Справа № 442/5412/15-ц
Провадження № 4-с/442/46/2015
УХВАЛА

14 серпня 2015 року м. Дрогобич

Суддя Дрогобицького міськрайонного суд Львівської області ОСОБА_1, розглянувши заяву ОСОБА_2 про зупинення стягнення заборгованості по сплаті аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Скаржник звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3, з врахуванням поданої уточненої скарги просить визнати дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції ОСОБА_3 щодо видачі розрахунку заборгованості по аліментах з 30.07.2013 року по 30.06.2015 року неправомірними а також скасувати його.

Одночасно скаржником при подачі уточненої скарги було подано заяву про зупинення стягнення на підставі виконавчого листа. Вимоги поданої заяви обґрунтовує тим, що старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_3 продовжує вчиняти виконавчі дії, спрямовані на стягнення з нього заборгованості по аліментах по розрахунку з яким він не погоджується, а тому просить його заяву задоволити.

Перевіривши матеріали заяви, приходжу до наступного висновку.

Статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено вичерпний перелік обставин, що зумовлюють обов'язкове зупинення виконавчого провадження, а статтею 38 вказаного Закону визначені обставини, що надають право державному виконавцю зупинити виконавче провадження.

Так, у ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено, що виконавче провадження підлягає обов'язковому зупиненню у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа (п.4).

Тобто, при застосуванні або Закону України «Про виконавче провадження», або ст. 152 ЦПК України наступають ті самі правові наслідки, які перешкоджають подальшому вчиненню дій з виконавчого провадження.

Незважаючи на подібність положень, за своєю правовою природою зупинення виконавчого провадження та вжиття видів забезпечення позову за ст. 152 ЦПК України, на яку посилається заявник різні, оскільки при застосуванні закону проходить тимчасове зупинення виключно сфери дії примусового виконання боржником рішення, а при застосуванні ЦПК України тимчасово втрачається правова сила того рішення, що зупинено.

Тобто законодавством чітко визначено обставини, які можуть бути підставою для зупинення виконавчого провадження, та порядок вирішення питання про зупинення виконавчого провадження, а саме питання про зупинення виконавчого провадження вирішується державним виконавцем, на примусовому виконанні якого знаходиться виконавче провадження.

Таким чином, прерогативним правом зупинення виконавчого провадження на підставі Закону України "Про виконавче провадження" наділений виключно державний виконавець і вирішення такого питання до компетенції суду не входить.

Навіть у разі оскарження дій державного виконавця, який не зупинив виконавче провадження, суд вправі визнати його дії незаконними та зобов'язати зупинити виконавче провадження, а не самому зупиняти виконавче провадження (ч. 2 ст. 387 ЦПК України).

Зупинення виконавчого провадження за законом і зупинення виконання за правилами ЦПК України (пункти 2, 6 ст. 152 ЦПК України) - це різні правові інститути, які вчиняються в різних правових процедурах.

Крім того, суд звертає увагу також на те, що заявник не надав до суду жодних доказів того, що він звертався до державного виконавця з заявою про зупинення виконавчого провадження і йому було відмовлено в задоволенні такої заяви.

Відповідно до ч. 3 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно ж до п. 2 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1ст. 152 ЦПК перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Дослідивши обставини, викладені заявником, суд вважає, що немає законних підстав зупиняти виконавче провадження, і тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні такої заяви.

Враховуючи вище наведене та керуючись ст. ст. 151-153 ЦПК України, суддя -

ухвалив:

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні заяви про зупинення стягнення заборгованості по сплаті аліментів.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення, а у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує - в цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя Р.Г. Коваль