справа №619/3694/15-ц
провадження №2/619/1671/15
РІШЕННЯ

іменем України

26 жовтня 2015 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
У складіголовуючого суддіОСОБА_1
за участюсекретаря судового засіданняОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту договору лізингу та повернення коштів, -

встановив

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», в якій просила визнати пункт 12.1 договору лізингу №000367 від 05 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Євролізинг Україна» - недійсним; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_3 21060,00 грн., сплачених за Договором лізингу №000367 від 05 січня 2015 року. У позовній заяві позивач зазначила, що у січні 2015 року вона вирішила придбати у лізинг автомобіль. У засобах масової інформації вона знайшла рекламне оголошення ТОВ «Євролізинг Україна», в якому йшлося про швидке отримання автомобіля за договором фінансового лізингу під низький відсоток. Після телефонної розмови з регіональним відділенням вказаної компанії, позивача запросили до офісу та попередили про необхідність мати при собі паспорт та ідентифікаційний код для оформлення договору фінансового лізингу. Також консультант натякнула на те, що вона може понести певні витрати у звязку з оплатою першого внеску. Це пояснюється тим, що перший внесок є гарантією платоспроможності перед фірмою, яка надає у лізинг автомобіль. Консультант ТОВ «Євролізинг Україна» пояснила, що після оплати першого платежу вона зможе отримати автомобіль на протязі 10 діб, після чого поступово сплачувати кошти за договором, і запропонувала поквапитись і скоріше сплатити платіж, так як, наближалась обідня перерва і банківські установи мали скоро зачинитись. ОСОБА_3 негайно пішла до банку і сплатила вказану консультантом суму - 21060 грн., при цьому у графі квитанції «призначення платежу» вказала «платіж за договором лізингу», так як була упевнена, що це був саме перший платіж за договором лізингу. Так, 5 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено Договір фінансового лізингу №00367. Після оплати грошей, як зясувалося потім - адміністративного внеску у сумі 21060,00 грн., що становить 10% вартості предмету лізингу на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна», вже за межами офісу компанії в неї зявилася можливість ознайомитися з умовами вже підписаного нею договору. Після детального вивчення цієї угоди виявилося, що для отримання предмету лізингу вона має ще сплатити авансовий платіж у розмірі 50% вартості і комісію за передачу предмету лізингу. Таким чином, при підписанні договору вона має сплатити майже 65% вартості майна, ще не отримавши його. ОСОБА_3 зрозуміла, що, якби працівником компанії було надано правдиву, доступну інформації щодо даного правочину, то вона б ніколи не погодилася на підписання подібного договору.

Представником ТОВ «Євролізинг Україна» ОСОБА_4 подано до суду письмові заперечення, щодо укладення договору та правовідносин за договором між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_3 був укладений договір фінансового лізингу від 05.01.2014 року №00367. Цей Договір укладено відповідно до положень цивільного законодавства та законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу. Вказаним вимогам законодавства договір фінансового лізингу від 05.01.2014 року №00367 та додатки №№1,2 до договору відповідають, Договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. Підтвердженням отримання Позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання Позивачем кожної сторінки самого Договору та додатків до нього, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Правочин сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписано Позивачем та повноважною особою Відповідача. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України (ст.ст. 202 та 203 ПК України) до чинності правочину. Отже, договори, які укладаються з клієнтами ТОВ «Євролізинг Україна», повністю відповідають чинному законодавству України, а тому при вирішенні спору між сторонами повинні застосовуватись положення Договору №00367 та додатків до нього. Позивачем 05.01.2015 року було сплачено 21060,00 грн., з яких у відповідності до Договору та додатку №1 зараховано першочерговий Адміністративний платіж. Отже, відповідно до п.12.1 Договору, Лізингоодержувач який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення (заява ОСОБА_3 від 02.02.2015 №360 про розірвання Договору від 05.01.2015 року №000367). У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь (лист ТОВ «Євролізинг Україна» від 27.02.2015 №25), в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж (21060,00 грн.) в такому випадку поверненню не підлягає. Між сторонами укладено договір фінансового непрямого лізингу, тобто лізингодавець (Відповідач) зобовязаний придбати Предмет лізингу в майбутньому, саме після виконання лізингоодержувачем певних зобовязань. На момент укладення договору Позивач особисто обрав і сторони Договору погодили, що предметом лізингу є автомобіль Hyundai і20 та лізингодавець (Відповідач) зобовязаний набути у свою власність цей автомобіль, після виконання певних умов, зареєструвати, застрахувати та передати предмет лізингу у користування Позивачу. Таким чином, вважаємо що Позивач помиляється у трактуванні норм чинного законодавства України та не враховує особливість укладеного між сторонами правочину, а саме договору фінансового непрямого лізингу. Сторони визначили, що предметом лізингу, відповідно до п. 1.1 Договору та Специфікації (додатку №2) до Договору являється транспортний засіб: автомобіль марки Hyundai, модель І20, комплектація Comfort з обємом двигуна 1.4., тип КПП - автоматичний, колір - червоний, що є головною умовою визначення предмету договору, інші відомості товару будуть вказані у акті приймання-передачі у момент отримання.

