АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2015року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Шахової О.В.,

при секретарі: Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.05.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,-

Справа № 752/485/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/9150/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Пасинок В.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року позивач звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення. В мотивування позовних вимог посилалась на те, що вселилась у квартиру АДРЕСА_1 як член сім'ї наймача - своєї матері ОСОБА_7, після смерті якої на підставі розпорядження Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації № 603 від 25.05.2007 на неї було переведено особовий рахунок. Згодом, а саме: у листопаді 2012 року, нею було реалізовано надане їй право на приватизацію, і на сьогодні вона є власницею 46/100 частини квартири АДРЕСА_1. Вказувала, що не може реально користуватись своєю власністю, оскільки її дочка - ОСОБА_2 та зять - ОСОБА_3, який проживає у квартирі без реєстрації, чинять їй перешкоди. Зокрема, постійно змінюють замки від вхідних дверей квартири, вчиняють сварки, погрожують фізичною розправою, з приводу чого вона змушена була звертатись до правоохоронних органів.

В ході подальшого розгляду справи позивачем в порядку ст. 31 ЦПК України було збільшено розмір позовних вимог, вона просила також виселити відповідача ОСОБА_3 на підставі ст. ст. 65, 150, 383 ЖК України, з спірної квартири (а.с. 56-59).

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Свої вимоги мотивував тим, що остання не є членом сім'ї квартиронаймача, не наділена правом надання дозволу на вселення іншого члена сім'ї квартиронаймача, а тому не має права чинити перешкоди йому та його сім'ї у користуванні житловим приміщенням (а.с.84-86).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.05.2015 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення - залишено без задоволення.

Залишено без задоволення і зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представником ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення суду у зв'язку з порушенням норм матеріального права. В апеляційній скарзі вказується про невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки рішення ухвалено за неповного дослідження обставин, які мають значення для справи. Наголошується на тому, що ОСОБА_1 є власником частини квартири, однак здійснювати користування нею вона не може. Її спільне співіснування з ОСОБА_3 є неможливим, оскільки він зламує замки на вхідних дверях, погрожує їй, та чинить всілякі перешкоди у користуванні. Враховуючи, що згоди на проживання в спірній квартирі ОСОБА_3 позивач не надавала та він зареєстрований за іншою адресою, його проживання в спірній квартирі вважає незаконним. За наведених обставин, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення заявлених нею позовних вимог.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Третя особа за зустрічним позовом - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації свого представника в судове засідання не направила, однак надала письмові пояснення по суті справи, просила врахувати інтереси дитини ОСОБА_8, який має право користування спірним житлом та розглянути справу без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь у судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту порушення відповідачами її права власності, а саме права користування та розпорядження власною частиною у спірній квартирі.

Проте, погодитись з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі колегія суддів не вважає за можливе.

Перш за все колегія суддів звертає увагу, що рішення суду оскаржується позивачем ОСОБА_1 в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення. В іншій частині, а саме щодо вирішення зустрічних позовних вимог не оскаржується, сторони погодилися з висновками суду в цій частині, оскільки відсутні відповідні доводи апеляційної скарги, тому перегляду апеляційним судом вказана частина рішення не підлягає в силу ч. 1 ст.303 ЦПК України, так як виходить за межі доводів апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06.06.2012 затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, за умовами якої виділено в користування ОСОБА_1 - кімнату площею 10,5 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1, ОСОБА_2 - кімнату площею 12,5 кв. м, а кімнату площею 18,4 кв. м та всі інші побутові приміщення залишено в спільному користуванні (а.с.10-12).

На підставі вказаного судового рішення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як з особами, які не ведуть спільного господарства, на підставі розпорядження Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації № 782 від 13.11.2012 були укладені окремі договори найму (а.с.14).

Згідно свідоцтва про право власності від 25.12.2012 ОСОБА_1 передано в порядку приватизації право власності на 46/100 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.13).

Власником особового рахунку неприватизованої частини квартири є ОСОБА_2, яка зареєстрована та проживає разом із сином - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім вказаних осіб, у квартирі АДРЕСА_1 проживає відповідач ОСОБА_3, як член родини наймача ОСОБА_2, що визнано сторонами у справі.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні, змінюють замки на вхідних дверях в зв'язку з чим просила про усунення перешкод, вселення, зобов'язання видати ключі. На підтвердження вказаних обставин суду були надані копії постанов правоохоронних органів за період 2009-2013 рр.

Оцінюючи вказані докази суд першої інстанції вказав на те, що згідно вказаних постанов та висновків цими органами порушень громадського порядку за адресою: АДРЕСА_1, не виявлено.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що позов пред'явлений позивачем як власником і вимоги поставлені як усунення перешкод власнику, а право власності у позивача згідно свідоцтва виникло 25.12.2012. Таким чином, постанови правоохоронних органів за період 2009-2012 рр. не можуть бути прийняті до уваги в якості доказів у вказаній справі.

Матеріали справи місять копію постанови Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 27.02.2013 з якої вбачається, що 22.02.2013 ОСОБА_1 зверталась із заявою щодо самовільної заміни замикаючих пристроїв на вхідних дверях, в зв'язку з чим вона не змогла потрапити до квартири АДРЕСА_1, власницею частини якої вона є. Оскільки значної шкоди інтересам окремих громадян, держаним чи громадським інтересам або інтересам власника не було завдано, кримінальне провадження було закрито у зв'язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення (а.с.15).

В порядку ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319 ЦК України), то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.

Відповідно до положення ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів сім'ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. А в силу ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не можуть бути у них вилучені, власника не може бути позбавлено права користування жилим будником (квартирою), крім випадків встановлених законодавством Союзу РСР та Української РСР.

Сторонами не заперечується наявність конфліктних відносин між ними, а враховуючи факт звернення позивача до правоохоронних органів, суд приходить до висновку про наявність перешкод позивачу у користуванні належною їй частиною спірного приміщення.

Способами усунення порушення прав позивач визначила зобов'язання відповідачів не чинити їй перешкоди, надати їй ключі від вхідних дверей та вселити її у спірне житлове приміщення. Вказані способи не суперечать чинному законодавству, відповідають порушеному праву позивача та забезпечать усунення порушення прав позивача, а тому вказані позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно, висновок суду першої інстанції про недоведеність порушеного права позивача колегія суддів апеляційного суду вважає помилковим.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача ОСОБА_3 із займаного житлового приміщення суд першої інстанції послався на наявність згоди позивача в 2002 році на його вселення, хоча і така згода не була висловлена письмово. В апеляційній скарзі та судовому засіданні позивач наголошує на відсутності своєї згоди на вселення в спірну квартиру відповідача, в той час вона вказує на те, що на початку спільного життя дочки та зятя, тобто відповідачів, вона їм всіляко допомагала, дозволила і проживання в своїй квартирі. Тобто вказані доводи апеляційної скарги є суперечливими, тому відхиляються колегією суддів апеляційного суду, а висновку суду першої інстанції в цій частині відповідають обставинам справи. Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що позов пред'явлений власником 46/100 частин квартири про усунення перешкод у користуванні власністю, тобто належній їй частині квартири. Судом не встановлено, що ОСОБА_3 займає належну позивачу частину квартири, натомість встановлено, що він є членом родини наймача іншої частини квартири ОСОБА_2, відповідно займає частину квартиру, що перебуває у користуванні останньої і згода позивача на це не потребується. За наведених обставин, позовні вимоги про виселення відповідача ОСОБА_3 з спірної квартири задоволенню не підлягають.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача є частково обґрунтованими, а тому її апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 цього Кодексу порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення та ухвалення нового рішення про задоволення даних позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.05.2015 - скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення та ухвалити в цій частині нове рішення:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні 46/100 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 351 (триста п'ятдесят одна) гривні 21 копійка в рівних частках.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: