Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22- ц/778/5024/15
Є.у.№ 335/2387/15 Головуючий у 1-й інстанції: Воробйов А.В.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою, який в ході розгляду справи доповнювала і уточнювала. Позивач зазначала, що являється власником 1/5 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1 інші 4/5 часток належать відповідачам. Судовим рішенням від 28 листопада 2014 року визначений порядок користування квартирою: ОСОБА_2 виділено у користування ізольовану кімнату, житловою площею 20 кв.м, дві інші кімнати, житловою площею 20,8 кв.м і 13,7 кв.м, виділені відповідачам, підсобні приміщення - кухня, коридор, туалет, ванна і комора залишені у загальному користуванні співвласників. Не зважаючи на рішення суду, відповідачі замінили замки на вхідних дверях і до квартири її не впускають, у зв'язку з чим вона вимушена тимчасово проживати у своєї сестри. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила суд на підставі ст.ст. 317,319,321,386,391 ЦК України усунути перешкоди у користуванні власністю, зобов'язати відповідачів надати їй всі ключі від вхідних дверей, вселити її у квартири і заборонити відповідачам чинити їй перепони в продажі виділеної їй кімнати .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2015 року позов задоволено частково. Усунено ОСОБА_2 перешкоди у користуванні 1/5 часткою квартири АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 видати ОСОБА_2 всі ключі від вхідних дверей вказаної квартири. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про вселення - скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, статтями 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права (ст. ст. 3, 4, 11 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивач являється власником 1/5 частки трикімнатної квартири НОМЕР_1, яка знаходиться в житловому будинку по АДРЕСА_1 інші 4/5 часток належать відповідачам (а.с.5-7).

Між сторонами склалися неприязні стосунки, у зв'язку з чим ОСОБА_6 тимчасово проживає у своєї сестри.

Рішенням Орджонікідзевуського районного суду міста Запоріжжя від 28 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 14 січня 2015 року, визначений порядок користування квартирою: ОСОБА_2 виділено у користування ізольовану кімнату, житловою площею 20 кв.м, дві інші кімнати, житловою площею 20,8 кв.м і 13,7 кв.м виділені відповідачам, підсобні приміщення - кухня, коридор, туалет, ванна і комора залишені у загальному користуванні співвласників (а.с.8-10).

Житлова площа виділеної у користування ОСОБА_2 за згодою інших співвласників кімнати значно перевищує розмір житлової площі, що припадає на належну їй ідеальну частку у спільній частковій власності. Питання про зміну ідеальних часток і грошову компенсацію між співвласниками не вирішувалося.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 підтвердили доводи позивача про її неможливість потрапити до спірної квартири через відсутність ключів від вхідних дверей.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вважав доведеним факт наявності перешкод для проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі - заміни відповідачами замку на вхідних дверях, і зобов'язав останніх передати співвласнику ключі від вхідних дверей.

Встановивши, що ОСОБА_2 як власник 1/5 частки квартири позбавлена права користування житлом, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову про її вселення в спірну квартиру, що суперечить вимогам ст.ст. 386,391 ЦК України.

В зазначеній частині оскаржуване рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про вселення ОСОБА_2 в спірну квартиру.

Разом з тим, судом обгрунтовано залишені без задоволення вимоги ОСОБА_2 про заборону відповідачам чинити їй перешкоди у продажі кімнати, виділеної їй у користування іншим судовим рішенням.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку,встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст.538 ЦІК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст. ст. 364, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова не є обов'язковою.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (ст. 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183).

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Саме таких висновків Верховний Суд України у своїй постанові від 3 квітня 2013 року по справі 6-12 цс 13.

Як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 являється власником 1/5 частки квартири, на яку припадає 11,5 кв.м житлової площі, яка в натурі їй не виділялася.

Виділення у користування ОСОБА_2 зі згоди інших співвласників окремої кімнати, житловою площею 20 кв.м., яка значно перевищує розмір належної їй частки у праві спільної часткової власності, не припинило право власності відповідачів на 8,5 кв. м житлової площі в цій кімнаті, оскільки зміна ідеальних часток не відбулася, питання про грошову компенсацію між співвласниками не вирішувалося.

Відповідачі як співвласники вказаної кімнати заперечують проти її відчуження. Зважаючи на те, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив ОСОБА_2 у задоволенні вимог щодо заборони відповідачам чинити перешкоди у продажу окремої кімнати без згоди останніх.

За таких обставин передбачених законом підстав для скасування судового рішення в зазначеній частині судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст.307,309,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2015 року по цій справі в частині відмови у позові про вселення скасувати і ухвалити нове рішення, яким вселити ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: