АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6876/15 Головуючий 1 інст. - Золотарьова Л.І.
Категорія : договірні Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Бобровського В.В., Кокоші В.В,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м.Харкова від 12 серпня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Смородська Наталія Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності , -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Смородська Наталія Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що 16 листопада 2012 року між ним та ОСОБА_2, ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1. Вказаний договір вважає недійсним, оскільки він укладений з порушенням вимог чинного законодавства, містить положення про сервітут, який встановлює його безоплатне та безстрокове користування спірною квартирою. Зі змісту договору вбачається, що він безоплатно передав в дар відповідачам по ? частині вказаної квартири, відповідачі на той час проживали однією сім'єю; думав, що вони доглядатимуть за ним. На теперішній час відповідачі розірвали шлюб, між ними наявний спір щодо визначення порядку користування спірною квартирою. Вказане суперечить його інтересам.

Тому, ОСОБА_1 просив суд визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ним та відповідачами, - недійсним. Визнати за ним право власності на вказану квартиру.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти позову, вказував на відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним, а встановлений в договорі сервітут не суперечить вимогам чинного законодавства.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 позов визнала.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 12 серпня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає на доведеність недійсності договору дарування від 16 листопада 2012 року, оскільки договір містить положення про сервітут, що зобов'язує відповідачів на певні дії; тоді як договір дарування є безоплатним, в ньому не можуть бути покладені зобов'язання на обдарованих.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання договору дарування недійсним, а закріплене положення про сервітут не суперечить вимогам чинного законодавства; інші вимоги позивача є похідними, задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вбачає правильними.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 16 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, за умовами якого позивач, як дарувальник, безоплатно передав у власність відповідачам у дар по ? частині вищевказаної квартири, яка належала ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с.7,10).

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з частиною 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою і шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до положень ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом ВСУ у п.4 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Як на підставу недійсності договору дарування ОСОБА_1 зокрема, посилається на наявність сервітуту, що не відповідає природі договору дарування.

Відповідно до п. 10 Договору сторони досягли домовленості про встановлення сервітуту, який полягає в особистому праві дарувальника безоплатно та безстроково користуватися відчужуваною квартирою, відповідно до її цільового призначення.

Главою 55 ЦК України, яка регулює правовідносини щодо договору дарування, передбачено лише два випадки нікчемності договору дарування - ч.3 ст.719 ЦК України щодо недоліків письмової форми договору, та ч.4 ст.720 ЦК України щодо укладення договору дарування уповноваженою особою.

Інших випадків нікчемності (недійсності згідно закону) такого правочину як договір дарування законодавством не передбачено.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилання позивача на те, що договір дарування укладений фактично як договір довічного утримання також не приймається колегією суддів.

Як передбачено ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За усталеною судовою практикою правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Стверджуючи про укладення договору дарування для приховання договору довічного утримання позивач не навів істотних умов приховуваного правочину, мотивів такого приховання.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх вимог та доведено ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх заперечень проти обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства, оскільки наявність сервітуту, тобто права дарувальника довічно проживати у квартирі, яка є предметом дарування, не свідчить про наявність у обдарованих обов'язку вчинити певну дію. Вказане право дарувальника є за своєю правовою природою особистим сервітутом довічного проживання у будинку та не змінює суті спірного договору.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідачі отримали квартиру у власність від позивача з його добровільної волі, безоплатно, яку він передав їм у дарунок.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 12 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: