АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Музичко С.Г., Саліхова В.В.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 березня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державної установи «Музей народної архітектури та побуту України» про зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Голосіївського районного суду від 31.03.2015 року у задоволенні данного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1, діючи від імені та в інтересах позивача за довіреністю, подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процессуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи та помилковість висновків суду. Вважає, що суд безпідставно не урахував розробленого за замовленням позивача проекту відводу земельної ділянки, що позивач як користувач земельної ділянки має право вимагати усунення порушення його права. Крім того, вважає, що суд повинен був залишити позов без розгляду з підстав п. 9 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, а не продовжувати розгляд справи після того, як позивач покинув залу судових засідань до закінчення розгляду справи.

До суду апеляційної інстанції сторони не з'явилися, повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення долучені до справи. Виходячи з положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не доведено правомірність користування земельною ділянкою, за відсутності в нього права власності на земельну ділянку позивач не вправі ставити питання щодо встановлення її меж та виготовлення межових знаків й що встановлення меж не є компетенцією відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду і вважає їх правильними.

Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного Кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ч.1, 2 ст. 78 ЗК України).

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

За правилами ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст.125 ЗК України).

Згідно з ч.3 ст.158 ЗК України земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, вирішують органи місцевого самоврядування.

Позивач зазначав, що він користується земельною ділянкою по АДРЕСА_1, яка є суміжною з земельною ділянкою відповідача і у 2010 році ним було подано до Київської міської ради клопотання про безкоштовне одержання земельної ділянки у власність.

У січні 2012 року на підставі резолюції заступника Київського міського голови позивачем було укладено договір із КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації земель» для виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Судом було встановлено, що КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації земель» дійсно здійснювало розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу, однак позивачем не були виконані умови необхідні для затвердження проекту землеустрою. Дана обставина підтверджується долученою до справи копією листа КП «Київського міського центру земельного кадастру та приватизації земель» від 19.07.2013 року №03-02/982.

Із копії листа Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.10.2007 року №005-1120 наданої позивачем убачається, що межі земельної ділянки визначені не були.

Доказів тому, що у подальшому відбулося затвердження проекту землеустрою ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, щодо наявності рішення КМР про надання йому зазначеної земельної ділянки у власність або постійне користування, щодо правомірності права користування та набуття ним права власності на цю земельну ділянку з інших підстав, позивачем до суду не подано.

При цьому позивач і не заперечував, що він не є власником вказаної земельної ділянки на час звернення до суду та розгляду справи по суті. Крім того, відповідач не є повноважною особою щодо встановлення меж та межових знаків.

За викладених обставин колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про встановлення меж та виготовлення межових знаків є необґрунтованими та безпідставними й доводи апеляційної скарги такого висновку не спростовують.

Доводи апеляційної скарги відносно не застосування положень п. 9 ч. 1 ст.207 ЦПК України, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з того, що апелянт просить ухвалити нове рішення.

Вимога апеляційної скарги щодо перевірки законності рішення Київської міської ради щодо земельної ділянки не підлягає задоволенню з огляду на предмет заявленого позову та суб'єктний склад сторін.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315, 317ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 752/21972/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 13258 /2015

Головуючий у суді першої інстанції: Фролова М.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.