АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/7389/2015 головуючий у 1-й інстанції: Гончарук В.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Пікуль А.А., Побірченко Т.І.

при секретарі: Бугай О.О.

розглянувши в судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 1526/13 від 20 червня 2014 року за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про стягнення заборгованості, визнання договорів припиненими та зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із указаною заявою, у якій просив скасувати рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків 20 червня 2014 року у справі за його позовом до ПАТ "Укрсоцбанк" про стягнення заборгованості, визнання договорів припиненими та зобов'язання вчинити дії.

В обгрунтування заяви зазначав, що підвідомчість справи було порушено, оскільки вона належить до категорії справ, пов'язаних із захистом прав споживачів.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 лютого 2015 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Скасовано рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у справі № 1526/13 від 20 червня 2014 року за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "Укрсоцбанк" про стягнення заборгованості, визнання договорів припиненими та зобов'язання вчинити дії.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ "Укрсоцбанк", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про скасування рішення третейського суду. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що рішення третейського суду прийнято поза межами його компетенції, оскільки дана справа не відноситься до категорії справ, пов'язаних із захистом прав споживачів; позивач самостійно обрав спосіб захисту свого порушеного права шляхом звернення до третейського суду з указаним позовом, хоча наявність у договорах третейських застережень жодним чином не обмежувала його у праві звернутись до суду загальної юрисдикції з позовом про захист прав споживача.

Представник ПАТ "Укрсоцбанк" - Трегуб О.А. в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом установлено, що рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 червня 2014 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ПАТ "Укрсоцбанк" про стягнення заборгованості, визнання договорів припиненими та зобов'язання вчинити дії (а. с. 7-10).

Задовольняючи заяву ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що за правилами ст. 6 Закону України "Про захист прав споживачів" вказаний спір не підвідомчий третейському суду, що відповідно до ст. 389-5 ЦПК України є підставою для скасування рішення третейського суду.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до ст. 51 Закону України "Про третейські суди" рішення третейського суду може бути оскаржене сторонами, третіми особами, а також особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ.

Рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване лише з таких підстав: справа, по якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано недійсною компетентним судом; склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам ст. ст. 16-19 цього Закону; третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Зазначений перелік підстав для скасування рішення третейського суду є вичерпним і закон не передбачає його розширеного тлумачення.

Статтею 389-5 ЦПК України також визначений вичерпний перелік підстав для скасування рішення третейського суду, зокрема, рішення третейського суду може бути скасоване у разі якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; склад третейського суду, яким прийняте рішення, не відповідав вимогам закону; третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі (п.п. 1, 4, 5 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України).

Згідно з п. 14 ст. 6 Закону України "Про третейські суди" третейські суди можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, в тому числі, справ у спорах щодо захисту прав споживачів (в тому числі споживачів послуг банку, кредитної спілки).

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язку найманого працівника.

Пленум Верховного Суду України у п. п. 1, 6 постанови від 12 квітня 1996 року № 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" роз'яснив, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб.

Отже, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що позовна заява про захист прав споживача подається саме споживачем, у разі порушення його прав, передбачених ст. ст. 4-15 Закону України "Про захист прав споживачів".

Як убачається з роз'яснень, викладених у п. 2 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, оскільки Закон України "Про захист прав споживачів" не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають, зокрема, із договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать цьому Закону.

У ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" № 2664-ІІІ від 12 липня 2001 року визначено, що фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін.

Отже, сам характер фінансово-кредитних відносин, стороною в якій є фізична особа, а також використані у законах "Про захист прав споживачів" та "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" терміни "споживчий кредит", "фінансова установа", "фінансова послуга" дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів".

Як убачається з матеріалів справи № 1526/13 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ "Укрсоцбанк" про стягнення заборгованості, визнання договорів припиненими та зобов'язання вчинити дії та зі змісту рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 20 червня 2014 року, позивач звернувся з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що банк неправомірно змінив в односторонньому порядку розмір процентної ставки, встановленої договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 2008/661/Ф03.14/ від 30 січня 2008 року, укладеним між ним та ПАТ "Укрсоцбанк", із 14,5% до 22% річних, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість за вказаним кредитним договором.

З наведеного вбачається, що позивач у справі, яку розглядав третейський суд, є споживачем та предметом третейського розгляду був безпосередньо спір про захист прав споживача банківських послуг.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення третейського суду підлягає скасуванню, оскільки справа, по якій прийнято рішення, не підвідомча третейському суду, на підставі п. 1 ст. 51 Закону України "Про третейські суди".

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що рішення третейського суду прийнято за межами його компетенції, оскільки дана справа не відноситься до категорії спорів про захист прав споживача, є необґрунтованими та підлягають відхиленню з урахуванням вищевикладеного.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування оскаржуваної ухвали.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону, тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 23 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Судді: