У х в а л а

14 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Лященко Н.П., Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про визнання незаконними дій щодо звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 21 квітня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 порушує питання про скасування прийнятих у справі рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статті 21 , частини другої статті 40, 43 та частини третьої статті 492 КЗпП України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня і 21 серпня 2013 року, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 27 лютого 2014 року та ухвалу Верховного Суду України від 1 червня 2011 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, керувався тим, що підприємство правомірно звільнило позивача з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі зміною організації виробництва і праці, зокрема, виконано усі передбачені законодавством вимоги у разі звільнення працівника відповідно до положень вищезазначеної норми, а саме: прийнято рішення щодо зміни організаційної структури комбінату шляхом прийняття відповідного наказу; попереджено позивача в порядку передбаченому частиною першою статті 492 КЗпП України про ліквідацію управління безпеки і як наслідок скорочення штату працівників; на його звільнення комбінат отримав згоду профспілкового комітету; позивачу неодноразово пропонувались вакантні посади, у тому числі посади у новоутвореній структурі, які були включені у штатний розпис, але він відмовлявся він них; працевлаштування на посаду начальника відділу спеціалізованого управлінського контрою управління безпеки і контролю діяльності йому було відмовлено з тих підстав, що він не має практичного досвіду як керівника з організації колективної роботи у сфері контролю за виробничою та фінансово-економічною діяльністю на крупному металургійному підприємстві.

В ухвалі від 1 червня 2011 року Верховний Суд України встановивши, що відповідачем, у порушення частини третьої статті 492 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників не запропоновано позивачу іншу роботу дійшов висновку, що обов'язок запропонувати працівникові іншу роботу на підприємстві покладається на роботодавця і лише при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю вивільненому працівникові може бути запропоновано іншу роботу на іншому підприємстві.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2013 року суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який установив, що відповідач, у порушення вимог пункту 3 статті 492 КзпП України, одночасно з попередженням позивача, яка обіймала посаду юрисконсульта, про звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням штату не запропонував їй 7 вакантних посад юристів.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2013 року суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який установивши, що позивач не з'явився на роботі з поважних причин, на підтвердження яких він надав відповідні докази, дійшов висновку про неправомірність його звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, у зв'язку з прогулом без поважних причин.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 27 лютого 2014 року судом встановлено, що при наявності посад в центральному апараті юридичної особи, жодну з них позивачу не запропоновано, за таких обставин пропозиція зайняти посаду в структурі іншої юридичної особи не може бути розцінена як дійсне виконання відповідачем вимог, покладених на нього статтею 40 КЗпП України.

Отже, у справі, про перегляд якої подано заяву, та у справах, на рішення в яких посилається заявник в обґрунтування своєї заяви про перегляд судового рішення, наявні різні фактичні обставини, що не вказує на неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 21 , частини другої статті 40, 43 та частини третьої статті 492 КЗпП України.

За таких обставин, які свідчать про те, що наведені заявником судові рішення не є прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про визнання незаконними дій щодо звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди до провадження Верховним Судом України відмовити.

Ухвала Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Судді В.М. Сімоненко
Н.П. Лященко
Ю.Л. Сенін