У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

22 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Червинської М.Є.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», поданою його представником Бездугою Наталією Іванівною, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 1 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 10 жовтня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», назву якого в подальшому було змінено на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_5 укладено договір про відновлювальну кредитну лінію, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти в сумі 52 000 Євро з кінцевим строком повернення до 9 жовтня 2022 року і зі сплатою 13,5% річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 10 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідач передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 66,30 кв.м, житловою площею 43,80 кв.м, яка належить їй на праві власності.

Оскільки ОСОБА_5 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконував, судовим наказом, виданим Садгірським районним судом м. Чернівців 22 липня 2009 року, з ОСОБА_5 як боржника та ОСОБА_6 як поручителя стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 744 049,59 грн.

Судовий наказ не виконано.

Посилаючись на те, що станом на квітень 2014 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 728 435,79 грн, (з яких: 32 065,90 Євро - заборгованість за кредитом; 19 645,20 Євро - прострочена сума заборгованості за кредитним договором; 919,30 Євро - строкова заборгованість зі сплати відсотків; 39 925,60 Євро - прострочена заборгованість зі сплати відсотків; 2 214 099 грн - пеня за несвоєчасну сплату основного боргу, відсотків), банк просив у рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, реалізувавши предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_07_20/pravo1/T990606.html?pravo=1>, за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі незалежної оцінки, проведеної в межах процедури виконавчого провадження.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 1 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 18 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», поданій його представником Бездугою Н.І., порушено питання про скасування судових рішень з посиланням на неправильне застосуванням норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та виходив з того, що квартира є єдиним місцем проживання відповідача, іншого житла ОСОБА_3 не має і доказів про наявність іншого нерухомого майна суду не надано.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Частиною першою ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами − резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак, установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) іпотечне майно.

Крім того, згідно з п. 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Вирішуючи спір, суди не врахували, що вказаний Закон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Отже, суди дійшли помилкового висновку про неможливість ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в період дії цього Закону.

За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», подану його представником Бездугою Наталією Іванівною, задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 1 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 18 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є.Червинська
Судді: В.І.Амелін В.П.Гончар С.О.Карпенко Д.О.Остапчук