Справа № 308/8316/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

27 жовтня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.

суддів - Готри Т.Ю., Кожух О.А.

при секретарі - Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, виконуючого обов'язки Ужгородського міського голови ОСОБА_2, відділу охорони здоров'я Ужгородської міської ради, Ужгородської міської поліклініки про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

27 червня 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Ужгородської міської ради, виконуючого обов'язки Ужгородського міського голови ОСОБА_2, відділу охорони здоров'я Ужгородської міської ради, Ужгородської міської поліклініки про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, який мотивувала тим, що працювала у відповідача головним лікарем Ужгородської міської поліклініки. 27 травня 2014 року до неї було застосовано два дисциплінарні стягнення: догана за неналежне виконання службових обов'язків - згідно розпорядження виконуючого обов'язки Ужгородського міського голови ОСОБА_2 від 27 травня 2014 року № 179 та звільнення із займаної посади - згідно розпорядження в.о. Ужгородського міського голови ОСОБА_2 від 27 травня 2014 року № 182 і наказу в.о. начальника відділу охорони здоров'я Ужгородської міської ради № 52 від 27 травня 2014 року ОСОБА_3 за систематичне невиконання службових обов'язків, п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Підставою дисциплінарних стягнень є доповідна записка заступника міського голови Фленька В.Ю.. Вважаючи розпорядження, наказ та звільнення з посади головного лікаря Ужгородської міської поліклініки незаконними у зв'язку з порушенням процедури притягнення до дисциплінарної відповідальності, а з 27 травня 2014 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності, позивачка у збільшених позовних вимогах просила визнати незаконним і скасувати розпорядження в.о. Ужгородської міської ради від 27 травня 2014 року № 182 та наказ в.о. начальника відділу охорони здоров'я Ужгородської міської ради № 52 від 27 травня 2014 року про звільнення головного лікаря Ужгородської міської поліклініки ОСОБА_1, поновити її на посаді головного лікаря Ужгородської міської поліклініки, стягнути з Ужгородської міської поліклініки на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з відповідачів солідарно на її користь одноразову виплату в розмірі 50 000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження в.о. міського голови, секретаря Ужгородської міської ради ОСОБА_2 від 27 травня 2014 року № 182.

Визнано незаконним та скасовано наказ в.о. начальника відділу охорони здоров'я Ужгородської міської ради № 52 від 27 травня 2014 року ОСОБА_3 про звільнення головного лікаря Ужгородської міської поліклініки ОСОБА_1.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Ужгородської міської поліклініки.

Стягнуто з Ужгородської міської поліклініки на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 21087 (двадцять одну тисячу вісімдесят сім) грн. 94 коп..

Стягнуто з Ужгородської міської поліклініки на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн..

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Ужгородської міської поліклініки та стягнуто середню заробітну плату в межах платежу за один місяць вимушеного прогулу в сумі 5657,67 грн..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального права, неповного встановлення обставин справи, просив скасувати оскаржуване ним рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Межі доводів апеляційної скарги - судом не наведено обгрунтувань на спростування підстав звільнення позивачки з роботи, про хворобу ОСОБА_5 27 травня 2014 року апелянту не було відомо, яка в цей день весь робочий час знаходилась на роботі і звернулась до медичного закладу тільки о 22 год., тобто після видання розпорядження про звільнення.

В запереченні ОСОБА_1 вважає апеляційну скаргу ОСОБА_2 безпідставною, надуманою і такою, що не грунтується на нормах матеріального права та поданою з пропуском строку на апеляційне оскарження фізичною особою, права якої не порушено рішенням суду про поновлення позивачки на роботі.

ОСОБА_6, яка представляє інтереси ОСОБА_2, підтримала апеляційну скаргу.

Позивачка та її представник ОСОБА_7 просили відхилити апеляційну з підстав зазначених в запереченні.

Представник Ужгородської міської ради Орбан Н.Л. погодилась з рішенням суду про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення ОСОБА_1, поновлення позивачки на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просила відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2 і залишити без змін законне та обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом установлено, що ОСОБА_1 працювала у відповідача 1 на посаді головного лікаря Ужгородської міської поліклініки. Наказом в.о. Ужгородського міського голови ОСОБА_2 № 179 від 27 травня 2014 року їй було оголошено догану за неналежне виконання службових обов'язків. Наказом № 182 від 27 травня 2014 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи з посади головного лікаря Ужгородської міської поліклініки 27 травня 2014 року за систематичне невиконання службових обов'язків, п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Задовольняючи позов частково про визнання незаконним та скасування розпорядження і наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходив із того, що звільнення позивачки було проведене відповідачем в період її тимчасової непрацездатності.

З такими висновками суду можна погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

З урахуванням положень статті 147 КЗпП України звільнення за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами є заходом стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни.

Таким чином працівник може бути звільнений з роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (стаття 151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі.

З листка непрацездатності серія АГБ № 116143, виданого Закарпатським обласним кардіологічним диспансером, вбачається, що з 27 травня 2014 року по 04 червня 2014 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні.

З листа територіальної державної інспекції з питань праці у Закарпатській області від 07.07.2014 року №01-09/985 вбачається, що відповідно до розпорядження в.о. міського голови, секретаря Ужгородської міської ради ОСОБА_2 №182 від 27 травня 2014 року звільнено ОСОБА_1 із посади головного лікаря Ужгородської міської поліклініки за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України в період її тимчасової непрацездатності, чим порушено вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Частиною 3 ст. 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

В п. 17 Постанови Пленуму ВСУ N 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, є вірним висновок суду, що 27 травня 2014 року позивача звільнено в період тимчасової непрацездатності.

Доводи апеляційної скарги про звернення ОСОБА_1 до медичного закладу з підстав нездужання тільки о 22 год. 27 травня 2014 року вже після її фактичного звільнення не заслуговують на увагу, оскільки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність.

З пояснення ОСОБА_1 вбачається, що 27 травня 2014 року вона не вийшла на роботу через втрату свідомості, у зв'язку з чим звернулася за медичною допомогою в кардіодиспансер, де була поміщена на стаціонарне лікування.

Інші доводи апеляційної скарги на законність судового рішення не впливають.

Частиною 1 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

За таких обставин є обгрунтованим та відповідає вимогам закону висновок суду першої інстанції, що розпорядження в.о. міського голови, секретаря Ужгородської міської ради ОСОБА_2 № 182 від 27 травня 2014 року та наказ в.о. начальника відділу охорони здоров'я Ужгородської міської ради № 52 від 27 травня 2014 року ОСОБА_3 необхідно визнати незаконними та скасувати, поновити ОСОБА_1 на посаді головного лікаря Ужгородської міської поліклініки й стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 травня 2014 року по 23 вересня 2014 року, який згідно наведеного розрахунку становить 21087,94 грн..

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачки.

На підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити як безпідставну та необгрунтовану й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: