провадження № 2/760/5756/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2015 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі судді Шевченко Л. В.,

за участю секретаря судового засідання Бугайчука О. Р.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ерде Банк» про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору та договору про забезпечення вимог іпотекодержателя, ухвалив таке рішення.

Позиції осіб, які беруть участь у справі:

16.07.2015 позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Ерде Банк» про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору та договору про забезпечення вимог іпотекодержателя.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 12.08.2011 ПАТ «Ерде Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 150 000 дол. США.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони уклали іпотечний договір від 12.08.2011, за умовами якого позивач передав відповідачу в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, сторони уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 12.08.2011, відповідно до якого позивач зобов'язався передати, а банк зобов'язався прийняти у власність належну позивачу на праві приватної власності вищезазначену квартиру.

Позивач вважає, що відповідач повинен був виконати вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» як під час укладення кредитного договору, так і під час його виконання, а саме: банк зобов'язаний був надати відповідну інформацію, необхідну споживачу для здійснення свідомого вибору та включити детальний розпис загальної вартості кредитів та споживача.

Проте, банк всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та ЦК запропонував позивачу укласти договір під впливом тяжкої обставини.

Так, відповідачу було достеменно відомо, що кредит позивачу, що має на утриманні доньку інваліда, якій потрібне лікування за кордоном, надається саме на лікування доньки, а позивач не міг повністю усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у зв'язку з тяжкою хворобою доньки, для лікування якої і був необхідний кредит.

У зв'язку з цим позивач просив суд визнати недійсними кредитний договір, іпотечний договір та договір про забезпечення вимог іпотекодержателя з підстав порушення прав позивача, як споживача, та укладення їх під впливом тяжкої обставини.

У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд

встановив:

12.08.2011 ПАТ «Ерде Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 182/11, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 150 000 дол. США із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 22% річних та терміном повернення 11.08.2012 (а.с. 6-20).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 12.08.2011 ПАТ «Ерде Банк» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, яка належить позивачу на праві приватної власності (а.с. 21-25).

12.08.2011 ПАТ «Ерде Банк» та ОСОБА_1 уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого банк зобов'язався прийняти у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 26-27).

Встановивши усі обставини справи та здійснивши загальну оцінку доказів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити повністю з таких підстав.

Частина друга статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що «перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону».

Відповідно до пункту 7.14 кредитного договору підписанням цього договору позичальник стверджує про те, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від кредитодавця інформацію, визначену статтею Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач у судовому засіданні не довів, що відповідач не надав йому вищезазначену інформацію, а факт підписання позивачем кредитного договору, який містить це положення, свідчить про отримання позивачем усієї необхідної інформації у момент його укладення.

Частина перша статті 215 ЦК передбачає, що «підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу».

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК, відповідно до якої «Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей».

Згідно з частиною першою статті 233 ЦК «правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину».

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що «правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах».

Позивач стверджував, що уклав спірні договори під впливом тяжкої обставини, а саме: отримання кредиту йому потрібно була на лікування за кордоном доньки, яка є інвалідом.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підтвердження аргументу щодо недійсності правочинів позивач посилався на пенсійне посвідчення ОСОБА_3, яка отримує пенсію по інвалідності (а.с. 28), медичний висновок № 8 на дитину інваліда, строк дії якого сплинув 01.04.1989 (а.с. 29), довідку МСЕК від 21.11.2008 про те, що ОСОБА_3 встановлено друга група інвалідності безстроково як інваліду з дитинства (а.с. 30), індивідуальну програму реабілітації інваліда № 532/09 від 05.08.2009 (а.с. 31-34).

Зазначені документи лише підтверджують факт, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом другої групи з дитинства, однак не доводять, що позивач отримав кредит у 2011 році для лікування своєї дочки, спрямував кошти саме на цю мету. Подані позивачем документи іноземною мовою, з яких неможливо встановити їх зміст і походження, не є належними доказами на підтвердження викладених обставин (а.с. 35-39).

Суд зазначає про відсутність в матеріалах справи доказів для визнання оспорюваних правочинів недійсними, оскільки позивач не довів, що за відсутності тяжкої обставини правочини не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 203, 215, 233 ЦК, статтями 1, 4-11, 18, 57-66, 79, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ерде Банк» про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору та договору про забезпечення вимог іпотекодержателя - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. В. Шевченко