У судове засідання представник відповідача ТОВ «Євролізинг Україна» ОСОБА_4, не з'явився, подав до суду заяву, в якій він просив справу розглядати у його відсутність.

У судове засідання представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 не зявилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутність, у разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечувала проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

Судом встановлені обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно договору №00367 фінансового лізингу від 05.01.2014 року ТОВ «Євролізинг Україна», в особі представника ОСОБА_6, яка діє на підставі довіреності №71 від 14.03.2014 року лізингодавець, ОСОБА_3 лізингоодержувач, уклали договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль «Hyundai і20» вартістю 10477,61 євро.

Згідно квитанції від 06.01.2015 року ОСОБА_3 сплатила на рахунок відповідача 21060,00 грн.

Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних мотивів.

Згідно ч.1 ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Судом встановлено, що 05.01.2014 року між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_3 було укладено договір фінансового лізингу №000367, а остання у свою чергу зобов'язувався оплачувати лізингові платежі в сумі і в строки, передбачені у уточненому графіку платежів.

ОСОБА_3 письмово звернулася до ТОВ «Євролізинг Україна» із вимогою розірвати договір і повернути сплачені нею кошти з підстав, передбачених ст.10, ч.12 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто без будь-яких штрафних санкцій. Однак, розірвавши договір, відповідач не повернув адміністративний платіж в сумі 21060,00 грн.

Листом відповідача від 27.02.2015 року №25 підтверджено факт розірвання Договору лізингу №000367 з 02.02.2015 року.

Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу укладення, виконання та розірвання вказаного договору, а також і вирішення спору між сторонами регулюється нормами Цивільного Кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, а також Законом України «Про фінансовий лізинг» №723/97 від 16.12.1997 року з наступними змінами та доповненнями.

Що стосується Закону України «Про захист прав споживачів», на порушення якого посилається позивач, то суд приходить до висновку, що норми цього Закону також поширюються на правовідносини між сторонами.

Так, з Преамбули вказаного закону вбачається, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг.

Відповідно до п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

З урахуванням викладеного, на споживачів послуги фінансового лізингу - лізингоодержувачів - поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів", і заперечення відповідача з цього приводу не приймаються судом до уваги.

З приводу визнання недійсним п.12.1 договору фінансового лізингу №000367 судом встановлено наступне.

Згідно з п.12.1 Договору у випадку його розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає 60% від сплаченого авансового платежу, при цьому адміністративний платіж поверненню не підлягає.

Таким чином, вказаний договір встановлює односторонню відповідальність лізингоодержувача і в силу цього є несправедливим. Такий висновок суду ґрунтується на наступному.

Так, відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У відповідності до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Аналогічно, у відповідності до ст.509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, на думку суду, під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобов'язання - вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода третім особам, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та непорушення прав інших осіб.

Дослідженими по даній справі доказами доведено наявність вказаних ознак, які у своїй сукупності свідчать про несправедливість п.12.1 Договору фінансового лізингу №000367.

Виконання відповідачем оспорюваного п.12.1 Договору призвело до того, що позивач ОСОБА_3, діючи в межах чинного законодавства, після розірвання договору не отримала сплаченої нею суми в розмірі 21060,00 грн., що заподіяло її інтересам істотної шкоди.

З урахуванням викладеного, вказаний пункт договору є несправедливим. Відповідно до ст.18 ч.ч.5, 6 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Таким чином, договір фінансового лізингу №000367 від 05.01.2015 року між сторонами розірвано з підстав, передбачених ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», що не передбачає будь яких фінансових санкцій для споживача.

Дану обставину фактично підтвердив відповідач своїм листом.

Як вбачається з листа договір фінансового лізингу розірвано з 02.02.2015 року, отже по умовам договору сплачений адміністративний платіж в сумі 21060,00 грн., поверненню не підлягає.

В той же час, як визначено у договорі №000323, адміністративний платіж - це платіж, що сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору.

З огляду на викладене, адміністративний платіж не може вважатись комісією за виконання договору або покривати витрати лізингодавця, що пов'язані із виконання договору, оскільки він, як це визначили сторони, сплачується за дії, що передують укладенню договору.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що п.12.1 Договору фінансового лізингу визнано судом недійсним, до споживача - лізингоодержувача ОСОБА_3 не можуть бути застосовані будь-які фінансові санкції чи штрафи.

При цьому суд приймає до уваги, що відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд вважає встановленою наявність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги про захист прав споживачів, визнання недійсним пункту договору лізингу та повернення коштів.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ухвалив

Позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Визнати недійсним пункт 12.1 договору лізингу №000367 укладеного 05 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Євролізинг Україна».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_3 21060,00 грн., сплачених за Договором лізингу №000367 від 05 січня 2015 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в судову палату по цивільних справах апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Є. А. Болибок