Справа № 742/2576/15-ц Провадження № 22-ц/795/1793/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Бездідько В. М. Доповідач - Страшний М. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСтрашного М.М.,
суддів:Євстафіїва О.К., Литвиненко І.В.,
при секретарі:Нечасному О.Л.,
за участю:представника позивача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Прилуцького міськрайонного суду від 30 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні майном,

в с т а н о в и в:

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 0 липня 2015 року позов ОСОБА_7 задоволено частково, вселено його у належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати дане рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення вимог матеріального та процесуального права. Апелянт посилається на те, що вона як мати неповнолітнього власника частини квартири була зареєстрована і проживає в ній, сплачує комунальні послуги. Відповідач не проживає в квартирі, хоча має від неї ключі, добровільно залишив її у 2006 році та виїхав до м. Василькова, не несе витрат по її утриманню. Вона змушена була змінити замок, бо старий зламав сам позивач. Також апелянт наполягає на тому, що нею не чиняться позивачу жодні перешкоди у користуванні квартирою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходи з того, що відповідачем чиняться перешкоди у користуванні позивачем належною йому на праві власності частиною квартири, а тому останній підлягає вселенню у спірну квартиру, Щодо інших заявлених позивачем вимог, то суд першої інстанції, відмовляючи в їх задоволенні, виходив із факту недоведеності таких вимог.

Апеляційний суд повністю погоджується із такими висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

По справі встановлено, що позивачу ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 04 липня 2006 року належить 1/2 частини квартири АДРЕСА_2. Власником іншої 1/2 частини квартири є син сторін - ОСОБА_8 (а.с.10-11).

Право власності зареєстроване в Прилуцькому МБТІ.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Змістом ст. 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Враховуючи, що позивач є власником 1/2 частини спірної квартири, він вправі вимагати усунення перешкод у проживанні і користуванні вказаною квартирою.

05 травня 2015 року та 09 червня 2015 року позивач ОСОБА_7 звертався до органів внутрішніх справ з заявою з приводу чинення відповідачем ОСОБА_6. відносно нього неправомірних дій, зокрема, що остання не пускає його до квартири.

В даний час у квартирі мешкає лише відповідач ОСОБА_6

Суд першої інстанції у рішенні обгрунтовано зазначив, що по справі наявні докази, що свідчать про створення відповідачем перешкод у користуванні позивачем квартирою, чим порушується його право власності.

Отже, апеляційний суд вважає, що місцевий суд обгрунтовано, з посиланням на положення ст.ст. 317, 321, 383, 391 ЦК України, захистив порушене відповідачем право власності позивача, вселивши останнього до спірної квартири, не порушивши при цьому жодних прав відповідача.

Доводи апелянта про те, що позивач не має права на користування спірним житлом, оскільки добровільно залишив будинок, не сплачує витрати на його утримання, є безпідставними та не грунтуються на вимогах чинного законодавства, які регулюються спірні правовідносини, оскільки згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Факт не сплати позивачем комунальних послуг не є законною підставою для позбавлення його права користування належною йому власністю.

Відмовляючи в задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_7, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що доказів на їх підтвердження позивачем не представлено.

Враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, а також оцінюючи, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, апеляційний суд вважає законними та обгрунтованими висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду від 30 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: