Номер провадження: 22-ц/785/4428/15
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючої судді Процик М.В.,

суддів Дрішлюка А.І., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_3 Позивач просив визнати об'єктом права спільної сумісної власності його, ОСОБА_2, та ОСОБА_3 домоволодіння АДРЕСА_1, загальною площею 538,8 кв. м., з яких житлова площа -189,6 кв. м., а підсобна -349,2 кв. м.; просив розділити спільне майно подружжя та визнати за кожним право власності на ? частину вищевказаного домоволодіння. В обґрунтування позову позивач та його представник посилались на те, що позивач разом з відповідачем під час перебування у фактичних шлюбних відносинах побудував та отримав у власність вищевказаний житловий будинок, і в подальшому, проживаючи у будинку до 2010 року, позивач за власні кошти суттєво покращив житловий будинок, внаслідок чого в декілька разів збільшилася його вартість; позивач купував будівельні матеріали та проводив ремонт будинку, купував меблі та побутову техніку для будинку, за власні кошти виконував усі необхідні роботи по покращенню технічного стану будівлі, оплачував роботу працівникам, які здійснювали ремонтні роботи, та які обслуговували будинок.

Відповідач та її представник позов не визнали, посилаючись на те, що відповідач є власником будинку на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 24 грудня 2004 року, що з моменту набуття відповідачем права власності на спірний будинок його загальна та житлова площа не змінилась, що вимоги позивача є недоведеними в частині суттєвого збільшення вартості будинку внаслідок проведених будівельних та ремонтних робіт, і що акти виконаних робіт, начебто складених ТОВ «Ерматекс», є підробними, та не підтвердженими відповідними платіжними документами.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя - задоволено повністю. Визнано домоволодіння АДРЕСА_1, загальною площею 538,8 кв. м, з яких житлова площа - 189,6 кв. м., а підсобна - 349,2 кв. м, об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1, загальною площею 538,8 кв. м, з яких житлова площа - 189,6 кв. м, а підсобна - 349,2 кв. м. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1, загальною площею 538,8 кв. м, з яких житлова площа - 189,6 кв. м, а підсобна - 349,2 кв. м.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду від 18 березня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги і матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові, з наступних підстав.

За правилами ч. 1 п. 2,3,4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності, оскільки був придбаний ОСОБА_3 під час проживання однією сім'єю із позивачем, та водночас під час спільного проживання сторін позивач вклав в ремонт та облаштування будинку велику суму власних грошових коштів, за рахунок чого вартість будинку суттєво збільшилась, а сторони при цьому не укладали письмового договору про те, що будинок залишиться в особистій власності ОСОБА_3

З такими висновками суду погодитись неможливо.

Статтями 213, 214 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам цивільно-процесуального закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 01.09.1973 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Суворовської районної ради народних депутатів міста Одеси. 20.10.1989 року шлюб між сторонами по справі був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 20 жовтня 1989 року, та виданим повторно Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у місті Одесі 22 листопада 2007 року. (т.1а.с.12, а. с. 270-271 т.1 цив. справа № 1527/4011/12 )

23 серпня 1996 року ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором купівлі -продажу придбав житловий будинок під АДРЕСА_1, договір зареєстровано в Одеському міському бюро технічної інвентаризації 23.08.1996 року. (т.1а.с.13-14) На момент набуття права власності житловий будинок складався з однієї кам'яної будівлі, житловою площею 55,9 кв. м., з надвірними господарськими спорудами: вбиральнями, огородженням, мощенням, цистерною, літньою кухнею і душем, розташованих на земельній ділянці площею 520 кв. м. В 1997 році ОСОБА_2 за вказаною адресою отримав дозвіл на будівництво двохповерхового житлового будинку, з площею забудови 238,27 кв. м, житловою площею 177,5 кв. м, корисною площею 341,97 кв. м.(т.1а.с.15-16) Встановлено, що до січня 1998 року спірний житловий будинок позивачем було збудовано до готовності 81%.

У відповідності зі ст. 22 КпШС України, що діяв до 01 січня 2004 року, виникнення спільної сумісної власності пов'язувалось виключно з перебуванням жінки та чоловіка у шлюбі.

