АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - адвоката Якімова ВолодимираВолодимировича на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про вселення, за позовом третьої особи ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 2609/26399/12
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4803/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Шереметьєва Л.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
08 листопада 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2, у якому просила визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в квартирі зареєстровані та проживають вона, її донька ОСОБА_6 та онука ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 1991 року в квартирі зареєстрований її син ОСОБА_3, а в 2011 році в квартирі без її згоди були зареєстровані її онуки - ОСОБА_2 і ОСОБА_1 Більше 17 років її син в спірній квартирі не проживає, а онуки не проживали взагалі, а тому вважає, що вони втратили право користуватися жилим приміщенням у квартирі згідно ст.ст. 71, 72 ЖК України.

26 травня 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, у якому просили вселити їх у квартиру АДРЕСА_2. Свої вимоги обґрунтовували тим, що в кінці 2011 року стали погіршуватися відносини між ОСОБА_3, ОСОБА_6 і ОСОБА_1: ОСОБА_1 і ОСОБА_6 вирішили, що ОСОБА_3 фінансово забезпечений та не має потреби в спірній квартирі. ОСОБА_1 замінила замки вхідних дверей у квартирі та стала перешкоджати у користуванні нею, однак у подальшому припинила свої наміри, оскільки ОСОБА_3 повідомив її про те, що буде звертатися до правоохоронних органів.

08 грудня 2014 року третя особа ОСОБА_6 подала позов до ОСОБА_1, ОСОБА_2, у якому просила встановити факт, що вони не вселялися в спірну квартиру після реєстрації в ній, не проживали в ній з моменту реєстрації, а тому не набули права користування жилим приміщенням у ній. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що приблизно в 1994 році її брат ОСОБА_3 одружився та переїхав проживати в квартиру батьків своєї дружини по АДРЕСА_3, а в подальшому в придбану ними квартиру АДРЕСА_1. З цього періоду часу її брат у квартирі не проживає. 29.12.2011 року ОСОБА_3 без її відома та згоди зареєстрував у спірну квартиру своїх доньок - ОСОБА_2 і ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2. З вересня 2011 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 навчаються за кордоном і їх реєстрація в спірній квартирі свідчить про те, що вони не мали та не мають наміру проживати спірній квартирі.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1 і ОСОБА_2, про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, залишено без розгляду.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року позов ОСОБА_1 і позов третьої особи ОСОБА_6 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено.

23 лютого 2015 року представник ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - адвокат ЯкімовВ.В. подав апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов, у задоволенні первісного позову і позову третьої особи відмовити. В обґрунтування заявлених вимог апелянт вказав, що судом першої інстанції перекручені пояснення свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 Також апелянт вважає, що пояснення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не є належним доказом відсутності відповідачів у спірній квартирі, оскільки вказані свідки бувають у ній лише 1-2 рази на тиждень. На думку апелянта, наявність у ОСОБА_3 на праві власності іншого житла не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням згідно ст.ст. 71, 72 ЖК України, а письмові пояснення сусідів не є належним доказом відсутності ОСОБА_3 у спірній квартирі. Також апелянт вказав, з 2014 року ОСОБА_1 не впускає ОСОБА_3 до спірної квартири, що стало підставою для його звернення до правоохоронних органів і суду з зустрічним позовом.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 і ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_15 апеляційну скаргу просив відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду. Представник ОСОБА_3 за довіреністю - ОСОБА_16 особисто в день судового засідання подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з своєю хворобою та відрядженням іншого представника, однак будь-яких документів на підтвердження викладених нею обставин суду не надала, а тому розгляд справи за апеляційною скаргою на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України проведено за відсутності осіб, які не зявились.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення представника позивача за первісним позовом і третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що спірна квартира є 3-х кімнатною, на підставі ордера № 68660 від 24.08.19990 року була надана на сім'ю з 4-х осіб: ОСОБА_1, її чоловік , відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_17

На даний час це квартира державного житлового фонду.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 року наймача квартири - чоловіка ОСОБА_1 в квартирі залишилися зареєстрованими ОСОБА_1, її син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_6, а в подальшому була зареєстрована донька ОСОБА_6 -ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

29 грудня 2011 року в спірній квартирі були зареєстровані доньки ОСОБА_3 - ОСОБА_1 і ОСОБА_2, які з вересня 2011 року навчаються в Англії: спочатку в коледжі, а з вересня 2013 року в університеті.

Свідок ОСОБА_18 пояснив, що в спірній квартирі проживає ОСОБА_1 та його сім'я: дружина ОСОБА_6 і донька ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Одну кімнату в квартирі займає ОСОБА_1, іншу його сім'я, а третя кімната - вільна. ОСОБА_3 та його доньки в квартирі востаннє були приблизно в 2004-2005 роках і умов для їх проживання в квартирі не було і немає. У вільній кімнаті стоїть лише один диван, на якому іноді ночують гості і умов для проживання сім'ї, в тому числі двох школярів, немає.

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтвердили, що в спірній квартирі стали бувати приблизно з 2008 року, іноді ночували в квартирі, спали в кімнаті на дивані. В квартирі, окрім ОСОБА_1 і сім'ї її доньки, більше ніхто не проживає. Сина ОСОБА_1 та його доньок у квартирі вони ніколи не бачили.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що відвідувати квартиру ОСОБА_1 стала приблизно в 2007-2008 роках. Протягом осені-зими-весни в квартирі буває щотижня, однак при цьому ніколи не зустрічалася з відповідачем та його сім'єю. Підтвердила, що дві кімнати в квартирі займають ОСОБА_1 та сім'я її доньки, а третя кімната - гостьова, там іноді ночують гості. В даній кімнаті знаходяться іграшки онуки ОСОБА_1 Умов для проживання сім'ї та навчання дітей у кімнаті немає.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 суд першої інстанції керувався ст.ст. 71, 72 ЦПК України та виходив з того, що ОСОБА_3 без поважних причин не проживав у спірній квартирі понад встановлений законом 6-ти місячний строк.

Задовольняючи позов третьої особи суд першої інстанції керувався ст.ст. 64, 65 ЖК України, ч. 1 ст. 29 ЦК України та виходив з того, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ніколи не вселялися і не проживали у спірній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в спірну квартиру не вселялися і ніколи не проживали у ній, а ОСОБА_19 є таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно з ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 свої вимоги про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщення, обґрунтовувала тим, що він не проживає у квартирі АДРЕСА_2 протягом 17 років без поважних причин. На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надані наступні докази: письмові пояснення сусідів про непроживання ОСОБА_3 та його доньок ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у спірній квартирі, акти про непроживання, складені 06 червня 2014 року. Факт непроживання ОСОБА_3 у спірній квартирі понад 6 місяців підтвердили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_18, ОСОБА_12, ОСОБА_13 і ОСОБА_14

Отже, обставини тимчасової відсутності ОСОБА_3 понад 6 місяців без поважних причин у квартирі АДРЕСА_2 підтверджені належними і допустимими доказами, а тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову є законним і обґрунтованим, а тому підстав для його скасування в цій частині немає.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дав вірну оцінку висновку по матеріалах перевірки ДІМ Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 15.05.2015 року, з якого вбачається, що 30.04.2014 року, тобто уже після виникнення спору в суді та перегляду судом заочного рішення в справі, ОСОБА_3 звертався до органів міліції з заявою про те, що ОСОБА_1 не впускає його в квартиру та замінила замки в ній, правильно виходив з того, що відсутні докази вчинення перешкод ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у користуванні спірною квартирою, а тому вірно відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Посилання апелянта на незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення первісного позову і відмову у задоволенні зустрічного позову зводяться до переоцінки доказів, що були досліджені судом першої інстанції, будь-яких інших доказів, що спростовують встановлені судом першої інстанції обставини, апелянт не надав, а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в цій частині як необґрунтовані.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позову третьої особи.

Так, зі змісту ст.ст. 256-259 ЦПК України випливає, що факт, який має юридичне значення, встановлюється з певною метою.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_6 вбачається, що встановлення фактів не вселення до спірної квартири, непроживання у ній і ненабуття права користування спірною квартирою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 необхідно для зняття їх з реєстрації місця проживання у ІНФОРМАЦІЯ_3.

За змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, прийнятій за результатами перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2011 року у справі про усунення перешкод у користуванні власністю вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 Житлового кодексу України; ст. 405 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про задоволення позову третьої особи виходячи з того, що відсутні правові підстави для зняття ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з реєстрації згідно ст. 7 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у разі встановлення фактів, які мають юридичне значення, згідно заявлених ОСОБА_6 вимог.

Отже, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року слід скасувати в частині задоволення позову третьої особи ОСОБА_6 з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 - адвоката Якімова Володимира Володимировича - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року в частині задоволення позову третьої особи ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, та в частині стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 243, 6 грн. судового збору на користь ОСОБА_6 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позову третьої особи ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, - відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді