АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/6438/15 Головуючий 1-ї інстанції Зелінський В.Г.
Справа № 623/2191/15-ц Доповідач: Довгаль А.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Довгаль А.П.

суддів - Коваленко І.П., Бездітко В.М.

при секретарі - Щегельському Д.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Золота нива-1» про стягнення вартості безпідставно набутого майна, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Золота нива-1» (надалі - ПП «Золота нива-1), в якому просив стягнути з відповідача на його користь дохід, одержаний від використання земельної ділянки (безпідставно набутого майна), виходячи з площі земельної ділянки, середньої врожайності та ціни реалізації, в розмірі 49 913,28грн., а також судові витрати по сплаті судового збору.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 вересня 2014 року він є власником земельної ділянки НОМЕР_1, контур №1, площею 5,8682га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Куньївської сільської ради Ізюмського району Харківської області. Вказана земельна ділянка використовується ПП «Золота нива-1». Він, як власник вказаної земельної ділянки, звертався до відповідача із заявою про бажання самостійно обробляти земельну ділянку, але ніякої відповіді на це звернення не отримав. Належна йому земельна ділянка на теперішній час засіяна кукурудзою. Позивач зазначає, що ПП «Золота нива-1» безпідставно отримало від реалізації врожаю кукурудзи в 2014році грошову суму 49 913,28грн., згідно наведеного ним розрахунку, яку просить стягнути як - безпідставно набуте майно.

У судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представники відповідача ПП «Золота нива-1» - Походенко А.В. та Корнієнко Г.Т. позов не визнали, заперечуючи проти його задоволення, посилалися на те, що жодних доказів про самовільне зайняття земельної ділянки ПП «Золота нива - 1» позивачем не надано.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 липня 2015 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на його незаконність та необґрунтованість. Зокрема вказує, що він неодноразово направляв ПП «Золота нива-1» листи про самостійне оброблення земельної ділянки або укладення з ним договору оренди землі, однак жодної відповіді не отримав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення, апеляційний суд з'ясовує чи були враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти); якими доказами мотивовано рішення, належними чи допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримані та правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог.

Судовим розглядом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія НОМЕР_3 від 16.09.2014року, виданого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори Живолуп І.В. за реєстровим №3-118, позивач успадкував право на земельну частку (пай) в КСП «Жовтень» с. Куньє, Ізюмського району, Харківської області, розміром 7,91га, в умовних кадастрових гектарах, належних померлій ОСОБА_6 на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, виданого Ізюмською районною державною адміністрацією Харківської області та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 14.02.1997року за №400, з оцінкою 52 425,15грн. (а.с.6).

На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 16.09.2014року, згідно якого йому належить земельна, ділянка загальною площею 5,8682га, кадастровий номер НОМЕР_5, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Куньєвської сільської ради Ізюмського району Харківської області (а.с.7).

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що відповідачем ПП «Золота нива-1» порушуються його права, оскільки останній безпідставно використовує його земельну ділянку у своїй господарській діяльності.

Відповідно до положень ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В якості доказу на підтвердження заявлених вимог ОСОБА_1 посилається на лист Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області вих. №08-18/04 від 24.09.2014року, з якого вбачається, що за інформацією Куньєвської сільської ради станом на 23.09.2014року на полі, яке відноситься до земель колективної власності (контур №1), росте кукурудза на зерно, засіяна ПП «Золота нива-1», та все поле, включаючи пай НОМЕР_1, технологічно засіяно єдиним масивом. Між тим, в цьому листі також зазначено, що «…можна припустити, що посів на цій земельній ділянці проводився ПП «Золота нива-1».

Отже, лист на який посилається позивач не може вважатися доказом в розумінні положень ст.57 ЦПК України, оскільки обставини викладені в ньому ґрунтуються лише на припущеннях.

