У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом обласного комунального виробничого підприємства «Дніпро-Кіровоград» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення за касаційною скаргою обласного комунального виробничого підприємства «Дніпро-Кіровоград» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 5 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 2 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року обласне комунальне виробниче підприємство «Дніпро-Кіровоград» (далі - ОКВП «Дніпро-Кіровоград») звернулося до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що в період з 1 липня 2008 року до 1 липня 2014 року підприємство надавало послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у квартиру АДРЕСА_1, в якій зареєстровані ОСОБА_4, його дружина - ОСОБА_5, дочка - ОСОБА_3, та онук - ОСОБА_6, які сплачувались не в повному розмірі. 10 липня 2008 року з ОСОБА_4, який має право на 50 % пільги ветерана військової служби з оплати комунальних послуг, укладено договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, відкрито особовий рахунок.

Відповідно до п. 5 ст. 51 Бюджетного кодексу України пільга ветерана військової служби ОСОБА_4 розповсюджується тільки на його дружину, тому позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат у розмірі 1 430 грн 03 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 5 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 2 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОКВП «Дніпро-Кіровоград» просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОКВП «Дніпро-Кіровоград», суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено, що розмір заборгованості виник у зв'язку з не оплатою послуг з водопостачання та водовідведення саме з розрахунку на одного мешканця квартири, який не має права на пільги.

Апеляційний суд погодився з такими висновками місцевого суду, зазначивши також, що в період з липня 2008 року до червня 2014 року ОСОБА_3 була тимчасово відсутня за місцем її реєстрації, тому підстави для стягнення з неї грошових коштів за послуги з водопостачання та водовідведення відсутні.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_4 має статус ветерана військової служби, що сторонами не оспорюється, та відповідно до п. 6 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальних захист» має право на 50-відсоткову знижку плати за надані позивачем послуги. Разом із позивачем у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані його дружина - ОСОБА_5, дочка - ОСОБА_3, та онук - ОСОБА_6

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 9 лютого 2007 року співвласниками квартири, крім ОСОБА_4, є ОСОБА_5, ОСОБА_3 та повнолітня внучка - ОСОБА_7, у рівних частках.

Відповідач надає пільги, лише позивачу та його дружині, посилаючись на те, що пільги, передбачені вищезазначеним Законом, на інших осіб не розповсюджуються.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» визначено, що споживач зобов'язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду та відповідно до встановлених тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Пунктом 29, підп. 14 п. 32 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», установлено, що споживач має право на зменшення розміру плати у разі, зокрема, тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової

служби, відбування покарання).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1820/ed_2012_07_05/pravo1/T041618.html?pravo=1> передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1821/ed_2012_07_05/pravo1/T041618.html?pravo=1> обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Положеннями ч. 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте апеляційний суд, взявши за доказ копію довідки товариства з обмеженою відповідальністю «Шевченківський завод продтоварів» від 20 лютого 2012 року, не врахував, що вона не може бути доказом відсутності ОСОБА_3 за місцем реєстрації у період з 1 липня 2008 року до 30 червня 2014 року. Крім того, вказана довідка вже бралась до уваги позивачем, у зв'язку з чим було зменшено нарахування заборгованості за період з 1 липня 2008 року до 6 липня 2009 року.

Також апеляційний суд не звернув уваги на те, що п. 29 та підп. 14 п. 32 зазначених вище Правил не містить жодного посилання на застосування зменшення розміру плати на підставі довідки форми № 147/0 про призначення та виплату державної допомоги у зв'язку з вагітністю і пологами, оскільки вона не є довідкою з місця тимчасового проживання.

Згідно зі ст. 160 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до положень ст. 162 ЖК УРСР наймач зобов'язаний своєчасно

вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; зазначених вимог закону не врахував; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог та дійшов передчасного висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції, що свідчить про його необґрунтованість та незаконність.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу обласного комунального виробничого підприємства «Дніпро-Кіровоград» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 2 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик