопостачання за період з 22 січня 2012 року по 28 лютого 2015 року у розмірі 1 715,06 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник КП «Вінницяміськтеплоенерго», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами встановлено, що КП «Вінницяміськтеплоенерго» надає послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до умов, визначених Правилами надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875. Позивач щомісяця з січня 2011 року по 28 лютого 2015 року надавав відповідачу вказані послуги та нараховував відповідачу плату за їх надання, однак останній не сплачував кошти за ці послуги, у результаті чого у нього утворилась заборгованість у розмірі 5 727,05 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

Так, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2014 року було видано такий наказ про стягнення з ОСОБА_6 заборгованості у розмірі 4 289,47 грн за період з січня 2011 року по 10 листопада 2014 року. Однак ухвалою цього ж суду від 10 листопада 2014 року було скасовано вищевказаний судовий наказ, і позивач звернувся у порядку позовного провадження до суду з цим позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість, яка виникла у період з січня 2011 року по січень 2015 року.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що стягненню відповідно до ст. 257 ЦК України підлягає заборгованість за надані послуги з теплопостачання у межах строку позовної давності, а саме за період з 22 січня 2012 року по 28 лютого 2015 року. Крім того, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.

Проте погодитись з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист права на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Відповідний висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 21 січня 2015 року (справа № 6-214цс14), який згідно з ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суди на вказане уваги не звернули та не вирішили питання про стягнення з відповідача заборгованості за період починаючи з січня 2011 року.

Неможливо погодитися із висновком судів щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 68 ЖК України передбачено, що наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань, згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

У ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Відповідний висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 30 жовтня 2013 року (справа № 6-59цс13), який згідно з ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій зазначених вимог закону не врахували та всупереч вимогам статей 213, 214 ЦПК України не встановили всі фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, а тому оскаржувані судові рішенні відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго», яке діє через представника Обревко Тетяну Петрівну, задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 23 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: Т.П. Дербенцева
С.О. Карпенко
О.П. Касьян
Т.О. Писана