АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 2604/7654/12 Головуючий у 1 - й інстанції: Марцинкевич В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Семенюк Т.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа: Дніпровський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення та виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у березні 2012 року.

Зазначав, що в жовтні 2011 року він придбав квартиру АДРЕСА_1 з прилюдних торгів, які були проведені у порядку виконавчого провадження на виконання виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на нерухоме майно та на підставі свідоцтва від 22.12.2011 року є власником цієї квартири.

Проте у спірній квартирі проживають попередні співвласники ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які відмовляються звільнити квартиру та передати йому ключі. У зв'язку з цим він звернувся за захистом свого порушеного права та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд зобов'язати відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою, виселити їх із зняттям з реєстраційного обліку та вселити його до зазначеної квартири.

Заочним рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2013 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 лютого 1999 року квартира АДРЕСА_1, належала на праві спільної сумісної власності відповідачам.

Відповідно до Акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, затвердженого 19 жовтня 2011 року, квартира АДРЕСА_1, була передана на реалізацію для задоволення вимог стягувача.

Переможцем торгів є ОСОБА_4

22 грудня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. видано свідоцтво, яким посвідчено право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником спірної квартири та відповідачі порушують його право користування своєю власністю.

Колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно вимог статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Чинним законодавством України не встановлено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою.

З досліджених судом доказів достовірно встановлено, що ОСОБА_3 втратила право власності на спірну квартиру, внаслідок реалізації державною виконавчою службою даної квартири на прилюдних торгах.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 109 ЖК України встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Правовий аналіз норм ЖК України та ЦК України дозволяє зробити висновок, що виселення осіб допускається, зокрема, у разі реалізації жилих приміщень, що були придбані за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення; у разі реалізації жилих приміщень в ході проведення виконавчих дій, для погашення заборгованості за виконавчими листами тощо. Врозрізі такого спору, виселення має відбуватись у добровільному порядку, а в разі якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що на даний час позивач є новим власником спірної квартири. Право власності та право користування спірною квартирою у відповідача припинилось у зв'язку з продажем спірної квартири з прилюдних торгів, які були проведені у порядку виконавчого провадження на виконання виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на нерухоме майно. відповідач перешкоджає позивачу у користуванні та розпорядженні його власністю.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що права позивача, як власника спірної квартири, порушені, що відповідно до правил ст.391 ЦК України є підставою для усунення порушень прав власника, усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном за обраним ним способом захисту порушеного права.

Виходячи з цього суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що спірна квартира на момент звернення позивача до суду йому не належала, оскільки була відчужена ОСОБА_7 та ОСОБА_8, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

27.08.2012 року року між ОСОБА_3, ОСОБА_5 (продавці) та ОСОБА_8, ОСОБА_7 (покупці) укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Договір посвідчено нотаріально.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.02.2014 року року вищевказаний договір купівлі-продажу квартири спірної від 27.08.2012 визнано недійсним, витребувано вказану квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_8, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4

Ухвлою Апеляційного суд м. Києва від 18.12.2014 року рішення суду першої інстанції залишене без змін.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

А тому вказані доводи апеляційної скарги є такими, що не ґрунтуються на обставинах справи.

Не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не є власником вищезазначеної квартири, оскільки його право власності не було зареєстровано у визначеному законом порядку.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі встановлені ці обставини.

Так в ухвалі Апеляційного суд м. Києва від 18.12.2014 року встановлено, що державна реєстрація права власності ОСОБА_4 на придбану ним з прилюдних торгів квартиру не відбулася з причин, не залежних від нього, а саме внаслідок перешкоджання колишніх власників у доступі до квартири з метою виготовлення необхідної для державної реєстрації технічної документації.

До держаної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_4, як за новим набувачем, її колишні власники були не вправі розпоряджатися цією квартирою, оскільки вказане нерухоме майно було предметом виконаного зобов'язання, яке виникло з договору купівлі-продажу квартири з прилюдних торгів (п.8 ч.1 ст.346 ЦК), а ОСОБА_4 є її законним володільцем і користувачем.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що правовстановлюючі документи на спірну квартиру, що були пред'явлені позивачем до суду є сфальсифікованими, апелянт не довів дану обставину належними та допустими доказами.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: