Справа № 492/728/14-ц
АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

Іменем України

15 вересня 2015 року м.Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Гусєвої Н.Д.,

при секретарі - Рябчук О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Арциз Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Теплицької сільської ради Арцизького району Одеської області, за участю третьої особи: ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом до Теплицької сільської ради Арцизького району Одеської області про визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що вона вселилася в будинок АДРЕСА_1, в якому ніхто не проживав, повідомивши про це Теплицьку сільську раду Арцизького району Одеської області та зробила ремонт будинку, необхідний для проживання. Позивачка проживає в зазначеному будинку з 2001 року по теперішній час та сплачує розходи, пов'язані з його утриманням. Так як позивачка добросовісно володіє вищезазначеним будинком, відкрито та безперервно, то вважає, що за нею має бути визнано право власності за набувальною давністю на зазначений будинок у зв'язку з чим вона звернулася з зазначеним позовом до суду.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд задовольнити їх повністю, пояснивши, що позивачка з сім'єю більше десяти років проживає в спірному будинку, в якому зробила ремонт для проживання та сплачує комунальні послуги.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивачки не визнав, заперечував проти їх задоволення, пояснивши, що право власності на спірний будинок не може бути визнаний за позивачкою так як є спадкоємці, а позивачка вселялася в спірний будинок як наймач.

Представники залученого в якості третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не підтримали, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Власник спірного будинку ОСОБА_5, який помер, за життя уклав з ОСОБА_2 усну угоду про купівлю-продаж спірного будинку та ОСОБА_2 передав задаток, а ОСОБА_5 на писав розписку про отримання коштів та передав документи ОСОБА_2 на спірний будинок. ОСОБА_2 не відмовляється від права власності на спірний будинок.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, пояснення свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовну заяву необґрунтованою та не підлягаючою задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов'язані з набуттям права власності, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Як вбачається із свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 23.03.1994р., виданого Теплицькою сільською радою народних депутатів Арцизького району Одеської області власником будинку АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_5, що також підтверджується технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 23.03.1994р. (а.с. 38-42, 43). Згідно довідок № 657, № 658, від 10.04.2014р., виданих Теплицькою сільською радою Арцизького району Одеської області власником будинку АДРЕСА_1 був ОСОБА_5, який помер, однак дати смерті у по господарських книгах не значиться та спадкоємці з приводу прийняття спадщини до сільської ради не зверталися (а.с. 7,8). На підставі листа № 02-10/219 від 10.04.2014р. Теплицька сільська рада Арцизького району Одеської області зверталася до органу Відділу ДРАЦС про видачу свідоцтва про сметрь ОСОБА_5, однак зазначене свідоцтво про смерть не видане (а.с. 10, 18).

Як вбачається з копії паспорту громадянина України позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4), однак згідно довідок № 655, № 656, від 10.04.2014р., виданих Теплицькою сільською радою Арцизького району Одеської області позивачка ОСОБА_1 мешкає разом з сім'єю в будинку № АДРЕСА_1 без реєстрації з серпня 2003 року (а.с. 5, 6). З копії погосподарської книги по особовому рахунку НОМЕР_1 вбачається що ОСОБА_1 разом зі своєю сім'єю наймає будинок АДРЕСА_1 (а.с. 11-12). Згідно довідки б/н від квітня 2014 року, виданої Теплицькою сільською радою Арцизького району Одеської області, яка складена на підставі відомостей сільської ради, сусідів та слів ОСОБА_1 на момент вселення останньої, тобто в серпні 2003 року в будинок № АДРЕСА_1 він потребує необхідно зробити ремонт (а.с. 9). Як вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № АДРЕСА_1 він зроблений на замовлення ОСОБА_1 (а.с. 20-25). ОСОБА_1 зверталась до Теплицької сільської ради Арцизького району Одеської області з проханням визнати за нею право власності на зазначений спірний будинок, однак їй відмовлено та рекомендовано звернутись до суду (а.с. 19).

Згідно розписки ОСОБА_5 - власник спірного будинку, отримав завдаток від ОСОБА_2 за продаж житлового будинку № АДРЕСА_1 у розмірі 300,00 дол. США у присутності свідків (а.с. 37).

В судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 пояснили суду, що ОСОБА_1 при вселенні в будинок № АДРЕСА_1 ОСОБА_4 повідомляв що ОСОБА_5 за життя продав ОСОБА_2 зазначений будинок про що є розписка. ОСОБА_1 вселялась та проживає в зазначеному будинку як наймач.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожному громадянину гарантується право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у порядку визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб здійснюється шляхом вирішення цивільних справ, що згідно вимог ст. 1 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦПК України передбачено право кожної особи - і фізичної і юридичної (згідно з ч. 1 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи), на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України кожній особі надано право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і зазначені способи захисту таких цивільних прав та інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України.

Стаття 60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами згідно ст. 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 58-66 ЦПК України.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Згідно до п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю, з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами які мають значення для справи, і, які повинен довести сам позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Для застосовування даної норми закону володіння має бути добросовісним, тобто якщо володар не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. В разі виникнення спору встановити характер володіння має тільки суд з урахуванням обставин справи. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Володіння має бути відкритим, очевидним для третіх осіб. Володіння також має бути безперервним.

Пунктом 6 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013р., роз'яснено, що суд має врахувати добросовісність позивача саме на момент передачі йому майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, слід враховувати, що задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності.

Виходячи з наступного, суд відхиляє доводи позовчки стосовно того, що вона більш 10 років відкрито та добросовісно володіє спірним майном, тобто з 2003 року та набула право на нього на підставі положень ст. 344 ЦК України так як в судовому засіданні встановлено, що позивачка вселилася до спірного будинку як наймач, що підтверджується довідками, виданими сільською радою про те, що позивачка проживає в спірному будинку без реєстрації (а.с. 5,6), копією по господарської книги де зазначено, що позивачка винаймає будинок (а.с. 11-12), а також підтверджено поясненнями свідків про те, що позивачці на момент вселення в спірний будинок було відомо, що будинок має власника та був проданий про що існує розписка.

Суд приймає до уваги доводи представників третьої особи, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 була домовленість про укладення договору купівлі-продажу будинку № АДРЕСА_1 так як суду надано на підтвердження зазначеної угоди розписку (а.с. 37) про отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_2 грошових коштів за зазначений будинок, а також правовстановлюючі документи на зазначений будинок (а.с. 38-42, 43), що свідчить про передачу продавцем ОСОБА_5 покупцю ОСОБА_2 у власність спірного будинку, а також правовстановлюючих документів на будинок.

Досліджені у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно, а саме на будинок № АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

В зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог не підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 судові витрати.

На підставі ст. ст. 15, 16, 344 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 4, 6, 10, 11, 15, 30, 57-60, 61, 88, 208, 212-218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволені позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо сторони, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя

Арцизького районного суду Гусєва Н.Д.