АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Чобіток А.О., Шебуєвої В.А.

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: Святошинська районна державна адміністрація в м. Києві, Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту дійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила визнати заповіт дійсним.

В мотивування вимог посилалася на те, що Виконавчий комітет Ради депутатів трудящих в межах своєї компетенції видавав рішення і розпорядження, які мали обов'язкову юридичну силу на території його діяльності.

Тому даний Заповіт був зареєстрований та виданий виконавчим комітетом Беличанської селищної Ради Києво-Святошинського району Київської області бо згідно ст. 38 п. 5 Закону про місцеве самоврядування в повноваження виконавчих органів сільських, селищних та міських рад входить здійснення нотаріальних дій з питань, що відносяться законом до їх ведення.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року - відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі ч.4 ст. 256 ЦПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, заявниця ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та передати справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

В обґрунтування скарги посилається на те, що ухвала суду є незаконною, прийнятою з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що у заяві до суду не йдеться про спір про право, а лише про визнання заповіту дійсним.

Крім того, визнання заповіту дійсним приведе до встановлення факту, що мас юридичне значення і від нього безпосередньо залежить виникнення її майнових прав, а саме: прийняття спадщини за заповітом. Встановлення факту дійсності заповіту не пов'язане із спором про право, оскільки за даним заповітом вона єдиний спадкоємець, тому спору про право бути не може.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

З матеріалів заяви убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати заявниці - ОСОБА_2. Спадкодавцем було складено заповіт, посвідчений 29 січня 1953 року секретарем виконавчого комітету Беличанської селищної Ради Києво-Святошинського району Київської області, за реєстровим номером НОМЕР_1.

У заповіті зазначається: Усе моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на день смерті мені належатиме і на що я за Законом матиму право в тому числі і належне мені: житловий будинок 930 м х 6,80 м, коридор 2,05 м х 6,80 м, погріб цегляний та все інше майно яке знаходилося у моєму будинку, будинок розташований по АДРЕСА_1 заповідаю у власність своєї дочки ОСОБА_3 та все інше майно заповідаю на вічне користування.

Заявниця вказує, що заповіт не було змінено, не було скасовано, а також не було скоєно інший заповіт, не було ніякої заяви, щоб відмінила зазначений заповіт. Відповідно до цього правочин є дійсним, а тому заповіт від 29.01.1953 року, вчинений ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3 є дійсним. А за таких обставин право на спадкування за заповітом належить лише ОСОБА_3.

Оскільки правочин був здійснений під час дії закону УРСР, то це питання повинно розглядатись за нормами даного Закону.

Виконавчий комітет Ради депутатів трудящих в межах своєї компетенції видавав рішення і розпорядження, які мали обов'язкову юридичну силу на території його діяльності.

Тому даний Заповіт був зареєстрований та виданий виконавчим комітетом Беличанської селищної Ради Києво-Святошинського району Київської області, бо згідно ст. 38 п. 5 Закону про місцеве самоврядування в повноваження виконавчих органів сільських, селищних та міських рад входить здійснення нотаріальних дій з питань, що відносяться законом до їх ведення.

На підставі викладеного просила визнати заповіт дійсним.

Відповідно до 4 ст. 256 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Виходячи із специфіки цієї категорії справ, змісту ч. 2 ст. 256 ЦПК та правової природи окремого провадження, питання юрисдикційних повноважень суду про встановлення в порядку окремого провадження фактів, що мають юридичне значення, вирішується за наявності таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; це можливо, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту, що має юридичне значення, не повинно бути пов'язано з наступним вирішенням спору про право.

При прийнятті заяви суд повинен перевіряти для яких цілей необхідно встановити факт і в залежності від цих цілей встановлення фактів вирішувати питання про прийняття заяви.

Разом з тим, ОСОБА_1 не вказала для яких цілей їй потрібно встановити цей факт.

Крім того, є незрозумілим у зв'язку з чим заявниця вирішила, що заповіт потрібно визнати дійсним, адже доказів того, що будь - який державний орган чи нотаріус відмовився видати їй свідоцтво про право власності чи будь-які інші документи посилаючись на те, що заповіт 1953 року не є належним документом або неналежним заповітом - немає.

Те, що заповіт складений у 1953 році не вимагає щоб його дійсність була підтверджена іншим способом, зокрема рішенням суду.

Таким чином, посилання апелянта на порушення норм процесуального права при розгляді заяви - є безпідставні.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218,312-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді