_____________________________________________________________________________________________________________________
____Справа № 520/1146/15-ц
Провадження № 2/520/2168/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2015 року

Київський районний суд м. Одеси

У складі судді Калашнікової О.І.

При секретарі Шеховцевої О.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу і витребування майна з чужого незаконного володіння,

Встановив:

Позивачка звернулась до суду з вимогами ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 04.07.2006 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, та витребувати квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_4, стверджуючи, що договір відчуження квартири її чоловік ОСОБА_5 уклав без її на те згоди. У судовому засіданні представник позивачки вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 визнав.

Представники ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з вимогами позивачки не погодились.

Суд вислухав представників сторін, вивчив матеріали справи і встановив наступне:

ОСОБА_1 і ОСОБА_5 є громадянами ОСОБА_6 Федерації, перебували у зареєстрованому шлюбі з 1990 року по 2014 рік, від цього шлюбу неповнолітніх дітей сторони не мають. Під час шлюбу 25.04.2005 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 набув у власність квартиру АДРЕСА_1, а 4 липня 2006 року ОСОБА_2 продав вказану квартиру ОСОБА_3. 30 серпня 2014 року ОСОБА_3 подарувала квартиру ОСОБА_4

Позивачева сторона стверджує, що ОСОБА_1 своєї згоди на відчуження квартири, яка перебувала у спільній сумісній власності подружжя не надавала, що оспорюваний договір не відповідає вимогам закону і порушує права позивачки. Щодо строків звернення до суду з позовом про захист порушеного права, то позивачева сторона пояснює, що про відчуження чоловіком квартири ОСОБА_1 довідалась після розірвання шлюбу у 2014 році. Посилаючись на положення ст.388 ЦК України, позивачка вимагає витребувати спірну квартиру з незаконного володіння ОСОБА_4

На обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на такі докази: свідоцтво про укладання шлюбу між ОСОБА_2 і ОСОБА_1, свідоцтво про розірвання шлюбу, договір купівлі-продажу квартири від 25.04.2005 року, договір купівлі-продажу квартири від 04.07.2006 року, договір дарування квартири від 30.08.2014 року.

Представник ОСОБА_2 позов визнав і пояснив, що на території України іншого нерухомого майна крім спірної квартири ОСОБА_2 не мав, що у 2006 році ОСОБА_5 відчуження квартири зробив без відома ОСОБА_1, тому як у цей період співмешкав з ОСОБА_3

Представники ОСОБА_3 і ОСОБА_4, не визнаючи позов ОСОБА_1, стверджували, що «даний позов є штучно створеним з метою позбавлення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 майна шляхом шахрайських дій ОСОБА_2, який має із ОСОБА_3 неприязнені стосунки, як колишній її партнер по бізнесу». На обґрунтування своїх доводів представники відповідачів посилались на відсутність будь-яких спорів між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 щодо поділу спільного майна і на довіреність, видану ОСОБА_1 на ім.»я ОСОБА_2 10 травня 2006 року і нотаріально посвідчену в м.Москва, в якій зазначено, що ОСОБА_1 уповноважує ОСОБА_2 управляти та розпоряджатися її майном, де б воно не знаходилось.

При наведених обставинах суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав:

Відповідно до положень ст. 60 СК України і ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання,ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина ні чоловік не зобов»язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Судом встановлено і сторони визнали, що квартира АДРЕСА_1 станом на 04.07.2006 року належала ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, тому як була придбана під час шлюбу на спільні кошти подружжя.

Положеннями Цивільного та Сімейного кодексів України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 369 Цивільного кодексу України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. . Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

П. 1 ст. 65 СК України визначає, що "дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового".

У даному випадку спір ведеться щодо договору купівлі-продажу квартири, тому це не є дрібним побутовим договором.

Надані суду письмові докази свідчать, що чоловік уклав договір відчуження спільного подружнього майна без згоди на це дружини(а.с.73-79 т.1), чим порушив її речові права на квартиру, тому вимоги позивачки в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Суд не приймає безперечним доказом письмової згоди ОСОБА_1 на відчуженні квартири її довіреність (а.с.116 т.1), надану представниками відповідачів, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 10 травня 2006 року управляти та розпоряджатися її майном, де б воно не знаходилось, тому що в довіреності відсутнє посилання саме на спірну квартиру, але зазначено «прав на нерухоме майно та угод з ним на території міста Москви, території РФ». Крім того, представники відповідачів не пояснили, яким чином вони отримали цей письмовий доказ (довіреність укладено і нотаріально посвідчено в м. Москві).

Щодо вимог позивачки про витребування спірної квартири з незаконного володіння ОСОБА_4, то позов в цій частині є передчасним і правові підстави для його задоволення відсутні.

Особливістю права спільної сумісної власності є відсутність визначення часток учасників. На відміну від спільної часткової власності, права учасників якої мають вираження у вигляді ідеальної (арифметичної) частки у праві спільної власності, що дозволяє визначити відповідний обсяг їх прав та обовязків при здійсненні права, а на конкретну частину майна - при виділі частки або при її поділі, право кожного співвласника у спільній сумісній власності поширюється на усе майно, без ідеального вираження частки у праві спільної власності. У даному випадку частка позивачки у спільному подружньому майні не визначена і не виділена.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору: з кожного 1827 грн. (3654 грн :2 = 1827 грн.).

Керуючись ст.213,214,215 ЦПК України, суд

Вирішив

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 04.07.2006 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 і зареєстрований в реєстрі за №1036.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1827 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1827 грн.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Київський райсуд м. Одеси протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Калашнікова О. І.