Також, позивачем не надано суду доказів, що належна йому земельна ділянка має НОМЕР_1 та знаходиться в контурі №1. З долучених до матеріалів справи копій свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.09.2015року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.09.2014року вбачається лише те, що 16.09.2014року було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_5 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5,8682га, розташовану на території Куньєвської сільської ради Ізюмського району Харківської області.

Крім того, як видно з витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.09.2014року, державна реєстрація даної земельної ділянки була проведена 20.08.2014року управління Держземагенства в Ізюмському районі Харківської області.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно з ч.1 ст.24 цього Закону, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Частинами 1, 3, 4, 7, 9, 10 ст.1791 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав; формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування; земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї; державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Таким чином, до 20.08.2014року земельної ділянки, на яку посилається ОСОБА_1 в позовній заяві, взагалі не існувало, до 16.09.2014 р. у позивача не було права власності на цю земельну ділянку.

Права власності на вказану земельну ділянку також не було у самого спадкодавця - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки у неї лише право на земельну частку (пай) в КСП «Жовтень», с.Куньє Ізюмського району Харківської області, розміром 7,91 в умовних кадастрових гектарах, належне їй на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, виданого Ізюмською районною державною адміністрацією Харківської області та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 14.02.1997року за №400.

Земельна частка (пай) є умовною часткою переданих у колективну власність земель колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооператива, сільськогосподарського акціонерного товариства, розмір якої визначений в умовних кадастрових гектарах, яка може бути в установленому чинним законодавством порядку витребувана в натурі (на місцевості) у самостійну конкретну земельну ділянку. Місцезнаходження та межі земельної частки (паю) не визначені.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення доходу, одержаного від використання земельної ділянки, ОСОБА_1 посилається на приписи ч.1 ст.390 та ч.1 ст.1214 ЦК України.

Так, згідно з ч.1 ст.390 ЦК України, власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.

Частиною 1 ст.1214 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Разом з тим, згідно з п.2 ч.2 ст.22 цього Кодексу, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода), є збитками.

Пунктом «ґ» ч.3 ст.152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування заподіяних збитків.

В силу п. «ґ» ч.1 ст.90 ЗК України, власники земельних ділянок мають право на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п.«д» ч.1 ст.156 ЗК України, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Згідно з ч.2 ст.157 ЗК України, порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 р. №284.

Пунктом 2 цього Порядку передбачено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. До складу комісій включаються представники Київської, Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих комітетів міських (міст обласного значення) рад (голови комісій), власники землі або землекористувачі (орендарі), яким заподіяні збитки, представники підприємств, установ, організацій та громадяни, які будуть їх відшкодовувати, представники державних органів земельних ресурсів і фінансових органів, органів у справах містобудування і архітектури та виконавчих комітетів сільських, селищних, міських (міст районного значення) рад, на території яких знаходяться земельні ділянки. Результати роботи комісій оформляються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку, відшкодуванню підлягають збитки власників землі та землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. Неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Отже, належним та допустимим доказом заподіяння власнику земельної ділянки збитків, в тому числі у вигляді неодержаного доходу, та їх розміру може бути лише встановлений п.2 вказаного Порядку акт комісії (в даному випадку - акт комісії, створеної Ізюмською районною державною адміністрацією Харківської області, затверджений її головою). Такий акт комісії не надавався, а тому суд дійшов правомірного висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Така правова позиція повністю узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалі від 19.04.2013року по справі №6-17774ск13, а також з позицією Вищого господарського суду України, викладеною в постановах від 27.05.2015року по справі №922/4930/14, від 25.06.2015року по справі №922/4065/14, від 20.05.2015року по справі №922/4911/14, від 12.02.2015року по справі №922/3762/14, від 24.06.2015року по справі №922/5437/14, від 04.06.2015року по справі №922/4929/14.

Враховуючи вищевикладене, вимоги ОСОБА_1 про стягнення доходів від використання земельної ділянки, є надуманими і зроблені лише на припущеннях.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суттєвими не являються, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення, яке ухвалено з додержанням вимог закону.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.1), 308, 313, 314ч.1п.1), 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -