Справа № 465/976/15 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/5140/15 Доповідач в 2-й інстанції: Кабаль І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, її представників -

ОСОБА_3, ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, її представника - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частку в квартирі,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 25 травня 2015 року у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 - відмовлено.

Дане рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що посилання суду на те, що ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає, є голослівним та неправдивим, бо у суду немає жодних доказів, щоб таке стверджувати. Хибним є тлумачення суду, що спірна квартира була придбана лише для відповідачки, оскільки під тиском органу опіки та піклування Франківського райдержадміністрації м. Львова позивач погодилася на оформлення придбаної квартири на доньку - ОСОБА_5, яка на час оформлення договору купівлі - продажу була неповнолітньою. Вважає, що вона має право на 1/2 частку спірної квартири.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2, її представників - ОСОБА_3, ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, її представника - ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч.1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Відповідно до ч.1 п.3 ст. 71 ЦК України, ч.2 ст. 177 СК України батьки, опікун, не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що згідно договору купівлі - продажу від 15 листопада 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_2 - законний представник своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_5 уклали договір про те, що ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_5 купила 16/25 часток квартири АДРЕСА_2 (а.с.5, 6).

Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на квартиру від 06 серпня 1997 року, співвласниками квартири АДРЕСА_1 були - ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_5.(а.с.3). Дана квартира була відчужена.

Спірна квартира була придбана неповнолітній ОСОБА_5, оскільки при продажі квартири АДРЕСА_1 співвласницею якої вона була, її необхідно було забезпечити житлом, чого не заперечують сторони у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, позивач не надала суду жодного належного доказу, який би підтверджував те, що відповідачем порушені її майнові права та інтереси і вона має право на 1/2 частку спірної квартири, та що при укладенні договору купівлі - продажу спірної квартири на ОСОБА_2 органом опіки та піклування Франківської райдержадміністрації м. Львова чинився тиск.

Не надала таких доказів позивач і в суді апеляційної інстанції.

З врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_5 є власником 16/25 часток квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі - продажу, який вчинений відповідно до вимог чинного законодавства, та відмовив у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Будь- яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. ч.3, 4 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним у справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 25 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.