Справа № 441/74/15 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/783/4446/15 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 18 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні 1/2 частиною будинку,-

в с т а н о в и л а:

16 січня 2015 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити їй перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні належною їй на праві власності 1/2 часткою будинку, розташованого в АДРЕСА_1 які проявляються в тому, що остання фактично проживаючи у спірному будинку відібрала ключі від вхідних дверей і таким чином унеможливила вільний доступ їй до виділених в натурі житлових кімнат та інших приміщень. Просила зобов'язати ОСОБА_2 надати їй ключі від вхідних дверей спірного володіння та виселити ОСОБА_2 з приміщень житлової кімнати 1-7 площею 12,9 кв.м., житлової кімнати площею 12,8 кв.м. під літерою 1-3, коридору площею 10,5 кв.м. під літерою 1-2, веранди літ. 1-1 площею 9,4 кв.м., підвалу під коридором і верандою та стягнути з відповідачки судовий збір.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 надати ключі від вхідних дверей будинковолодіння в АДРЕСА_1. ОСОБА_3 та не чинити їй перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні 1/2 частиною вказаного житлового будинку (приміщеннями - житлової кімнати літ. 1-7 - площа 12.9 кв.м., літ. 1-3 - площа 12.8 кв.м., коридором літ. 1-2 - площа 10.5 кв.м., верандою літ. 1-1 - площа 9.4 кв.м., підвалом під верандою і коридором).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 121 грн. 80 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, вважає його незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв за основу рішення Городоцького районного суду Львівської області від 31 грудня 2010 року, яким було задоволено позов ОСОБА_3 до її матері ОСОБА_5 про поділ будинковолодіння. Однак, дане рішення не було виконане і в ньому не було вказано де саме її матір повинна була обладнати окремий вхід та яких розмірів. Крім цього, зазначене рішення було ухвалене без дозволу чи заборони Угрівської сільської радина здійснення переобладнань у будинку. Стверджує, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки вона не змінювала замки вхідних дверей та не чинить перешкод позивачці у користуванні її приміщеннями. Зазначає, що позивачка сама не бажає користуватись цими приміщеннями, закривши їх на ключ ще у 1998 році. Вважає, що суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні вищезазначеного позову, оскільки позивачка не довела підставність своїх позовних вимог. Просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 18 травня 2015 року в частині часткового задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Отже, враховуючи положення, передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК Української РСР, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Судом встановлено, що рішенням Городоцького районного суду Львівської області від від 31 грудня 2010 року за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину спадкового житлового будинку з реально поділеними приміщеннями що в АДРЕСА_1 Їй виділено у власність житлову кімнату літ. 1-7 площею 12.9 кв.м.; житлову кімнату 1-3 площею 12.8 кв.м.; коридор літ. 1-2 площею 10.5 кв.м., всього корисної площі 36.2 кв.м.; веранду під літ 1-1 площею 9.4 кв.м., підвал під верандою і коридором (а.с. 5, 6-11).

Цим же рішенням суду (31.12.2010 року) у власність ОСОБА_5 виділено іншу 1/2 частину спірного спадкового житлового будинку з реально поділеними приміщеннями, що в АДРЕСА_1 а саме: житлову кімнату літ. 1-6 площею 14,5 кв.м.; житлову кімнату літ. 1-4 площею 14.3 кв.м., кухню літ. 1-5 площею 11.9 кв.м., всього корисної площі 40.7 кв.м. Її зобов'язано обладнати вхід у свою частину в житловому будинку (а.с. 6-11).

На відміну від позивачки ОСОБА_3 (а.с. 5), ОСОБА_5 реєстрацію права власності не здійснила та не обладнала вхід у свою частину житлового будинку.

Судом встановлено, що після смерті 27.05.2014 року ОСОБА_5 (а.с. 49, 60) у спірному будинковолодінні фактично проживає її дочка - відповідачка ОСОБА_2, яка користується частиною будинку та незаконно утримує виключно в себе ключі від вхідних дверей будинку.

Як власник 1/2 частини спірного будинку та реально виділених приміщень позивачка відповідно до ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, 150 ЖК України має право володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Крім того, позивачка має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Допитані в судовому засіданні районного суду в якості свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 підтвердили, що в спірному будинку проживає тільки ОСОБА_2, яка замінила замок у вхідних дверях, чим зробила неможливий доступ ОСОБА_3 до користування та володіння належними їй на праві особистої власності приміщеннями.

Отже, судом беззаперечно встановлено, що відповідачкою чиняться ОСОБА_3 перешкоди у користуванні 1/2 частки будинку. ОСОБА_2 відмовляючись надати позивачці ключі заміненого замка від вхідних дверей, фактично чинить перешкоди їй у володінні, користуванні та розпорядженні приміщеннями - житлової кімнати літ. 1-7 - площею 12.9 кв.м., літ. 1-3 - площею 12.8 кв.м., коридором літ. 1-2 - площею 10.5 кв.м., верандою літ. 1-1 - площею 9.4 кв.м., підвалом під верандою і коридором. Тому вимоги позивачки в частині зобов'язання ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні наведеними вище приміщеннями в спірному будинку та зобов'язання передати ключі від вхідних дверей зазначеного будинку підставно визнано обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Також вірно районний суд не прийняв як належний доказ для відмови в позові посилання ОСОБА_2 на те, що надавати ключі від вхідних дверей позивачці немає необхідності за її (відповідачки) постійної присутності в будинку, крім того, саме такими діями відповідачка обмежує позивачку в праві використовувати свою власність в будь-який бажаний для неї час.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.