АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ 28 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Козлова С.П.

при секретарі: Безрукавому Є.О.

яка розглянула в відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог посилався на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 вересня 1995 року квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Після смерті 25 січня 1996 року ОСОБА_6 державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 листопада 2005 року за реєстровим №3-3774, на 1/3 частину квартири.

Після смерті 28 березня 2005 року ОСОБА_5 державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 листопада 2005 року зареєстровим №3-3776, на 3/6 частини квартири.

03 грудня 2005 року ОСОБА_4 склала заповіт, реєстровий №3-4025, яким на випадок смерті усе належне їй майно заповіла позивачу ОСОБА_2.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, актовий запис №848, після чого відкрилась спадщина на належне їй майно - квартиру АДРЕСА_1

Позивач у встановлений шестимісячний строк звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4.

Після спливу шестимісячного строку приватний нотаріус постановою від 01 грудня 2014 року відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки його представником ОСОБА_7 не надано документ про державну реєстрацію права власності на спадкове майно за померлою ОСОБА_4.

Позивач, посилаючись на те, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4, у встановленому законом порядку він прийняв спадщину, але свідоцтво про право на спадщину йому не було видано через відсутність державної реєстрації права власності на спадкове майно за спадкодавцем, просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 в цілому, після ОСОБА_4 оскільки іншого способу як через суд отримати право на спадщину немає можливості.

Представник відповідача у судове засідання не з'явилась, повідомлений про слухання справи належним чином. В ході розгляду справи надала суду письмові заперечення, в яких посилалась на те, що справи про спадкування розглядаються в позовному провадженні, якщо особа звертається до суду з вимогою про захист своїх прав та наявності спору між сторонами, а позивачем не зазначені підстави порушення Дніпропетровською міською радою його прав.

Третя особа- нотаріус у судове засідання не з'явилась, надала письмову заяву в якій просила справу слухати у її відсутність, та надала суду копію спадкової справи після смерті ОСОБА_4.

Рішенням суду І інстанції в задоволенні позову відмовлено.

В скарзі апелянт посилається на порушення норм матеріального та про цесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й постановити нове, яким задовольнити вимоги.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду, в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з постановленням нового рішення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 вересня 1995 року квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Після смерті 25 січня 1996 року ОСОБА_6, державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 листопада 2005 року, реєстровий №3-3774, на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1.

Після смерті 28 березня 2005 року ОСОБА_5, державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 листопада 2005 року, реєстровий №3-3776, на 3/6 частини квартири АДРЕСА_1.

03 грудня 2005 року ОСОБА_4 склала заповіт, реєстровий №3-4025, яким на випадок смерті усе належне їй майно заповіла позивачу ОСОБА_2.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, актовий запис №848, після чого відкрилась спадщина на належне їй майно - квартиру АДРЕСА_1.

Позивач у встановлений шестимісячний строк звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4.

Приватний нотаріус постановою від 01 грудня 2014 року відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки його представником ОСОБА_7 не надано документ про державну реєстрацію права власності на спадкове майно за померлою ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців)( ст. 1216 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відмовляючи в задоволенні позову суд зазначив, що із спадкової справи суд не вбачає, що за спадкодавцем ОСОБА_4 не проведена державна реєстрація прав на спірну квартиру, в матеріалах спадкової справи відсутні запити нотаріуса до державного реєстру, відсутні витяги з реєстру права власності.

При цьому суд вказав, що спадкодавцю належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 вересня 1995 року , вказане свідоцтво було зареєстровано у КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації", оскільки в подальшому ОСОБА_4 були видані два свідоцтва про право на спадщину на інші 2/3 частини спірної квартири, що у свою чергу свідчить про реєстрацію свідоцтва про право власності на житло від 06 вересня 1995 року у державному реєстрі прав власності.

Доказів, які б свідчили про відсутність реєстрації права власності на квартиру суду надано не було, в матеріалах спадкової справи відсутні запити нотаріуса до державного реєстру та КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації". Окрім цього, суд вважає, що нотаріус зобов'язаний був видати свідоцтво про право на спадщину на те майно, яке було у встановленому порядку зареєстровано за спадкодавцем.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про відсутність спору з приводу спадкового майна, а значить неможливості вирішення визнання права власності в порядку спадкування в судовому порядку, тому в позові відмовив.

Проте погодитися з таким висновком суду неможливо, враховуючи наступне.

За ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як слідує із матеріалів справи (а.с. 74-89) позивач в установлений законом строк звернувся до нотаріальної контори, де заведено спадкову справу, однак нотаріус постановою від 01 грудня 2014 року відмовив в оформленні права на спадщину з посиланням на відсутність документа про державну реєстрацію права власності за померлим на спадкове майно- квартиру АДРЕСА_1 та неможливості виготовити витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відсутності в реєстрі інформації про реєстрацію права власності за померлим.

З вказаних причин позивач позбавлений можливості вирішення спадкових прав в нотаріальному порядку.

Колегія суддів зазначає наступне, при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не з дійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України).

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стали власниками спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 вересня 1995 року, яке в той же день було зареєстровано в Дніпропетровському МБТІ за № 225-87.

18 листопада 2005 року ОСОБА_4 нотаріусом були видані два свідоцтва про право на спадщину на 2/3 частини спірної квартири з державною реестрацією права власності.

За вказаних обставин гр. ОСОБА_2 , як спадкоємець, набув права власності за заповітом на спадкове майно.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційна інстанція скасовує рішення якщо судом неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права. Суд допустив такі порушення.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 11 ЦПК України кожна особа самостійно вибирає спосіб захисту в суді своїх прав і розпоряджається предметом спору на власний розсуд.

Оскільки позивач вибрав спосіб захисту порушеного права шляхом звернення до суду за наявності постанови нотаріуса про відмову в видачі свідоцтва про право власності на квартиру в порядку спадкування за законом і позбавлений можливості нотаріального вирішення заявлених вимог, позов підлягає задоволенню, рішення скасуванню з постановлення нового рішення про визнання такого права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -задовольнити.

Заочне рішення Амур- нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - скасувати.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О

С у д д і: Болтунова Л.М.

Козлов С.П