У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитною угодою; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання правочинів недійсними, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 17 березня 2015 року та касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 17 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 22 листопада 2007 року між ним та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 25 тис. доларів США терміном користування до 22 листопада 2012 року. Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки.

Посилаючись на те, що договір кредиту боржником ОСОБА_3 не виконується, відповідачі є солідарними боржниками, позивач просив стягнути з них 33 391 долар 64 центи США, з яких 17 315 доларів 13 центів США - заборгованість за кредитом, 10 673 долара 44 цента США - заборгованість по процентам за користування кредитом та 3 783 долара 19 центів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також 31 долар 29 центів США - штраф (фіксована частина) та 1 588 доларів 59 центів США - штраф (процентна складова), що за курсом Національного банку України складає 266 799 грн 18 коп.

У вересні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки від 22 листопада 2007 року № 11/07/512 МК, посилаючись на те, що такого договору він не укладав.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 січня 2014 року, первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» - заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 391 долар 64 центи США, що за курсом Національного банку України від 1 червня 2012 року складає 266 799 грн 18 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2 667 грн 99 коп. судових витрат. У стягненні з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2007 року № 11/07/512МК відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір поруки від 22 листопада 2007 року№11/07/512 МК, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 107 грн 30 коп. судового збору.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 16 січня 2014 року у частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитною угодою скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У решті судові рішення залишено без змін.

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище зустрічним позовом, посилаючись на те, що кредитної угоди з банком не укладав, кредитного договору не підписував, а тому договір є недійсним.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 30 грудня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3 783,19 доларів США, що еквівалентно 30 227 грн 69 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитною угодою від 22 листопада 2007 року. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17 березня 2015 року рішення районного суду змінено в частині суми стягуваної пені за несвоєчасне виконання зобов'язання за період з 1 червня 2011 року по 1 червня 2012 року із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з 30 227 грн 69 коп. до 7 497 грн 10 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині зменшення розміру стягуваної пені, у решті рішення залишити без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань, суд першої інстанції виходив із того, що строк позовної давності сторонами обумовлений 5 років.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення районного суду та зменшуючи розмір нарахованої пені, виходив із того, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Таким чином, апеляційний суд стягнув пеню за період з 1 червня 2011 року по 1 червня 2012 року. Посилання ОСОБА_3 на те, що він не підписував кредитний договір, спростовані частковою сплатою кредитної заборгованості. Крім того, факт погашення кредитної заборгованості встановлений рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 січня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року, а ОСОБА_3 нових доказів при новому розгляді справи не надав.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що згідно з кредитною угодою від 22 листопада 2007 року № 11/07/512МК, укладеною між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 25 тис. доларів США на термін до 22 листопада 2012 року.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_3 умов кредитної угоди, станом на 01 червня 2012 року утворилася заборгованість у розмірі 33 391 долар 64 центи США, що за курсом Національного банку України від 1 червня 2012 року становить 266 799 грн 18 коп., яка складається з: 17 315 доларів 13 центів США - заборгованість за кредитом; 10 673 долари 44 центи США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 783 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафів відповідно до договору: 31 долар 29 центів США - штраф (фіксована частина), 1 588 доларів 59 центів США - штраф (процентна складова)

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч. 3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-25цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Оскільки у матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_3 або його представника про застосування позовної давності, а загальне посилання у запереченнях на норми ст. 258 ЦК України не є відповідною заявою, тому суд апеляційної інстанції передчасно зменшив розмір стягуваної пені, не давши оцінку цим запереченням та його змісту.

Крім того, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закони України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

В абз. 2, 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що у разі пред'явлення суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

З указаного вбачається, що у даному випадку суд може стягнути в іноземній валюті лише суму банківського вкладу та відсотки, тоді як 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання стягуються в іноземній валюті з переведенням в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже, за змістом рішення апеляційного суду має відповідати вимогам ст. 316 ЦПК України.

Оскільки апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 17 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик