Провадження № 22-ц/780/2196/15 Доповідач у 2 інстанції Поліщук М. А.
Категорія 4 09.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

9 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Поліщука М.А.

суддів: Кулішенка Ю.М., Фінагеєва В.О.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку за набувачем будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименська Людмила Леонідівна про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась в суд із вказаним позовом і просила визнати за нею право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд площею 0,0990га кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до договору дарування від 4.05.2012 року ОСОБА_2 подарував їй належну йому 56/100 частину житлового будинку по АДРЕСА_1, але договір щодо відчуження належної йому частини земельної ділянки площею 0,0990га на її користь не оформив.

Вказувала на те, що на даний час є єдиним власником житлового будинку по АДРЕСА_1, а тому відповідно до ст..120 Земельного кодексу України та ст..377 ЦК України до неї перейшло також і право на землю, проте між нею і відповідачем склались неприязнені стосунки, відповідач вважає себе власником частини земельної ділянки.

В січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом та просив визнати недійсним договір дарування 56/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1, обґрунтовуючи вимоги тим, що вважає оспорюваний договір дарування удаваним. Посилався на те, що він є непрацездатним, за віком і станом здоров»я потребує догляду та матеріальної допомоги. При укладенні договору вважав, що укладає договір довічного утримання, так як ОСОБА_3 обіцяла його доглядати довічно, забезпечувати продуктами харчування, займатись домашнім господарством, а тому за вказаних умов погодився підписати оспорюваний договір, текст якого не читав.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2015 року первісний позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських споруд площею 0,0990га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст..ст.120 Земельного кодексу України, ст..377 Цивільного кодексу України ОСОБА_3 набула право власності на цілий житловий будинок, а тому при переході до неї права власності на будинок у неї виникло право на земельну ділянку, на якій він розташований.

Право ОСОБА_2 на частину земельної ділянки припинилось, так як він відчужив належну йому на праві власності частину житлового будинку.

ОСОБА_3 здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно у встановленому законом порядку, а тому до неї перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій розташоване це нерухоме майно без зміни її цільового призначення.

Відмову в задоволенні зустрічного позову суд мотивував тим, що ОСОБА_2 не надано безспірних і належних доказів стосовно того, що договір дарування є удаваною угодою. Встановлено і підтверджується належними доказами, що ОСОБА_2 свідомо уклав договір дарування. На час його укладення відповідач не перебував у безпорадному стані та не потребував сторонньої допомоги.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.377 ЦК України /в редакції на час виникнення спірних правовідносин/, до особи, яка набула право власності на житловий будинок /крім багатоквартирного/, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника /землекористувача/.

За положеннями ч.1 ст.120 ЗК України / в редакції Закону України від 05.11.2009 року № 1702 -VI / у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти.

До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 березня 2002 року на підставі договору дарування від ОСОБА_5 ОСОБА_3 набула право власності на 44/100 частини жилого будинку з частиною господарських та побутових будівель та споруд по АДРЕСА_1 Київської області. (а.с.6).

Власником інших 56/100 частин вказаного житлового будинку на той час був відповідач ОСОБА_2

ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на праві спільної власності належить земельна ділянка площею 0,0990 га, яка розташована по АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № НОМЕР_1, який зареєстровано 05.08.2005 року/а.с.9/.

Згідно витягу з Державного реєстру земель вказаній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер НОМЕР_2. /а.с.128/.

04 травня 2012 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 належні йому 56/100 частки жилого будинку по АДРЕСА_1 з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд. /а.с.7/.

ОСОБА_3 зареєструвала своє право власності на 56/100 частин даного домоволодіння і стала власником цілого житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями по АДРЕСА_1 Київської області. (а.с.8, 10).

ОСОБА_2 після відчуження належної йому на праві власності 56/100 частин жилого будинку по АДРЕСА_1, зареєстрований (а.с.85) і продовжує проживати в кв.№3 цього будинку.

ОСОБА_3 в належному їй на праві власності будинку по АДРЕСА_1 не проживає.

З 2013 року відносини між сторонами погіршились

Вказані обставини визнаються сторонами спору.

Встановивши вказані обставини справи, з врахуванням предмету, правових підстав позову, доказів сторін на підтвердження - заперечення позовів, суд прийшов до законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову.

Відповідно до ст..120 Земельного кодексу України ( в редакції від 5.11.2009 року) та ст.. 377 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 04 травня 2012 року набула право власності на 56/100 частин жилого будинку і стала власником цілого жилого будинку по АДРЕСА_1, в установленому законом порядку провела державну реєстрацію права власності, то до неї перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розміщений даний житловий будинок, тобто на земельну ділянку площею 0,0990 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд.

При цьому право власності ОСОБА_2 на цю земельну ділянку вважається припиненим.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право попереднього власника або користувача припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами, ця норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається.

Відповідають вимогам закону і висновки суду щодо відсутності правових підстав для задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Судом встановлено, що в п.п. 3.4, 3.5 оспорюваного договору дарування зазначено, що сторони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладанні, а також, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину. Сторони розуміють, що договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення будь-яких дій майнового або немайнового характеру. (а.с.7).

Врахувавши положення вказаного договору дарування, письмові заперечення приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Якименської, яка посвідчувала цей договір, пояснення ОСОБА_2, покази свідків та інші докази, суд прийшов до вірного висновку, що підстави для визнання оспорюваного договору дарування удаваним, ОСОБА_2 не доведені і судом не встановлені.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги на неправильне застосування судом статті 377 ЦК України, неврахування тієї обставини, що земельна ділянка на час укладення договору дарування як окремий об»єкт нерухомого майна перебувала у спільній власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3 і відносно земельної ділянки договір про її відчуження не укладався підлягають відхиленню, оскільки перевірені судом першої інстанції і обґрунтовано відхилені.

Дійсно в п.1.4 договору дарування від 04.05.2012 року зазначено на те, що Дарувальник - ОСОБА_2 зобов'язується передати /відчужити за відповідним договором дарування/ належну йому частку земельної ділянки вказаного домоволодіння після виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності та отримання державного акту.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 5.08.2005 року, земельна ділянка площею 0,0990га належить на праві спільної власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3

Проте, оскільки ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 04 травня 2012 року набула право власності на 56/100 частин жилого будинку і стала власником цілого жилого будинку по АДРЕСА_1, в установленому законом порядку провела державну реєстрацію права власності, то до неї перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розміщений даний житловий будинок, тобто на земельну ділянку площею 0,0990 га із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд.

Так, як у ОСОБА_3 виникло право власності на жилий будинок на законних підставах, то право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, на якій розташований цей будинок, вважається припиненим.

При цьому суд вірно послався на положення норм матеріального права, а саме статтю 377 ЦК України і статтю 120 ЗК України.

Інші доводи апеляційної скарги про неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права не заслуговують на увагу і не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: