У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

24 червня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Мартинюка В.І.,

суддів: Журавель В.І., Ізмайлової Т.Л.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та відшкодування майнової і моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 2 квітня 2012 року між нею та ПП ОСОБА_4 укладено договір про виконання послуг з дизайну приміщення. Уточнивши під час розгляду підстави позову, зазначала, що договір містить умови щодо розрахунку в іноземній валюті, укладений внаслідок обману її як споживача послуг, так як особисто роботи відповідач не виконувала, договір містить умови, які дозволяють використовувати її особисту інформацію в комерційних цілях. Умову щодо заборони в односторонньому порядку розривати договір позивач вважає несправедливою. Посилаючись на ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 230, 1212 ЦК України, просила визнати договір про надання послуг від 2 квітня 2012 року недійсним та стягнути на її користь з ОСОБА_4 безпідставно набуті кошти в розмірі 39 000 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2014 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір від 2 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_4

Стягнуто з ПП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 375 доларів США, що в еквіваленті становить 16 362,50 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 203 ЦК встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Стаття 204 ЦК України презюмує правомірність правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення, правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив із того, що умова договору про розрахунок в іноземній валюті суперечить ЦК України, п. 4.4 договору, яким дозволено фото та відео зйомка, порушує умови конфіденційності; заборона розірвання договору суттєво обмежує права ОСОБА_3 як споживача послуг; крім того, сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов, тому підписання ОСОБА_3 договору не відповідає її вільному волевиявленню, отже договір є недійсним.

Проте такі висновки є передчасними.

Так, судами встановлено, що 2 квітня 2012 року між ОСОБА_3 як замовником та ПП ОСОБА_4 як виконавцем укладено договір про надання послуг з дизайну приміщення.

Вартість робіт визначена у розділі 2 договору із розрахунку 20 доларів США на квадратний метр площі приміщення, розрахунок проводиться у гривнах за курсом Національного банку України; виконавець отримав передоплату в еквіваленті 1 375 доларів США.

Також матеріали справи містять опис робіт як додаток до договору, що визначає орієнтовну модель роботи на виконання договору.

Як договір, так і додаток до договору підписані ОСОБА_3 без будь яких зауважень щодо їх змісту.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1820/ed_2012_07_05/pravo1/T041618.html?pravo=1> належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1821/ed_2012_07_05/pravo1/T041618.html?pravo=1> обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на наведене, висновок судів про те, що ОСОБА_3 уклала договір про надання послуг з дизайну приміщення без дійсного її на це волевиявлення, носить характер припущення, так як відповідними доказами не обґрунтований.

Сумнівним є і висновок судів у тій частині, що платіжним засобом за договором вказана іноземна валюта.

До такого висновку суди дійшли без належного дослідження змісту другого розділу договору.

Крім того, судами не враховано, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Суди, ухвалюючи рішення, усупереч наведеним нормам закону та ст.ст. 212-214 ЦПК України, заперечень відповідача належним чином не перевірили, доказам, наданим відповідачем, у їх сукупності оцінки не надали, неправильно застосували норми матеріального права і дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог.

Крім цього, висновок суду апеляційної інстанції щодо строку прийняття спадщини, який до предмета спору відношення не має.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І.Мартинюк
Судді: В.І.Журавель Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко Г.І.Мостова