У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Горелкіної Н.А., Євтушенко О.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту сумісного проживання, поділ майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що з червня 2012 року вона та ОСОБА_5 підтримували фактичні шлюбні відносини, а у грудні 2012 року прийняли рішення про спільне проживання однією сім'єю, у зв'язку з чим вона переїхала до квартири ОСОБА_5 У квітні 2013 року ними було придбано автомобіль марки «Toyota Corolla», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 146 713 грн 20 коп., та пральну машину «Samsung» вартістю 3 655 грн. У березні 2014 року фактичні сімейні відносини припинилися.

Просила встановити факт сумісного проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу; визнати об'єктом спільного сумісного майна автомобіль марки «Toyota Corolla», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, та пральну машину «Samsung»; поділити спільне сумісне майно, виділивши у власність ОСОБА_5 автомобіль марки «Toyota Corolla», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, пральну машину «Samsung» та на рахунок компенсації вартості частини спільного сумісного майна подружжя просила стягнути з ОСОБА_5 73 356 грн 60 коп., що складає Ѕ частини вартості автомобіля та 1827 грн 50 коп., що складає Ѕ частини вартості пральної машини, а всього - 75 184 грн 10 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 лютого

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва

від 14 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу №ВДиА-0001/065 від 06 березня 2013 року ОСОБА_5 придбав автомобіль марки «Toyota Corolla», 2013 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (а. с. 56−57).

Згідно з квитанцією від 26 квітня 2013 року на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіДі Автострада» (далі - ТОВ «ВіДі Автострада») як оплату за автомобіль ОСОБА_5 внесено 166 336 грн 55 коп. (а. с. 61). Згідно з квитанцією від 07 травня 2013 року на рахунок ТОВ «ВіДі Автострада» ОСОБА_5 вніс 949 грн 44 коп. за додаткову комплектацію автомобіля (а. с. 62). Згідно з квитанцією від 06 березня 2013 року на рахунок ТОВ «ВіДі Автострада» ОСОБА_5 вніс 5 тис. грн (а. с. 63).

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 26 квітня 2013 року власником автомобіля марки «Toyota Corolla», 2013 року випуску є ОСОБА_5 (а. с. 58).

Фіскальним чеком від 06 травня 2014 року підтверджено придбання позивачкою пральної машини марки «Samsung» (а. с. 12), сторонами не заперечуються її місцезнаходження у відповідача, проте належних та допустимих доказів, що останнім чиняться перешкоди щодо повернення майна не надано.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову відповідно до вимог ст. ст. 60, 70, 74 СК України, оскільки позивачкою не доведено належними та допустимими доказами в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України факт сумісного проживання сторін та придбання спірного майна за спільні кошти та для спільного користування.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Горелкіна Н.А., Євтушенко О.І.