Справа №2-4825/11 28.10.2015 28.10.2015 28.10.2015
Справа №2-4825/11 13.08.2015 13.08.2015 13.08.2015
Провадження № 22ц/784/2497/15 Суддя першої інстанції Біцюк А.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Кутова Т.З.
У Х В А Л А

Іменем України

28 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої судді: Кутової Т.З.,

суддів: Буренкової К.О., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Гавор В.Б.,

за участю заявниці - ОСОБА_2, представника Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції Романчука С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2015 року по цивільній справі за скаргами

ОСОБА_2

на бездіяльність старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, -

В С Т А Н О В И Л А:

20 січня та 13 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргами на бездіяльність старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (надалі - Заводський ВДВС).

В скарзі від 20 січня 2015 року заявниця зазначала про те, що на виконанні в Заводському ВДВС знаходиться виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа від 28 квітня 2014 року, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва по виконанню рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 4 квітня 2014 року про стягнення з ОСОБА_4 на її користь 80 000 грн. в межах вартості спадкового майна, яке належало спадкодавцю ОСОБА_5, та 1500 грн. судових витрат.

30 квітня 2014 року державним виконавцем Биковим І.С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, але до цього часу державний виконавець не виконав вимоги щодо накладення арешту на майно боржника та не звернув на нього стягнення.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просила суд визнати бездіяльною відмову у здійсненні дій старшим державним виконавцем Биковим І.С. по примусовому виконанню виконавчого листа по справі № 2/412/570/12 від 28 квітня 2014 року.

В скарзі від 13 лютого 2015 року ОСОБА_2, окрім зазначених вище обставин, доводи скарги доповнила тим, що державний виконавець Биков І.С. і в подальшому продовжує не вчиняти ніяких дій щодо виконання рішення суду, чим порушує її право на своєчасне виконання рішення суду.

В даній скарзі ОСОБА_2 також просила суд визнати бездіяльність, яка полягає у відмові в здійсненні виконавчих дій старшим державним виконавцем Биковим І.С. по примусовому виконанню виконавчого листа по справі №2/412/570/12 від 28 квітня 2014 року.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2015 року скарги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Заводського ВДВС Бикова І.С. яка полягає у невжитті ним заходів примусового виконання у виді звернення стягнення на майно боржника у виконавчому провадженні ВП № 43139132 у строк встановлений ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження».

Зобов'язано державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції вжити заходів примусового виконання направлених на звернення стягнення на майно боржника у зведеному виконавчому провадженні за № 48567747.

Заводський ВДВС на вказану ухвалу подав апеляційну скаргу де зазначав, що суд не звернув уваги на порушення строків звернення зі скаргами, а також не зазначив в чому саме полягає незаконна бездіяльність державного виконавця, в зв'язку з чим просив оскаржувану ухвалу суду скасувати, а у задоволенні вимог ОСОБА_2 , викладених нею у скаргах відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 383 ЦПК України ч. 1 ст. 12, ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом на примусовому виконанні Заводського ВДВС з 30 квітня 2014 року знаходиться виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/412/570/2012, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва на виконання рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 4 квітня 2014 року, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 80 000 грн. в межах вартості спадкового майна, належного ОСОБА_5, та 1500 грн. судових витрат.

30 квітня 2014 року за заявою ОСОБА_2 про примусове виконання виконавчого листа, який був виданий 28 квітня 2014 року, старшим державним виконавцем Заводського ВДВС Биковим І.С. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (т.2 а.с.4-6, т. 3 а.с.87-88).

Після відкриття провадження державним виконавцем здійснено запити до відповідних органів з метою встановлення наявності грошових коштів на банківських рахунках, наявності зареєстрованого рухомого та нерухомого майна.

Так, згідно інформаційної довідки з Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 7 травня 2014 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на ? частину 4-х кімнатної квартири за АДРЕСА_1 в м. Миколаєві (т. 2 а.с. 8).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вжити передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, відповідно до положень ч.ч. 1, 5 ст. 52 та ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації, а у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Приписами ч. 4 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що після надходження документального підтвердження належності боржнику на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна державний виконавець накладає на них арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідних реєстрів.

Таким чином державний виконавець одразу після надходження відповідної інформації від 7 травня 2014 року зобов'язаний був накласти арешт на виявлене майно. Проте, на момент звернення ОСОБА_2 до суду із даними скаргами, тобто 20 січня та 13 лютого 2015 року арешт на вказане майно боржника не було накладено.

Як зазначено судом, та слідує із довідки Заводського ВДВС від ММУЮ від 15 жовтня 2015 року наданої до апеляційного суду постанова про арешт всього майна боржника та заборону на його відчуження винесено державним виконавцем лише 3 липня 2015 року (т. 4 а.с. 59).

За вказаних обставин, районний суд дійшов вірного висновку, що арешт, тобто фактично процедура звернення стягнення на виявлене майно боржника передбачена правилами встановленими главою 4 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем не була розпочата впродовж тривалого часу, який перевищує загальний строк здійснення виконавчого провадження встановлений ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження».

Тому районний суд вірно визнав неправомірною бездіяльність державного виконавця в провадженні якого перебувало дане виконавче провадження, та зобов'язав державного виконавця, в провадженні якого перебуває виконавче провадження на час постановлення ухвали вжити заходів щодо звернення стягнення на майно боржника.

При цьому, районний суд вірно розглянув скарги по суті. Оскільки бездіяльність державного виконавця є тривалою, та на час звернення не була припинена, а тому строки звернення із скаргою до суду встановлені положеннями ст. 385 ЦПК України не є порушеними.

Доводів на спростування наведених висновків суду щодо неправомірної бездіяльності державного виконавця з приводу не накладення арешту на майно боржника апеляційна скарга не містить.

Посилання в апеляційній скарзі на неправомірність зазначення судом номеру об'єднаного виконавчого провадження, не впливає на вірність оскаржуваної ухвали, оскільки виконавче провадження за яким подана скарга ОСОБА_2 на даний час обліковується за номером зведеного виконавчого провадження.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія не вбачає підстав для її зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції відхилити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: