АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Пономаренко Н.В.
№22-ц/796/3011/2015 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарях: Шалапуда Н.П., Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук Зої Миколаївни, третя особа: публічне акціонерне товариство «Альфа - Банк», про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила зобов'язати відповідача скасувати запис в Державному реєстрі іпотек № 11919640 від 02/12/2011 щодо квартири АДРЕСА_1, та виключити його з Державного реєстру іпотек.

Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_1, як власник вказаної квартири, не може реалізовувати своє право щодо неї, оскільки в Державному реєстрі іпотек є запис здійснений відповідачем, який вона відмовляється скасовувати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Зазначав, що вказану квартиру позивач придбала у приватної особи, на момент продажу квартира обтяжень не мала, кредитних зобов'язань перед ПАТ «Альфа-банк» не має, поручителем також не виступає, позивач звернулася з листом до нотаріуса від 25 жовтня 2013 року, де зазначила, що вказана заборона була внесена помилково і підлягала негайному скасуванню. Саме з моменту отримання цього листа нотаріус була повідомлена про те, що банком було подано завідомо неправдиві документи про наявність між ним та позивачем іпотечних правовідносин. І саме з цього моменту нотаріус повинна була скасувати усі внесені записи та заборони, здійснені нею на запит банку.

Вказує, що згідно рішення Шевченківського районного суду з позовом про зняття обтяження, який було задоволено 26 травня 2014 року в справі №761/5877/14-ц та рішення Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/796/14, в яких встановлено, що обтяження банку стосуються іншої фізичної особи - ОСОБА_4, який не має ніякого зв'язку із особою позивача.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала жодного доказу про наявність запису в Державному реєстрі іпотек та доказів того, що нотаріус відмовила у вчиненні такої нотаріальної дії.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Відповідно до ст.ст.213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони стверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2009 року ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Базагаюк І.В.(а.с.5-6).

Згідно реєстраційного посвідчення № НОМЕР_1, реєстровий № 9921, проведено державну реєстрацію прав власника ОСОБА_1 на дану квартиру Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 24 листопада 2009 року (а.с.7).

Відповідно до приписів ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що позивач набула права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до норм чинного на момент укладення договору купівлі-продажу квартири законодавства.

Згідно постанови Окружного адміністративного суду 21 березня 2014 року, яка набрала законної сили, позов ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у м. Києві про скасування заборони, зобов'язання вчинити певні задоволено. Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Гриценко Л.Л. № 8061383 від 18 листопада 2013 року про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Зобов'язано Головне управління юстиції у місті Києві здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1.

Постановою суду було встановлено, що приватним нотаріусом Шевчук З.М. на підставі листа ПАТ «Альфа-Банк» № 88138-68 від 22 листопада 2011 року, накладено заборону на нерухоме майно, зареєстровану 02 грудня 2011 року за № 11919264, тип обтяження: іпотека (власником квартири зазначено ОСОБА_4.), а саме квартиру АДРЕСА_1.

За правилами ч.3 ст. 303 ЦПК апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Разом з тим, апеляційна інстанція не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки позов, який було розглянуто судом із ухваленням рішення по суті спору, пред'явлено до приватного нотаріуса, який у даних правовідносинах виступає як спеціальний суб'єкт - державний реєстратор, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних трудових відносин;

Умовами ст.17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно - правові спори, зокрема: спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до п.15 ч.1 ст.3 КАС України публічна служба -діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Пунктом 1.5. Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 9 червня 1999 року № 31/5, встановлено, що реєстраторами реєстру заборон є: державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з Адміністратором і мають повний доступ до Реєстру заборон через комп'ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії.

Реєстратори приймають заяви про реєстрацію обтяження об'єкта нерухомого майна від державних нотаріальних контор та приватних нотаріусів, які не є реєстраторами, судів, слідчих органів та інших осіб, визначених цим Положенням; уносять та вилучають записи до (з) реєстру заборон про заборони, арешти щодо нерухомого майна; отримують (видають) витяги з реєстру заборон. Реєстратори також уносять та вилучають до (з) реєстру заборон відомості про тимчасові застереження щодо нерухомого майна.

Державний нотаріус згідно із Законом № 3425-XII не є суб'єктом владних повноважень чи юридичною особою.

У зв'язку з прийняттям Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (Закон № 1952-IV) державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону № 1952-IV у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт.

Тобто держава в цій частині делегує нотаріусам владні повноваження. Тому судам при розгляді позовів щодо оскарження дій або бездіяльності нотаріуса як державного реєстратора прав на нерухоме майно слід пам'ятати, що це справи адміністративної юрисдикції згідно з п.8 Постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів».

Так, згідно вказаного пункту постанови, відповідно до абзацу другого частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом статті 9 цього Закону державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються (делегуються) функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини другої статті 30 цього Закону дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб'єктами владних повноважень з питань реєстрації.

Спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Вирішуючи спір в порядку цивільного судочинства, суд на вказані норми матеріального права уваги не звернув; не врахував, що приватний нотаріус Шевчук З.М. є реєстратором згідно вимог вказаного вище Положення; дії приватного нотаріуса із скасування запису у Державному реєстрі іпотек є діями з державної реєстрації відповідних відомостей, оскільки дії нотаріуса із вилучення такого запису нотаріусом як спеціальним суб'єктом, якому держава делегувала функції державної реєстрації.

Твердження апелянта про те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2014 року, яке є преюдиційним у даній справі, де позов ОСОБА_7 про зобов'язання вчинити дії задоволено та зобов'язано приватного нотаріуса Шевчук З.М. зняти заборону відчуження квартири за адресою АДРЕСА_1 та виключити з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна запис про заборону відчуження зазначеного майна № 11919264, на думку колегії є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Крім того, згідно ч.3 ст.61 ЦПК України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

Проте, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2014 року для колегії суддів у даній справі не має преюдиційного значення, оскільки існують прямі положення закону, які забороняють розглядати такі вимоги, що заявлені позивачем у порядку цивільного провадження.

Судова колегія роз'яснює позивачу її право на звернення до суду адміністративної юрисдикції з вимогами, що ставилися у її позовній заяві.

Ураховуючи те, що порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, допустив суд першої інстанції, судове рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених ч. 1 ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 205, 303, 304, 310, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2014 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук Зої Миколаївни, третя особа: публічне акціонерне товариство «Альфа - Банк», про зобов'язання вчинити дії - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді