Провадження № 22-ц/779/1102/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів: Горблянського Я.Д., Максюти І.О. секретаря Петріва Д.Б

з участю представників: апелянтів- ОСОБА_1, ОСОБА_2,апелянта ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 09 квітня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про негайне допущення до роботи, оплату за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі та виплат за затримку заробітної плати по день фактичного розрахунку, скасування наказу від 13.08.2014 року №10-К та поновлення на роботі, -

в с т а н о в и л а :

Позивач звернулася в суд із зазначеним позовом посилаючись на те, що між нею та відповідачем укладено безстроковий трудовий договір 02.07.2014 року, згідно якого вона працювала продавцем-консультантом у магазині «Євромікс», однак з 13.08.2014 року відповідач не допускає її до роботи, змушуючи звільнитись за власним бажанням. За відпрацьований нею період зарплату відповідач їй не виплатив. Доповнивши позовні вимоги, позивачка просила їх задовольнити в повному об'ємі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 09 квітня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за липень 2014 року в розмірі 1280грн., з якої підлягають відрахуванню обов'язкові платежі та внески; середній заробіток за затримку виплати розрахунку при звільненні в розмірі 10123,32грн. з якої підлягають відрахуванню обов'язкові платежі та внески.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь держави 243,60грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_3 та представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких посилаються на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт ОСОБА_3 зазначає, що згідно Конституції України, вона має право на належні, безпечні й здорові умови праці, на заробітну плату не нижчу від визначеної законом, а також на гарантований захист від незаконного звільнення.

Апелянт також вказує, що при розгляді спорів про поновлення на роботі, роботодавець зобов'язаний довести наявність вини працівника. В даному випадку, апелянт вважає, що підприємець не довів її вини жодними належними та допустимими доказами, незаконно відсторонив та звільнив з роботи. Також проігноровано клопотання про виклик свідків - осіб, які входили до складу комісії та підписували сумнівні висновки.

Крім того, суд неправомірно відмовив їй у витребуванні записів камер відео спостереження від 09.08.2014 року та 13.08.2014 року, що давало б змогу пересвідчитись про реальний розмір заробітної плати по 130грн. на день.

Судом не звернуто увагу й на те, що їй до цього часу не вручено наказу про звільнення та не видано трудової книжки. Акт про відмову від ознайомлення з ним є підробленим. Днем звільнення вважається день видачі трудової книжки.

Вважає, що наказ від 13.08.2014 року №10-к про її звільнення є незаконним та підлягає скасуванню, а вона - поновленню на роботі.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції апелянт просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному об'ємі.

Представник ОСОБА_4- ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції в частині стягнення з його довірителя на користь позивачки 1280грн. заробітної плати за липень 2014 року та 10123,32грн. середнього заробітку за затримку виплати розрахунку при звільненні помилковим,як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, суд не дослідив письмові докази, зокрема платіжну відомість від 08.08.2014 року, згідно якої ОСОБА_3 виплачена зарплата за липень 2014 року та акт про відмову від підпису від 29.08.2014 року та не надав належної оцінки Звіту про суми нарахованої зарплати до органів доходів і зборів за липень 2014 року. Дані обставини виключають його вину у надуманій позивачкою заборгованості та підтверджують факт повного розрахунку.

Також суд не врахував, що ОСОБА_4 13.08.2014року, 10.09.2014 року, 02.12.2014 року направляв позивачці повідомлення про необхідність прибути в Івано-Франківський центр зайнятості для розірвання трудового договору та отримання зарплати. У ОСОБА_3 будь-яких вимог до ОСОБА_4, як роботодавця з приводу розрахунку не виникала аж до 22.01.2015 року.

Апелянт зазначає, що всі спроби ОСОБА_4 здійснити розрахунок із ОСОБА_3 за відпрацьований нею період серпня 2014 року підтверджені належними письмовими доказами, які в своїй сукупності виключають його вину в розумінні ч.1 ст.117 КЗпП України, а заборгованості за липень не існує взагалі.

За таких обставин, вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_3 та її представник доводи своєї апеляційної скарги підтримали з мотивів поданих у апеляційній скарзі, просили про їх задоволення, а в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_4 просили відмовити.

Представник відповідача доводи поданої апеляційної скарги підтримав з мотивів зазначених у апеляційній скарзі, просив про їх задоволення, а в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 просив відмовити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час й місце розгляду справи, що у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін та свідків, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині грошових виплат прийняте внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Так, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, судом першої інстанції не досліджено та не надано правову оцінку ряду письмових доказів, зокрема платіжній відомості від 08.08.2014 року, згідно якої ОСОБА_3 виплачена заробітна праця за липень 2014 року та акту про відмову від підпису від 29.08.2014 року, що у своїй сукупності не тільки виключають заборгованість роботодавця перед ОСОБА_3 по заробітній платі за липень 2014 року, а й підтверджують факт повного розрахунку.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Суд в порушення ст. 116 Кодексу законів про працю України не звернув увагу, що будь яких вимог про розрахунок за липень 2014 року до ОСОБА_4, як роботодавця, боку позивача ОСОБА_3 не виникало аж до 22.01.2015 року, що свідчить про виплату їй належних коштів. Також суд не врахував, що саме ОСОБА_4 13.08.2014, 10.09.2014, 02.12.2014 року направляв позивачу повідомлення про необхідність прибути в Івано- Франківський міський центр зайнятості для розірвання трудового договору від 02.07.2014 року між ним та найманим працівником ОСОБА_3 та отримання останньою заробітної плати.

Згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установ організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як факт невиплати належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку наявність вини власника, якщо такий розрахунок не проводився, та насамперед існування самої заборгованості.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що в діях ОСОБА_4 відсутня вина в частині виникнення заборгованості перед позивачем по заробітній платі та виплат за затримку заробітної плати по день фактичного розрахунку, виходячи з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 13.08.2014 року ОСОБА_4 було направлено ОСОБА_3 повідомлення про необхідність прибути в Івано-Франківський міський центр зайнятості для розірвання трудового договору від 02.07.2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та найманим працівником ОСОБА_3 та отримання останньою заробітної плати. 29.08.2014 року ОСОБА_3 відвідала Івано-Франківський міський центр зайнятості, при цьому між нею та довіреною особою ОСОБА_4 в присутності директора ІФМЦЗ Бандури Г.Я. виник спір щодо формулювання причини й дати звільнення та оплати праці, про що складено акт від 29.08.2014 року. Згідно цього акту ОСОБА_3 відмовилась від підпису у трудовому договорі від 02.07.2014 року та платіжних відомостях, що свідчить про небажання позивача підписувати будь які документи, що стосуються її трудової діяльності, як і у випадку з наказом про звільнення та актом перевірки. Крім цього, в засіданні апеляційного суду встановлено, що представником ОСОБА_4 в суді першої інстанції 09.04.2014 року перед постановленням рішення у справі, було оголошено в підтвердження розрахунку з позивачем за липень 2014 року платіжну відомість від 08.08.2014 року, згідно якої ОСОБА_3 виплачена заробітна плата за липень 2014 року, однак від підпису вона відмовилась, досліджено також звіт про суми нарахованої заробітної плати до органів доходів і зборів липень 2014 року, які у своєму взаємозв'язку з платіжною відомістю від 08.08.2014 року актом від 29.08.2014 року, спростовують доводи позивача про заборгованість по заробітній платі.

Відтак, 18.12.2014 року ОСОБА_4 направив ОСОБА_3 депоновану заробітну плату за серпень 2014 року у розмірі 564,27 грн. поштовим переказом з повідомленням про вручення, яку вона отримала особисто згідно листа Укрпошти (а.с.77).

Тому висновок суду щодо наявності заборгованості по заробітній платі за липень 2014 року та по виплаті за затримку заробітної плати по день фактичного розрахунку не відповідає фактичним обставинам та доводам, що мали місце під час судового розгляду, а неправильне застосування норм матеріального права призвело до постановлення в цій частині позовних вимог помилкового рішення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає законним та обґрунтованим. Його висновок про те, що строк звернення до суду з вимогою про скасування наказу та поновлення на роботі, пропущений позивачем без поважних причин, колегія суддів вважає вірним. Крім того, клопотання про поновлення такого строку позивач та її представник не подавали.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_3 та часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4

Згідно вимог ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, зокрема є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

При наведених обставинах, оскаржуване рішення суду не може залишатися в силі в повній мірі і підлягає частковому скасуванню в частині грошових виплат, з ухваленням нового рішення про відмову в цій частині позовних вимог та залишенню без змін в решті вирішених вимог .

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 09 квітня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1280 грн. заборгованості по заробітній платі за липень 2014 року,10123.32 грн. середнього заробітку за затримку виплати розрахунку при звільненні,з відрахуванням від них обов'язкових платежів та внесків, до Державного бюджету України 243.60 грн. судового збору скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в цій частині позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Я.Ю. Ковалюк

Судді: Я.Д. Горблянський

І.О.Максюта