У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - виконавчий комітет Жовтневої районної у м. Кривому Розі ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, знесення самочинного будівництва та відновлення меж земельної ділянки та зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Кривому Розі ради, товариства з обмеженою відповідальністю «НВП «Укргеопроект», про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання державних актів про право власності на земельні ділянки недійсними та відшкодування майнової шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог станом на 23 грудня 2010 року просила усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 0,2059 га по АДРЕСА_1, шляхом знесення власниками сусідньої земельної ділянки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 самочинно збудованих на її земельній ділянці паркану та бані, а також зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відновити встановлені межі земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 1988 року вона є власником домоволодіння по АДРЕСА_1, яке отримала в спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_6 Вказане домоволодіння розташовано на земельній ділянці площею 2059 кв.м., із яких земельна ділянка під будинком площею 910 кв.м., а під городом - 1149 кв.м.

На підставі рішення Криворізької міської ради від 29 вересня 2004 року № 2269 та державних актів від 25 квітня 2005 року їй у межах норм безоплатної передачі земельних ділянок передано у власність земельні ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,1 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, а також 0,0718 га - для ведення особистого селянського господарства, однак на день приватизації розмір земельної ділянки, яким вона фактично користувалась, становив 0,2059 га.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 захопили 0,022 га належної їй території, де без її дозволу встановили паркан довжиною 18,3 м та самочинно збудували баню, чим порушили її права.

У березні 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду із зустрічним позовом, просили усунути перешкоди у користуванні належним їм на праві спільної власності домоволодінням АДРЕСА_2 та земельною ділянкою за зазначеною адресою, шляхом зобов'язання ОСОБА_3 демонтувати самочинно збудовану систему водовідведення (яка складається із земельної траншеї та зливної канави) по межі між їх домоволодіннями, вирівняти площу земельної ділянки до рівня усієї поверхні, демонтувати встановлений паркан та металеве замощення вздовж усього паркану з північної сторони по ширині земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2, а також визнати незаконним рішення Криворізької міської ради від 29 вересня 2004 року № 2269 у частині видачі ОСОБА_3 державних актів на право власності на земельну ділянку площею 00718 га для ведення особистого селянського господарства та на земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1, визнати недійсними державні акти, припинити право власності ОСОБА_3 на вказані земельні ділянки та зобов'язати її відшкодувати майнову та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн, завдану пошкодженням належного їм будинку.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 самостійно відділила частину земельної ділянки, яку за життя передав їм її свекор, спиляла фруктові дерева та зламала огорожу між їхніми земельними ділянками. Під час підготовки документів для приватизації землі ОСОБА_3 не узгоджувала з ними межі земельних ділянок та самочинно збудувала систему водовідведення і зливну канаву, що створює їм незручності у користуванні належним їм домоволодінням.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 31 жовтня 2012 року в первісному позові відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково та зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні належним ОСОБА_4 та ОСОБА_5 будинком АДРЕСА_2, шляхом демонтування самочинно збудованої водовідвідної системи (що складається із траншеї, розташованої на земельній ділянці ОСОБА_3); демонтування зливної канави (що проходить по межі між земельними ділянками домоволодінь № 7 та АДРЕСА_1); вирівнювання площини земельної ділянки до рівня усієї поверхні; демонтування встановленого паркану та металевого замощення уздовж всього паркану з північної сторони по ширині земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2. Визнано незаконним та скасовано рішення Криворізької міської ради № 2269 від 29 вересня 2004 року в частині видачі ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,0718 га для ведення особистого селянського господарства та державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0.1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, видані на підставі рішення Криворізької міської ради № 2269 від 29 вересня 2004 року на земельну ділянку площею 0,0718 га та 0,10 га, видані ОСОБА_3 В іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 квітня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено в частині підстав для відмови в первісному позові. Рішення суду першої інстанції у частині визнання незаконним рішення Криворізької міської ради № 2269 від 29 вересня 2004 року щодо видачі ОСОБА_3 державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,0718 га для ведення особистого селянського господарства та державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0.1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також у частині визнання недійсними державних актів ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, залишено без змін. Рішення суду першої інстанції у частині зобов'язання ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні належним ОСОБА_4 та ОСОБА_5 будинком АДРЕСА_2, шляхом демонтування самочинно збудованої водовідвідної системи (що складається із траншеї, розташованої на земельній ділянці ОСОБА_3); демонтування зливної канави (що проходить по межі між земельними ділянками домоволодінь № 7 та АДРЕСА_1); вирівнювання площини земельної ділянки до рівня усієї поверхні; демонтування встановленого паркану та металевого замощення уздовж всього паркану з північної сторони по ширині земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 скасовано та відмовлено у цій частині зустрічного позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять скасувати рішення апеляційного суду у справі в частині відмови в зустрічному позові, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та направити справу в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_3 з 31 серпня 1983 року є власником домоволодіння АДРЕСА_1, яке розташовано на земельній ділянці площею 910 кв.м.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 від 17 вересня 1989 року зазначений будинок розташовано на земельній ділянці площею 2059 кв.м.

Рішенням Криворізької міської ради від 29 вересня 2004 року № 2269 ОСОБА_3 передано у власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд та ведення особистого селянського господарства розмірами 1000 кв.м. та 718 кв.м. відповідно по АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного рішення міської ради 25 липня 2005 року ОСОБА_3 отримала державні акти на право власності на земельні ділянки.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22 вересня 1983 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (після зміни прізвища - ОСОБА_5) є співвласниками у рівних частках домоволодіння АДРЕСА_2, яке розташовано на земельній ділянці площею 600 кв.м.

Співвласники домоволодіння АДРЕСА_2 ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не отримали державний акт на право власності на земельну ділянку під належним їм нерухомим майном.

ОСОБА_3 самочинно встановила паркан та металеві замощення уздовж паркану з північної сторони будинку, а також збудувала систему водовідведення, що складається із траншеї на її земельній ділянці та зливної канави на межі між земельними ділянками сторін.

Відмовляючи в первісному позові ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що зі згоди її свекра ОСОБА_8, який був власником домоволодіння АДРЕСА_1, батько ОСОБА_5 - ОСОБА_9 перемістив межу своєї земельної ділянки у бік земельної ділянки ОСОБА_8 на 1,5 м (довжиною 13 м) для дотримання будівельних норм під час будівництва будинку, тому відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не здійснювали самочинне захоплення земельної ділянки ОСОБА_3, а зміна меж земельної ділянки ОСОБА_10 та ОСОБА_4 неможлива без знесення належного їм будинку, який було збудовано у 1957 році.

Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_10 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до висновку технічної експертизи на технічний стан належного їм будинку діє руйнівний вплив води з боку домоволодіння № 9, що збирається внаслідок самочинного облаштування ОСОБА_3 системи водовідведення. Таким чином, право ОСОБА_10 та ОСОБА_4 підлягає захисту, шляхом зобов'язання ОСОБА_3 демонтувати самочинно збудовану систему водовідведення. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що під час приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 у порушення вимог закону не узгодила межі земельної ділянки із сусідами ОСОБА_10 та ОСОБА_4, що призвело до порушення їх прав та є підставою для визнання незаконним рішення Криворізької міської ради від 29 вересня 2004 року № 2269 у частині надання дозволу на видачу ОСОБА_3 державних актів на землю, а також скасування виданих їй державних актів.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що під час приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 сторони спору, які є суміжними користувачами, не погодили межі земельних ділянок, встановлення меж земельних ділянок не відноситься до компетенції суду, тому вимоги первісного та зустрічного позовів про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками є передчасними. За таких обставин апеляційний суд змінив підстави відмови в первісному позові ОСОБА_3

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про визнання незаконним рішення Криворізької міської ради від 29 вересня 2004 року № 2269 у частині надання дозволу на видачу ОСОБА_3 державних актів на землю, а також скасування виданих їй державних актів.

Апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції у частині зобов'язання ОСОБА_3 демонтувати самочинно збудовану систему водовідведення, вирівняти площину земельної ділянки до рівня усієї поверхні та демонтувати встановлений паркан і металеве замощення уздовж паркану з північної сторони по ширині земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2 та ухвалив у цій частині нове рішення про відмову в позові.

Із висновками судів першої та апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до п. г) ч. 1 ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Не можна погодитись із висновками апеляційного суду про відмову в зустрічному позові про зобов'язання ОСОБА_3 демонтувати самочинно збудовану систему водовідведення, що складається із земельної траншеї на її земельній ділянці та зливної канави на межі між земельними ділянками сторін, вирівнювання площини земельної ділянки до рівня усієї поверхні та демонтування встановленого паркану і металевого замощення.

Вирішуючи спір у цій частині апеляційний суд належним чином не мотивував свого висновку, зазначив, що при приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 не були встановлені (відновлені) та погоджені межі із суміжними землекористувачами, а тому позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками є передчасними.

Як убачається із виписки із рішення № 306 від 16 жовтня 1957 року Жовтневої районної ради депутатів трудящих м. Кривого Рогу, ОСОБА_9 виділено земельну ділянку площею 600 кв.м. по АДРЕСА_3 для індивідуального житлового будівництва (а.с. 88).

Відповідно до акта від 29 жовтня 1957 року проведено відвід в натурі під індивідуальне житлове будівництво земельну ділянку площею 600 кв.м.. Земельну ділянку разом із закріпленими геодезедичними знаками передано ОСОБА_9 (а.с. 88).

Не можна погодитись і з висновками суду першої інстанції у цій частині.

Згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд відповідно до ст. ст. 143, 144 ЦПК України призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції не сприяв сторонам у вирішенні спору, не роз'яснив їм право витребувати письмові докази та про необхідність призначення землевпорядної експертизи у справі для з'ясування меж земельних ділянок при їх наданні та фактичних меж належних їм земельних ділянок, отже не сприяв сторонам у виконанні їх обов'язку подати докази та вирішенню спору.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у частині зобов'язання ОСОБА_3 демонтувати самочинно збудовану систему водовідведення, що складається із земельної траншеї на її земельній ділянці та зливної канави на межі між земельними ділянками сторін, вирівняти площину земельної ділянки до рівня усієї поверхні та демонтувати встановлений паркан і металеве замощення, суд першої інстанції виходив із наданого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 технічного висновку про технічний стан житлого будинку АДРЕСА_2 від 2004 року, відповідно до якого причини руйнування належного їм житлого будинку пов'язані із збиранням ОСОБА_3 води з вулиці до свого подвір'я та відведення води до їх земельної ділянки.

Як убачається із наданого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 технічного висновку про технічний стан житлого будинку АДРЕСА_2 від 2004 року, встановити візуально причинний зв'язок між появою води у підвалі будинку АДРЕСА_2 та поливом земельної ділянки АДРЕСА_1 чи опадами неможливо (а.с. 94-96).

Суд не взяв до уваги, що технічний висновок було надано у 2004 році, а до суду ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися із позовом у 2011 році, не з'ясували, чи є такий доказ достатнім та достовірним 0для встановлення обставин, на які посилалися сторони.

Таким чином, суд першої інстанції не надав належної оцінки наданому позивачами за зустрічним позовом письмовому доказу, не оцінив надані сторонами докази у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про задоволення позову у цій частині.

Не можна погодитись і з висновками судів у частині вирішення зустрічного позову про визнання недійсними рішення ради та державних актів на землю.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 126 ЗК України (у редакції, чинній на час видачі ОСОБА_3 державних актів на право власності на земельні ділянки) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно із ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Системний аналіз зазначених положень ЗК України дає підстави дійти висновку, що вирішуючи питання про недійсність рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку, суд має встановити не тільки дотримання вимог законодавства щодо відведення земельної ділянки, а й факт порушення таким актом прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав - користування земельною ділянкою.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про скасування рішення Криворізької міської ради від 29 вересня 2004 року № 2269 у частині надання дозволу на видачу ОСОБА_3 державних актів на землю, а також у частині скасування виданих їй державних актів, апеляційний суд виходив із того, що у землевпорядній справі з передачі ОСОБА_3 земельної ділянки у приватну власність міститься акт встановлення меж земельної ділянки, відповідно до якого межі земельної ділянки із ОСОБА_5 та ОСОБА_4 погоджено не було.

Не можна погодитися із висновками судів, що неузгодження меж земельних ділянок є підставою для скасування виданих ОСОБА_3 державних актів на землю, а також визнання недійсним рішення ради про видачу державних актів.

Відповідно до ч. 1 ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Кадастрова зйомка включає, зокрема, відновлення меж земельної ділянки на місцевості.

Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, передбачено механізм відновлення меж земельних ділянок у натурі.

Суд не з'ясував, чому не узгоджені межі земельної ділянки та не урахував, що у разі виникнення спору, сама по собі відсутність погодження меж не є підставою, щоб вважати прийняття рішення про приватизацію незаконним.

Суди належним чином не мотивували, чи порушено право ОСОБА_5 та ОСОБА_4 видачею ОСОБА_3 державних актів на право власності на землю та чи може бути таке право захищене в обраний ними спосіб.

Вирішуючи спір, суди не звернули уваги на те, що ОСОБА_3 надано земельні ділянки із різним призначенням, не мотивували, на якій правовій підставі визнали всі державні акти недійсними.

Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З огляду на те, що вирішення зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є взаємопов'язаним із вирішенням первісного позову ОСОБА_3, яка також просила усунути їй перешкоди у користуванні належної їй земельною ділянкою, колегія суддів дійшла висновку про вихід за межі доводів касаційної скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України, скасування ухвалених у справі судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 31 жовтня 2012 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 9 квітня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник