УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до комунального закладу «Білгород - Дністровська центральна районна лікарня» про скасування наказів, припинення трудового договору, поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 16 серпня 1962 року вона прийнята на роботу в Білгород-Дністровську центральну районну лікарню на посаду санітарного фельдшера Шабівської дільничної лікарні згідно наказу від 15 серпня 1962 року. 13 лютого 2003 року на підставі наказу від 10 лютого 2003 року вона була переведена на посаду медичної сестри. Указувала, що на підставі наказу про припинення трудового договору вона звільнена з 7 листопада 2014 року за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку згідно з п.3 ст.40 КЗпП України. У вказаному наказі зазначено, що підставою для звільнення є наказ від 27 жовтня 2014 року та згода профкому від 28 жовтня 2014 року. Наказом від 27 жовтня 2014 року визнано для неї робочі дні 20 жовтня 2014 року і 21 жовтня 2014 року днями прогулів. Згідно із п.4 вказаного наказу, на підставі п. 2 ст. 147 КЗпП України, за грубе порушення трудової дисципліни застосовано до неї дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України, застосовано дисциплінарне стягнення - звільнення після отримання на це рішення профкому. Не погоджуючись із звільненням та вважаючи його незаконним звернулась до суду із вказаним позовом.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Частиною другою статті 147 КЗпП України встановлено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Заходами дисциплінарного стягнення є догана і звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" за передбаченими пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло одного року.

Отже, законодавством передбачено, що підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого й не втратившого юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення.

Установлено, що до ОСОБА_4 застосовувалися дисциплінарні стягнення у вигляді доган на підставі наказів від 13 грудня 2013 року (у зв'язку із систематичним невиконанням ОСОБА_4, сестрою медичного СЛА с. Шабо своїх функціональних обов'язків, а саме: відсутність сан просвіт роботи, вибірковий патронаж диспансерних хворих, самовільно встановлений графік роботи, відсутність на робочому місці без пояснень 2 і 3 грудня до 12 години) та відмовою від написання пояснень, що підтверджується актом від 22 грудня 2013 року та наказу від 7 серпня 2014 року (у зв'язку із тим, що 28 липня 2014 року ОСОБА_4, сестра медичного СЛА с. Шабо повинна була виїхати на патронаж хворих, які перебувають на диспансерному обліку у лікаря фтизіатра лікарні, для чого на 09-00 год. замовлявся транспортний засіб з автогосподарства. ОСОБА_4 запізнилася на 20 хв., машину довелося використати не за планом лікарю-педіатру).

Наказом відповідача визнано для ОСОБА_4 робочі дні 20 жовтня 2014 року і 21 жовтня 2014 року днями прогулів.

На підставі наказу про припинення трудового договору ОСОБА_4 звільнено з 7 листопада 2014 року за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстави звільнення зазначено наказ від 27 жовтня 2014 року, та згоду профкому від 28 жовтня 2014 року.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні її позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, наданих сторонами й належним чином оцінених судом (ст. 212 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про те, що процедура, встановлена законодавством про працю щодо звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідачем не порушена, а заявлені позивачем вимоги не ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

Л.М. Мазур

Т.О. Писана