А відтак, недобудований спірний будинок в 1998 році вважався виключно особистою приватною власністю позивача ОСОБА_2

20 січня 1998 року за договором купівлі-продажу № 1/98-00018 ОСОБА_2 продав спірний недобудований будинок, готовністю 81%, за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (матері колишньої дружини). (т.1а.с.46-47) 31 березня 1998 року за зверненням ОСОБА_4 спірний будинок було введено в експлуатацію та на підставі розпорядження Суворовської райадміністрації виконкому Одеської міськради № 380р. від 09.04.1998р. власнику ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності № 2-964 від 15 квітня 1998 року.(т.1а.с.49) За згаданим розпорядженням житловий будинок літ. «А» є двоповерховим, житловою площею 189,6 кв. м і корисною площею 538,8 кв. м. (а.с.236-237 т.1 цив. справа № 1527/4011/12)

24 грудня 2004 року власник ОСОБА_4 подарувала спірний житловий будинок (житловою площею 189,6 кв. м) разом з надвірними спорудами своїй доньці ОСОБА_3 Право власності за відповідачем зареєстровано 12 січня 2005 року.(т.1а.с.50, а. с. 234-235т.1 цив. справа № 1527/4011/12)

Чинним рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2012року у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсними договору купівлі-продажу від 20 січня 1998 року, укладеного між ним та ОСОБА_4, та визнання недійсними розпорядження Суворовської райадміністрації від 09.04.1998р. та виданого ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на спірний будинок від 15 квітня 1998 року та вищезгаданого договору дарування від 24 грудня 2004 року відмовлено. (т.1 а. с. 52-55, а.с.324-327 т.1 цив. справа № 1527/4011/12)

Відтак, встановлено, що спірний будинок в період з січня 1998 року по 12 січня 2005 року сторонам не належав, на що суд першої інстанції уваги не звернув. А тому надані позивачем та його представником накладні на підтвердження факту придбання позивачем будівельних матеріалів і конструкцій та здійснення в зазначений період ремонтних робіт у спірному будинку правового значення для вирішення спору між сторонами щодо можливості виникнення у них в зазначений період спільної сумісної власності не мають. Та водночас колегія суддів зауважує, що проживання осіб однією сім'єю без реєстрації шлюбу за діючим в період з січня 1998 року до 01 січня 2004 року КпШС України жодних правових наслідків не породжувало, і до виникнення права спільної сумісної власності не призводило. А тому судом 1-ої інстанції, всупереч зазначеному, неправомірно враховано як доказ виникнення спільної сумісної власності у сторін: квитанцію до прибуткового касового ордеру № Н62-18 від 11 жовтня 2000 року, накладну № 31 від 15 жовтня 1998 року, накладну №14 від 06 травня 1999 року, накладну № 21 від 23 червня 1999 року, накладну № 669 від 01 жовтня 2001 року, накладну № 789 від 14 жовтня 2001 року, накладну № 1144 від 19 грудня 2002 року, накладну № 726 від 02 вересня 2003 року, накладну б/н від 14 серпня 1998 року, рахунок № 1 від 21 серпня 2001 року, накладну б/н від 02 серпня 2004 року; а також договір № 5/2000 від 22 грудня 2000 року щодо замовлення та оплати за дверні блоки, відомості взаєморозрахунків за період з 01 жовтня 2002 року по 12 січня 2005 року.(т.1а.с.17-28,34,35-36)

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ст. 74 СК України, що діє з 01 січня 2004 року, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Разом з тим, за ст. 256 ч.1п.5 ЦПК України справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу розглядаються судом, і такі факти встановлюються у судовому порядку.

Сторонами визнано та матеріалами справи встановлено, що судом факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з зазначенням періоду проживання, як юридичний факт, від встановлення якого залежить вирішення питання щодо виникнення спільної сумісної власності, не встановлювався, і позивач такі позовні вимоги не заявляв. Вбачається, що позивач стверджує про наявність факту спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу однією сім'єю по 2010 рік, тоді як відповідач вказує на припинення спільного проживання в 2008 році.

Окрім того, за ст. ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вбачається, що в матеріалах справи не міститься беззаперечних доказів технічного стану спірного будинку, в якому він перейшов у власність відповідача ОСОБА_3 12 січня 2005 року.

За технічним паспортом від 08 липня 2010 року (т.1а.с.209-212) загальна площа спірного будинку складає 538,8 кв. м, а житлова - 189,6 кв. м, тобто будинок знаходиться в межах тієї ж площі, яка була зазначена у вищезгаданому розпорядженні Суворовської райадміністрації виконкому Одеської міськради № 380р. від 09.04.1998р., та на підставі якого попередньому власнику ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності № 2-964 від 15 квітня 1998 року.

За висновком будівельно-технічної експертизи № 44 від 24.09.2014р. вказані в накладних, чеках, квитанціях, договорах( на а.с.17-34, тобто у тому числі за період з 1998р. та з 12 січня 2005р.) будівельні матеріали вірогідно використовувались для ремонту та облаштування житлового будинку АДРЕСА_1; визначити ринкову вартість будівельних матеріалів та робіт за станом на теперішній час не є можливим; враховуючи кошторисну документацію та акти виконаних робіт від 17.09.2009р. за станом на теперішній час експертом може бути визначена нормативно-розрахункова вартість виконаних робіт зазначених в актах прийняття виконаних робіт від 17.09.2009р., і вона складає 1188625,5грн.; ринкова вартість домоволодіння (спірного) за станом на 25.12.2004р. складала 1366106 грн., за станом на жовтень 2010р. складала 3934209 грн., а за станом на теперішній час - 6477217 грн.; ринкова вартість домоволодіння в відсотковому співвідношенні у жовтні 2010р. порівняно з груднем 2004р. збільшилась на 288%; та водночас зазначено, що збільшення ціни обумовлено впливом різних факторів, у тому числі і внаслідок проведених будівельних та ремонтних робіт.( т.1а.с. 200-206) Можливість зростання ціни спірного будинку внаслідок коливання валют, зміни ринкових цін на нерухомість тощо експертом не виключена.

Проаналізувавши вищевказаний експертний висновок, з урахуванням використаних експертом накладних, чеків, квитанцій, та ін. наданих за період з 1998р. по грудень 2004 року, коли право власності на спірне нерухоме майно не належало сторонам, а належало ОСОБА_4, колегія суддів прийшла до висновку, що він є сумнівним, заснованим на припущеннях, а тому не може вважатися належним і допустимим доказом обґрунтованості вимог позивача.

На підтвердження заявлених позивачем позовних вимог суду першої інстанції було також надано накладну від 10.07.2007р., відомості взаєморозрахунків за період з 2005 року по 29 вересня 2011 року (за комплектуючі, гарантійне обслуговування по склопакетам), накладну б/н від 01 червня 2008 року, товарний чек б/н від 01 лютого 2009 року, видаткову накладну № 5258 від 24 червня 2008 року, а також кошторисну документацію та акт прийняття виконаних робіт від 17 вересня 2009 року, складений між TOB «ЕРМАТЕКС» та ОСОБА_2 (т.1 а.с.29-33,35-36,125-189) Перераховані письмові докази не можуть братися до уваги, оскільки не підтверджені доказами фактичного використання саме у спірному будинку, та не підтверджені належними платіжними документами (квитанціями до прибуткових касових ордерів, платіжними дорученнями про перерахування коштів тощо), і водночас їх вплив на збільшення вартості спірного будинку невідомий, оскільки експертом були враховані також накладні, які стосувались періоду знаходження спірного будинку у власності ОСОБА_4

Та між тим колегія суддів зауважує, що кошторис та акти виконаних будівельних робіт складені за участі TOB «ЕРМАТЕКС» не узгоджуються з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо виду діяльності цього підприємства, якими є: посередництво в торгівлі товарами широкого асортименту, неспеціалізована оптова торгівля харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами, інші види оптової та роздрібної торгівлі. (т.1а.с.249) І при цьому докази внесення оплати за виконані будівельні роботи вказаному TOB «ЕРМАТЕКС» позивач суду не надав.

Як докази збільшення вартості спірного будинку не можуть братися до уваги документи, які підтверджують набуття рухомих предметів побуту, зокрема меблів, кондиціонерів, на підтвердження яких позивачем було надано: рахунок № 1 від 21 серпня 2001 року(набуття меблів), накладну б/н від 02 серпня 2004 року (набуття кондиціонеру), накладну від 05.05.2005р. ( набуття побутових приладів) та кошторис на установку відео спостереження від 31.05.2007р., оскільки вони за визначенням ст.181ч.2 ЦК України не мають статусу нерухомості, не є складовою частиною будинку, та можуть бути безперешкодно відокремлені від нього і переміщені в просторі.

Суд першої інстанції також послався, як на докази, на накладні №№298,242,185,43,75,322 за 2005рік, якими вважав підтверджено придбання позивачем будівельних матеріалів і обладнання для будинку у сумі 1168861 грн. Встановлено, що в матеріалах справи таких накладних немає, експерту для проведення експертизи, а також суду апеляційної інстанції для дослідження, вони не надавались.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що позивач свої позовні вимоги належними та допустимими доказами не довів, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас колегія суддів зауважує, що свідчення свідків, які носять суб'єктивний характер, і на які також послався суд, висновків колегії суддів щодо недоведеності позовних вимог ОСОБА_2, не спростовують.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати і ухвалити нове рішення про відмову позивачу у позові.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання будинку об'єктом спільної сумісної власності та про його поділ відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у сумі 1827 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: А.І. Дрішлюк Є.С. Сєвєрова