Провадження № 2/331/457/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.09.2015 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Світлицької В.М.

при секретарі Богач А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до договору позики , який було укладено 21.08.2001 р. між ним та відповідачем. ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику у розмірі 27 000, 00 грн. в строк до 21.08.2011 р. В забезпечення виконання договору позики від 21.08.2001 року того ж дня між сторонами укладено договір застави нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького МНО ОСОБА_3, зареєстровано в реєстрі за № 1911. Відповідач умови договору позики порушив і борг своєчасно не повернув. В добровільному порядку відповідач відмовляється повернути гроші, тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Оскільки сума позики в розмірі 27 000, 00 грн. у 2001 році була еквівалентна 5 000, 00 доларів США, вважає, що стягненню з відповідача підлягає сума боргу з урахуванням курсу НБУ станом на 31.03.2015 р., що становить 2344,9314 грн. за 100 доларів США. Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 117246,57 грн., проценти у розмірі 24924,54 грн. та судові витрати по справі.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримують уточнені позовні вимоги в повному обсязі, просять суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до з ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, якщо інше не встановлено договором чи законом; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що укладений між сторонами договір як різновид правочину вважається таким, що вчинений у письмовій формі, оскільки його зміст зафіксовано в розписці.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, за яким відповідач взяв на себе обов'язок сплатити позивачу 27 000, 00 грн.

Виходячи зі змісту ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Судом встановлено, що між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, згідно з яким позивач 21 серпня 2001 р. передав відповідачу 27 000,00 грн. Строк повернення грошей у договорі визначено 01 серпня 2011 р.

Оригінал договору, який знаходиться у позивача, оглянутий судом та копія цього договору позики надана суду.

Проте, суму боргу у визначений у розписці строк відповідач не повернув.

Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами склались правовідносини, які регулюються ст. ст. 1046, 1047 ЦК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, укладений між сторонами договір є обов'язковим для виконання.

Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншими нормативно-правовими актами.

Враховуючи положення ст. 533 ЦК України, які містять виключення, не можна враховувати еквівалент в іноземній валюті, якщо договором або законом встановлено інший порядок визначення грошового боргу.

Статті 1046, 1047 ЦК України визначають договір позики як реальний договір, укладений в момент передачі грошей, який підтверджується письмовою розпискою позичальника. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Так, в розписці, особисте написання якої не заперечувала відповідач, вказано, що вона отримала від позивача 27 000,00 грн., що є еквівалентом 5000 дол. США

В забезпечення виконання договору позики від 21.08.2001 року того ж дня між сторонами укладено договір застави нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1, посвідчений 21.08.2001 року приватним нотаріусом Запорізького МНО ОСОБА_3, зареєстровано в реєстрі за № 1911.

Відповідно до п.1 договору застави від 21.08.2001 року, при розрахунку з ОСОБА_1 за договором позики від 21.08.2001 р., ОСОБА_4 повинна ОСОБА_1 гроші у розмірі 27 000,00 грн., цю суму ОСОБА_4 зобовязується сплати цілком ОСОБА_1 до 21.08.2011 року.

Визначаючи характер правовідносин сторін та справжній зміст письмового документа, враховуючи доводи відповідача про те, що вона отримала саме 27 000, 00 грн., а отже у неї виникло зобовязання повернути саме таку суму, що, зокрема, випливає зі змісту розписки.

З огляду на вищевикладене, стягненню з відповідача підлягає сума боргу у розмірі 27 000,00 грн.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

В договорі позики від 21.08.2001 року процентна ставка за користування грошовими коштами не встановлена.

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у ст. 1048 ЦК України. Так, згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені у ч. 2 ст. 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд, встановивши відсутність обставин, передбачених ч. 2 ст. 1048 ЦК України, за яких договір позики вважається безпроцентним, виходить із того, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти від суми позики за договором від 21.01.2001 року, які у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України визначаються на рівні облікової ставки Національного банку України.

Проте, суд не погоджується з розміром процентів, що підлягає стягненню, який визначений відповідачем та наведений в розрахунку, виходячи з наступного.

Так, згідно розрахунку суду, сума процентів визначена за період 21.08.2001 р. по 21.08.2011 р.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, строк виконання договору позики встановлено до 21.08.2011 року, тобто строк позовної давності вимог про стягнення суми позики становить до 21.08.2014 року. Позовна заява ОСОБА_1 подана до суду 15.08.2014 року, тобто строк позовної давності вимоги про стягнення суми позики позивачем дотримано.

Таким чином, доводи представника відповідача щодо пропущення строку позовної давності предявлення вимоги про стягнення суми позики не відповідають дійсним обставинам справи.

Разом з тим, як встановлено судом, відповідач щомісячні зобов'язання зі сплати процентів не виконував, позов надійшов до суду 15.08.2014р., представниками відповідача було зроблено заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Таким чином, оскільки проценти повинні виплачуватися щомісяця до дня повернення позики, початок позовної давності для їх стягнення необхідно обчислювати з моменту невиконання відповідачем кожного із цих зобов'язань. Несплачені до моменту звернення позикодавця до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Отже, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню проценти за користування позикою за договором позики від 21.08.2001 року за період з 01.08.2011 р. по 21.08.2011 р.

У вказаний період облікова ставка Національного банку України становила з 10.08.2010р. - 7,75% річних (постанова НБУ від 09.08.2010р. № 377).

Таким чином, відповідно до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України сума процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ за період з 01.08.2011р. по 21.08.2011р. становить 118 грн. 12 коп. ( (7,75 % : 12 міс. : 31дн. * 21 дн.) * 27000 грн. : 100% = 118,12 грн.)

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до норм процесуального права передбачається, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів про повернення боргу.

Враховуючи вищеназване, характер спірних правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики підлягають задоволенню та стягненню з відповідача підлягає сума у розмірі 27 000,00 грн. а також процент за договором позики за період з 01.08.2011 р. по 21.08.2011 р. у розмірі 118,12 грн.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 59,60, 88, 208, 209, 212, 214-215, 292, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики у розмірі 27 000, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму процентів за договором позики за період з 01.08.2011 р. по 21.08.2011 р. у розмірі 118,12 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 271,18 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: В.М.Світлицька