Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Комунальне підприємство «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро», Нововодолазька державна нотаріальна контора Харківської області, приватний нотаріус Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючкова Любов Анатоліївна, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, поновлення порушеного права, витребування майна із чужого незаконного володіння, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, Станичненська сільська рада Нововодолазького району Харківської області, Комунальне підприємство «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро», Нововодолазька державна нотаріальна контора Харківської області, приватний нотаріус Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Крючкова Любов Анатоліївна, про визнання права власності та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області про встановлення факту членства в колгоспному дворі ОСОБА_7, поновлення термінів на визнання недійсними та визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 - на рішення апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що її матері - ОСОБА_9 належав на праві власності жилий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Нововодолазького району Харківської області, на підставі запису у погосподарській книзі за № 44 виконкому Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 померла. Після смерті матері вона як спадкоємець за заповітом, отримала свідоцтво про право на спадщину, яке ніким не оспорювалося, та набула право власності на спірне домоволодіння. Після смерті матері вона дозволила братові - ОСОБА_7 разом із його сім'єю проживати у вказаному будинку. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер, у спірному будинку залишилася проживати його дружина - ОСОБА_5

У квітні 2009 року позивачка дізналася, що рішенням Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 09 січня 2004 року № 4 без будь-яких правовстановлюючих документів ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності від 18 лютого 2004 року на будинок за адресою: АДРЕСА_1 Нововодолазького району Харківської області, яке зареєстроване у Нововодолазькому БТІ.

Після смерті ОСОБА_7 право власності на спірний будинок було оформлено на його дружину - ОСОБА_5, шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину.

03 жовтня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу спірного житлового будинку.

У зв'язку з викладеним позивачка просила визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Станичненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 18 лютого 2004 року на ім'я ОСОБА_7; поновити її порушене право власності на будинок шляхом витребування його із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 і виселення відповідачки з усіма проживаючими з нею особами без надання іншого жилого приміщення, передавши їй цей будинок.

У травні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що придбала вказаний житловий будинок на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного 03 жовтня 2008 року між нею та ОСОБА_5, який не визнаний в установленому порядку недійсним та зареєстрований у БТІ. Просила визнати за нею право власності на спірний будинок.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 18 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_10 задоволено. Визнано за ОСОБА_10 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 Нововодолазького району Харківської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 18 квітня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2012 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

21 травня 2014 року ОСОБА_10 звернулась до суду з позовом про визнання заповіту, посвідченого Станичненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, складеного ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_3, недійсним та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_3, виданого 13 липня 1983 року нотаріусом Змієвською Т.М. Нововодолазької державної нотаріальної контори.

ОСОБА_10 посилалась на те, що заповіт та свідоцтво про право на спадщину є недійсними, оскільки порушують її права власника на будинок із надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 Нововодолазького району Харківської області.

Так, із тексту заповіту вбачається, що ОСОБА_9 заповідає ОСОБА_3 все майно, яке буде належати і належне їй на день смерті. У свідоцтві про право ОСОБА_12 на спадщину від 13 липня 1983 року таким спадковим майном зазначено будинок із надвірними будівлями і сараєм у с. Станичне Нововодолазького району Харківської області, розташованого на землях колгоспу ім. Дзержинського, площею 48 кв. м, побудований згідно з записом № 44 в погосподарській книзі у 1966 році, а в позовних заявах на даний час ОСОБА_3 зазначає, що вона отримала у 1983 році у спадщину житловий будинок, який зараз належить ОСОБА_10 та який згідно з документами Станичненської сільської ради Харківської області побудований в 1970 році та має площу 86 кв. м. Отже, мова йде про різні будинки.

Крім того, заповіт від імені ОСОБА_9 видано з порушенням вимог закону та п. 77 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних сільських рад народних депутатів трудящих від 19 січня 1976 року № 1/5, оскільки ОСОБА_9 була неграмотною.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 28 серпня 2014 року справи за вказаними позовними заявами об'єднано в одне провадження.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18 лютого 2004 року на ім'я ОСОБА_7, видане Станичненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області, на підставі рішення виконавчого комітету Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 09 січня 2004 року № 4.

Ухвалено витребувати у ОСОБА_4 належний ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 Нововодолазького району Харківської області, та надати його ОСОБА_3 для володіння, користування, а також розпорядження своїм майном.

Виселено ОСОБА_4 з усіма проживаючими з нею особами з вищевказаного будинку без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, Станичненська сільська рада Нововодолазького району Харківської області, КП «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро», Нововодолазька державна нотаріальна контора Харківської області, приватний нотаріус Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області, Крючкова Л.А., про визнання права власності відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області про встановлення факту членства в колгоспному дворі ОСОБА_7, поновлення термінів на визнання недійсними та визнання недійсними заповіту, а також свідоцтва про право на спадщину відмовлено.

Додатковим рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 лютого 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат. Також доповнено рішення суду: позовні вимоги ОСОБА_4 в частині встановлення факту того, що ОСОБА_7 був членом колгоспного двору с. Станичне Нововодолазького району Харківської області, розташованого на землях колгоспу ім. Дзержинського, не підлягають задоволенню за недоведеністю.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2015 року рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року та додаткове рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, КП «Нововодолазьке архітектурно-інвентаризаційне бюро», Нововодолазька державна нотаріальна контора Харківської області, приватний нотаріус Нововодолазького районного нотаріального округу Крючкова Л.А., про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, поновлення порушеного права, витребування майна із чужого незаконного володіння і виселення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним заповіт, посвідчений Станичненською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 16 серпня 1978 року, складений від імені ОСОБА_9 на ім'я ОСОБА_3

Визнано недійсним свідоцтво про право ОСОБА_3 на спадщину за заповітом на житловий будинок житловою площею 48 кв. м з надвірними будівлями у с. Станичне Нововодолазького району Харківської області після смерті ОСОБА_9, виданого Нововодолазькою державною нотаріальною конторою Харківської області 13 липня 1983 року, зареєстроване в реєстрі за № 950.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке доповнено додатковим рішенням.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 13 липня 1983 року державним нотаріусом Змієвською Т.М. Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області видано свідоцтво про право на спадщину, згідно з яким ОСОБА_3, яка мешкає по АДРЕСА_1 (інші дані відсутні), є спадкоємцем зазначеного в посвідченому Станичненською сільською радою 16 серпня 1979 року заповіті ОСОБА_13 майна, а саме: дерев'яного, обкладеного цеглою житлового будинку житловою площею 48 кв. м з надвірними будівлями, розташованого в селі Станичне Нововодолазького району Харківської області на землях колгоспу імені Дзержинського.

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Отримане свідоцтво про право спадщину ОСОБА_3 не було зареєстровано у відповідному державному органі.

09 січня 2004 року виконавчим комітетом Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області за наслідками розгляду матеріалів Нововодолазького МБТІ постановлено рішення про видачу свідоцтва про право власності ОСОБА_7 на будинок з надвірними будівлями, який знаходиться по АДРЕСА_1 Нововодолазького району Харківської області.

18 лютого 2004 року Станичненською сільською радою видано свідоцтво про право приватної власності ОСОБА_7 на будинок на земельній ділянці за вказаною вище адресою. Будинок має загальну площу 86 кв. м, житлову - 39,7 кв. м, на земельній ділянці також знаходиться веранда «а», гараж «Г», сарай «г», сарай «Д», льох «Б», санвузол «Е», колодязь, ворота «N», паркан «N1».

18 січня 2008 року державним нотаріусом Змієвською Т.М. Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області видано ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті чоловіка ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, а саме: на житловий будинок літ. А-1, загальною площею 86 кв. м, житловою площею 39,7 кв. м з надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці площею 9 600 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 Нововодолазького району Харківської області.

03 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Крючковою Л.А. посвідчено укладений ОСОБА_5 та ОСОБА_10 договір купівлі-продажу вказаного вище житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 Нововодолазького району Харківської області.

22 жовтня 2008 року Нововодолазьким МКП БТІ зареєстровано право власності на будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 Нововодолазького району Харківської області, за ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2008 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 у передбаченому законом порядку у 1983 році набула права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_9 на будинок з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1 Нововодолазького району Харківської області, є законним власником цього майна, а відтак порушене право власності підлягає захисту у вказаний у позовній заяві ОСОБА_3 спосіб. З цих же підстав суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_10

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що після смерті ОСОБА_9 в колгоспному дворі, до майна якого входив спірний будинок, залишився проживати її син - ОСОБА_7, який працював в колгоспі механізатором та залишився єдиним членом колгоспного двору, а тому дійшов висновку про те, що після смерті ОСОБА_9 спадщина не відкривалась.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ст. 563 ЦК Української РСР у випадку смерті члена колгоспного двору спадкування в майні двора не відкривається, а спадкується лише особисте майно членів колгоспного двору. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишилося, майно двору спадкується на загальних підставах.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з довідки виконавчого комітету Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 12 липня 1981 року, останній член колгоспного двору, розташованого в с. Станичне Нововодолазького району Харківської області на землях колгоспу імені Дзержинського, є ОСОБА_9

Із довідки виконавчого комітету Станичненської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 12 липня 1983 року вбачається, що ОСОБА_9 постійно проживала та була прописана у с. Станичне Нововодолазького району з 1924 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Проживала одна.

Посилаючись на те, що ОСОБА_9 не була останнім членом колгоспного двору, оскільки у спірному будинку залишився проживати її син - ОСОБА_7, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що матеріали справи містять докази, які свідчать про те, що ОСОБА_9 проживала у спірному будинку одна та є останнім членом колгоспного двору, та не надав належної правової оцінки вказаним доказам.

Згідно зі ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

28 серпня 1982 року ОСОБА_7 Нововодолазькою державною нотаріальною конторою було надіслано лист-повідомлення про можливість звернутися до нотаріальної контори для отримання обов'язкової частки після смерті матері та роз'яснено, що неотримання відповіді протягом 10 днів з дня вручення вказаного повідомлення буде розцінюватися як відмова від обов'язкової частки і свідоцтво про право власності буде видано іншому спадкоємцю за заповітом.

У матеріалах спадкової справи заяви ОСОБА_7 про прийняття чи відмову від обов'язкової частки у спадщині немає.

Таким чином, ОСОБА_7 не прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_9

Разом із цим ОСОБА_3 здійснила передбачені ст. 549 ЦК Української РСР дії та одержала свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Цивільний кодекс Української РСР, чинний на час виникнення у ОСОБА_3 права на спірний житловий будинок, не пов'язував момент виникнення права власності на нерухоме майно із його державною реєстрацією.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР прийнята спадщина вважається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Тобто позивачка свого права на спірний будинок не втратила, хоча і не зареєструвала його у БТІ, тому висновок судів про правомірність набуття ОСОБА_7 права власності на спірний будинок не відповідає вимогам закону.

При цьому відсутність державної реєстрації права власності у порядку спадкування вказує лише на те, що ОСОБА_3 позбавлена права розпорядження власністю, проте не позбавлена права володіння й користування.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Суд апеляційної інстанції всупереч зазначеної норми закону висновків і мотивів, наведених в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2013 року, не врахував, не з'ясував усіх обставин справи, не дослідив усіх доказів, не надав їм належної правової оцінки.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 29 жовтня 2014 року, додаткове рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 27 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана