Справа № 733/1347/15-ц Провадження № 22-ц/795/1919/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Овчарик В. М. Доповідач - Онищенко О. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОнищенко О.І.,
суддів:Кузюри Л.В., Харечко Л.К.,
при секретарі:Шкарупі Ю.В.,
за участю:представника позивача ОСОБА_5- ОСОБА_6, представника відповідача ОСОБА_7, - ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання недійсною частини правочину, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання недійсною частини правочину відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що приймаючи рішення про відмову у визнанні окремих частин кредитного договору недійсними, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що п.п.4.4 та п.п.4.5 Кредитного договору не відповідають положенням ст. 252 ЦК України та вимогам абз.2 ч.10 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів», ухваливши рішення з порушенням норм матеріального права, а саме не застосував положення ч.1 ст.203.ст.215 ЦК України та не визнав окремі пункти кредитного договору недійсними.

На думку апеллянта, судом першої інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме ч.1 ст. 203 ЦК України, фактично застосувавши положення ч.ч.2 та 3 ст.203 ЦК України, які не поширюються на спірні правовідносини, а регулюють відносини, що не були предметом досліджененя у справі. Крім того, суд першої інстанції неправомірно застосував до спірних правовідносин положення ч.2 ст.6, ст.627 ЦК України, адже на підставі вказаної норми сторони кредитного договору не могли врегулювати правовідносини, які однозначно врегульовані актами цивільного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що п.4.4. та 4.5 кредитного договору, укладеного між ним та банком, є недійсними, оскільки оскаржувані пункти договору суперечать положенням абз.2 ч.10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ст.251 ЦК України, а отже недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог діючого законодавства є підставою його недійсності. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин виходячи з положень ст.217 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та його представник не надали належних та допустимих доказів укладення кредитного договору особами, які не мали достатнього обсягу цивільної дієздатності та що їх волевиявлення не було вільним чи не відповідало їх внутрішній волі. І хоча зміст п.4.4 та 4.5 Кредитного договору№10-29/4349 від 8 жовтня 2007 року відрізняється від положень абз.2 ч.10 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів», його сторони не були позбавлені права визначати умови кредитного договору на власний розсуд з огляду на приписи ч.2 ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України, а отже сторонами правочину додержано в момент його вчинення вимоги діючого законодавства , тому відсутні підстави для застосування ч.1 ст.203.ст.215 ЦК України.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам чинного законодавства України і з ним погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, зокрема, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчиняться у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

По справі встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № 10-29/4349 від 8 жовтня 2007 року між позивачем ОСОБА_5 та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку « Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ « Укрсоцбанк», банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 281600 доларів США зі сплатою 12,25% річних та порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно графіку, який визначений умовами договору, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 7 жовтня 2032 року.( а.с.5-10) Кредит надано позичальнику на придбання нерухомого майна - трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ( а.с.5-10). Вказану квартиру ОСОБА_5 передав банку в іпотеку відповідно до договору іпотеки № 02-005/06 від 8 жовтня 2007 року ( а.с.11-14).

Відповідно до п.4.4. та п. 4.5. кредитного договору у разі невиконання( не належного виконання) позичальником обов'язків, визначених умовами договору у передбачені договором терміни, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредиту, а також нараховані штрафні санкції.

24 грудня 2014 року ПАТ « Укрсоцбанк» відступило своє право вимоги за кредитним договором на користь ТОВ « Фінансова компанія» « Довіра та Гарантія» на підставі договору про відступлення права вимоги . ( а.с.15-17)

Цього ж самого дня останнє відступило право вимоги за кредитним договором №10-29/4349 від 8 жовтня 2007 року ОСОБА_7 на підставі договору про відступлення права вимоги № 86/ФК 14 від 26 грудня 2015 року( а. с. 18-21)Зі змісту вимоги вбачається, що ОСОБА_5

18 червня 2015 року відповідач ОСОБА_7 звернувся до позивача з вимогою від 17 червня 2015 року про погашення заборгованості за кредитним договором, яка виникла з січня 2009 року, протягом одного робочого дня. ( а.с.22) Зі змісту вимоги вбачається, що ОСОБА_5 не виконує взятих на себе зобов'язань по сплаті кредитних коштів з січня 2009 року.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду доводи апеляційної скарги ОСОБА_5, щодо залишення судом першої інстанції поза увагою невідповідності п.п.4.4 та п.п.4.5 Кредитного договору положенням ст. 252 ЦК України та вимогам абз.2 ч.10 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів», та ухваленню рішення з порушенням норм матеріального права, а саме не застосуванню положеннь ч.1 ст.203.ст.215 ЦК України та не визнання вказаних пунктів кредитного договору недійсними, оскільки суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, про те, що під час укладення кредитного договору сторонами виходячи з вимог ст.ст.6,627 ЦК України були дотримані вимоги діючого законодавства, а тому відсутні підстави для застосування вимог ст.203,215 ЦК України .

Не може бути задоволена апеляційна скарга позивача щодо не застосовання судом першої інстанції закону, який підлягав застосуванню, а саме положень ч.1 ст. 203 ЦК України, фактично застосувано положення ч.ч.2 та 3 ст.203 ЦК України, які не поширюються на спірні правовідносини, а регулюють відносини, що не були предметом досліджененя у справі, оскільки за загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3 ст.203 ЦК Кодексу.

Зміст правочину включає в себе зазначення учасників правочину та ті права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких вони домовилися.

При укладенні Договору кредиту сторони дійшли взаємної згоди щодо всіх його істотних умов, зі змістом договору ОСОБА_5 був ознайомлений, про що свідчить його підпис.

ОСОБА_5 не звертався до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», протягом тривалого часу вносив кошти на погашення кредитного зобов'язання.

Зміст спірного договору не суперечить вимогам законодавства, а його умови відповідають ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, тому доводи апеляційної скарги стосовно невірного застосування вимог ст.6,ст.627 ЦК України не знайшли свого підтвердження.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не доведено, що при укладанні договору порушено його права, як споживача фінансових послуг.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого з дотриманням норм матеріального і процесуального права на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: