Справа №22-ц-1017/10 Суддя-доповідач - Криворотенко
УХВАЛА

27 квітня 2015 року м.Суми

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду

Сумської області у складі:

головуючого - Криворотенка В.І.,

судців - Попруги С.В., Хвостика С.Г.,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за

апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Білопільському районі Сумської

і області на постанову Білопільського районного суду Сумської області від 15 лютого 2010 року

І у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в

; Білопільському районі Сумської області про визнання бездіяльності протиправною та

зобовязання провести перерахунок пенсії,-

встановила:

Постановою Білопільського районного суду Сумської області від 15 лютого 2010 року

позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в

Білопільському районі щодо не нарахування та невиплати щомісячної державної соціальної

допомоги дитині війни - ОСОБА_1

Зобовязано Управління Пенсійного фонду України в Білопільському районі Сумської

області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з підвищенням її на ЗО % мінімальної пенсії за

: віком за період з 1 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року включно, виходячи з розміру,

встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне

страхування» та провести відповідні виплати недоплачених сум з урахуванням виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вказану постанову Управління Пенсійного фонду України в Білопільському районі

оскаржило в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та

процесуального права, просить постанову місцевого суду скасувати та прийняти нове рішення,

яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на неврегульованість на

законодавчому рівні порядку виплати допомоги особам, які мають статус дитина війни, прийняття

оскаржуваної постанови з порушенням норм бюджетного законодавства України, приписів ст. 28

Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши постанову

суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів

вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 народилася 23 грудня

1944 року та згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» має

статус «дитини війни».

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наявності у

позивача права на отримання, а у відповідача обовязку щодо здійснення позивачу доплати до

пенсії, відповідно до приписів ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з 1 січня

2009 року по 31 грудня 2009 року.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду.

Відповідно до от. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни, дітям війни |

пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що

виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно ст. 7 Закону України Про соціальний захист дітей війни, фінансове забезпечення

державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів

Державного бюджету України.

Щодо доводів апеляційної скарги про необгрунтоване застосування до спірних

правовідносин ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»,

колегія суддів погодитись не може. За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком

визначається лише за правилами, передбаченими ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове

державне пенсійне страхування», іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір

або встановлював інший розмір, немає.

З огляду на викладене, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв

до уваги положення ч. З ст. 28 зазначеного Закону, з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії!

за віком, встановлений абзацом 1 частини 1 цієї статті, застосовується виключно для визначення І

розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність

іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем

конституційної гарантії, встановленої ст. 46 Конституції України та права на отримання доплати

до пенсії, передбаченої ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Крім того, протягом періоду, за який предявлено позовні вимоги діяв Закон України «Про

державний бюджет України на 2009 рік» від 25.12.2008 року № 835-6, яким не передбачено

зупинення на 2009 рік дії положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»

Оскільки на 2009 рік дія положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей

війни" не зупинялась, і сам відповідач не надав належного обґрунтування підстав, виходячи з яких

ним проводилось часткове нарахування та виплата вказаного підвищення до пенсії позивачу за цей

період, тому відповідач повинен був проводити нарахування та виплату зазначеного підвищення

до пенсії позивачу в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком. Крім того, це не суперечить

положенням ч.2 ст.54 Закону України «Про Держави бюджет України на 2009 рік», оскільки

розмір підвищення до пенсії дітям війни безпосередньо зазначений в ст. 6 Закону України «Про

соціальний захист дітей війни».

При цьому слід враховувати, що п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України передбачено, що

виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, а ст. 75 Конституції

України встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна

Рада України. Конституція України не надає права парламенту делегувати свої повноваження

іншим державним органам, а останнім - своїми нормативно - правовими актами змінювати

положення законів.

Колегія суддів, також вважає безпідставним посилання відповідача на відсутність коштів

щодо забезпечення виплат зазначеної доплати до пенсії, оскільки органи державної влади не

можуть посилатися на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобовязань, які

встановлені ст. 46 Конституції України. Крім того, питання фінансування цих виплат не є

предметом спору, що розглядається і проблеми надання бюджетних коштів відповідачу для

виконання покладених на нього обовязків виходять за межі заявлених вимог і судом не

розглядалися.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо не визначеності на законодавчому

рівні питання відносно органу, на який покладено обовязок по виплаті підвищення до пенсії

особам, які мають статус дитини війни.

Пенсійний фонд України діє у відповідності до Положення «Про Пенсійний фонд України»

і здійснює свої повноваження на підставі п. 15 зазначеного положення через створені в

установленому порядку його територіальні управління. Відповідно до Закону України «Про

загальнообовязкове державне пенсійне страхування» рішення про призначення та перерахунок

пенсій приймаються районними управліннями Пенсійного фонду України за місцем проживання

пенсіонерів. Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що обовязок по нарахуванню та

виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст.6 Закону України «Про соціальний захист

дітей війни» покладено саме на управління пенсійного фонду України за місцем проживання позивача.

Враховуючи, що держава взяла на себе обовязок щодо виплати позивачу 30% доплати

до пенсії та поклала виконання цього обовязку на центральний орган виконавчої влади -

Пенсійний фонд України, який діє через свої місцеві органи, що входять в систему його органів,

але вони не вчинили жодної дії для нарахування цих коштів та їх виплати, колегія суддів вважає,

що вони не виконали своїх повноважень без поважних причини.

Доводи апелянта про те, що позивач пропустила річний строк звернення до суду,

передбачений ст. 99 КАС України, є необгрунтованими, оскільки згідно з ч. 2 ст. 87 Закону

України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсій, не одержані своєчасно з вини органу, що

призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Відповідно ж до посвідчення, копія якого є на а. с. 6, позивачу виплачується пенсія за віком.

Підвищення ж до пенсії, передбачене ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», є

складовою пенсії.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду і не містять даних,

які б були підставою для зміни чи скасування постанови.

Таким чином, перевіривши постанову в межах доводів скарги, колегія суддів приходить до

висновку, що місцевий суд ухвалив постанову з дотриманням норм матеріального і

процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування

постанови суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Білопільському районі

Сумської області відхилити, а постанову Білопільського районного суду Сумської області від 15

лютого 2010 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двох

місяців може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду України.