Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/799/15-ц
Провадження № 2/321/301/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року смт. Михайлівка

Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Олійника М.Ю.

за участю:

секретаря судового засідання Засько О.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ЛАН», третя особа ОСОБА_5, про визнання незаконними та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

11 червня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ЛАН» про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення (а.с. 2-3). В подальшому, 6 липня 2015 року (а.с.59-60), 13 липня 2015 року (а.с.63-64) та 1 вересня 2015 року (а.с.87-89) позивач уточнював свої позовні вимоги. В останній уточненій позовній заяві від 1 вересня 2015 року позивач вказав, що працював на посаді головного бухгалтера ТОВ «ЛАН». 18 квітня 2014 року на підставі наказу директора вказаного підприємства № 9 позивач був звільнений з займаної посади на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням суду від 10 червня 2014 року його було поновлено на роботі. Наказом № 16 від 1 липня 2014 року його було попереджено про зміну істотних умов праці, а саме: змінювалась назва посади з «головного бухгалтера» на «бухгалтера» та зменшувався посадовий оклад до 1500 грн. Наказом № 21 від 1 вересня 2014 року його було переміщено на посаду бухгалтера з посадовим окладом 1500 грн. Потім, наказами № 12 від 2 червня 2015 року, № 14 від 8 червня 2015 року та № 24 від 24 червня 2015 року на нього були накладені дисциплінарні стягнення у виді доган. Позивач просить визнати їх незаконними, оскільки він виробничі завдання виконував та невиконання без поважних причин трудових обовязків не допускав. Крім того, був порушений порядок накладення дисциплінарних стягнень. 7 серпня 2015 року директор ТОВ «ЛАН» видав наказ про його звільнення на підставі п.6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає його звільнення незаконним, оскільки він не відмовлявся продовжувати працювати у звязку із зміною істотних умов праці, а тому просить поновити його на роботі та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення по день поновлення на роботі з розрахунку його середньої заробітної плати, а також стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 50000 грн. та судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов на підставах викладених в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, надав письмові заперечення проти позову (а.с. 108-111) та додатково пояснив, що дисциплінарні стягнення були покладені на ОСОБА_6 за порушення ним трудової дисципліни та з дотриманням норм законодавства про працю. В подальшому ОСОБА_6 був звільнений згідно п.6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у звязку з тим, що відмовився продовжувати працювати після зміни умов праці. Його відмова виразилася у тому, що він оскаржував накази керівника ТОВ «ЛАН» в судовому порядку, систематично не виконував вказівки директора, ігнорував вимоги посадової інструкції та Правила внутрішнього трудового розпорядку, постійно відмовлявся від ознайомлення із наказами директора. Враховуючи викладене, вважає звільнення ОСОБА_6 законним, тому в цій частині позову просить відмовити. Відповідно вважає необгрутнованими і таким, що не підлягають задоволенні й позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне:

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

В ході судового розгляду справи, судом було встановлено, що наказом № 1 від 3 січня 2005 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ТОВ «ЛАН» головним бухгалтером (а.с. 139).

Актами прийому-передачі від 4 квітня 2014 року ОСОБА_1 були передані первинні документи за березень 2014 року та книги по веденню бухгалтерської звітності (а.с. 36-37).

Відповідно до наказу № 9 від 17 квітня 2014 року позивача було звільнено з посади бухгалтера за п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 7).

Відповідно до актів від 29 квітня 2014 року, ОСОБА_1 відмовився від передачі бухгалтерських документів та повідомив, що перебуває на лікарняному, у звязку з чим документи були вилучені без його участі, про що були складені відповідні акти (а.с. 38-40).

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 10 червня 2014 року ОСОБА_1 було поновлено на посаді головного бухгалтера ТОВ «ЛАН» (а.с. 9-10).

Актами прийому-передачі від 13, 18 та 24 червня 2014 року були передані бухгалтерські документи від бухгалтера ОСОБА_7 бухгалтеру ОСОБА_6 (а.с. 41-43).

Наказом № 16 від 01 липня 2014 року по ТОВ «ЛАН» внесено зміни в штатний розклад та перейменовано посаду головного бухгалтера на посаду бухгалтера з місячним окладом бухгалтера в розмірі 1500 грн. з 01 вересня 2014 року (а.с.184).

Зміст наказу №16 було доведено до відома позивача 01 липня 2014 року, від його підписання ОСОБА_1 відмовився у присутності свідків, що підтверджується актом №1 від 01 липня 2014 року.

Нова посадова інструкція бухгалтера ТОВ «ЛАН», затверджена наказом №17 від 01 липня 2014 року, підписана ОСОБА_1 01.07.2014 року із зазначенням: «З посадовою інструкцією ознайомлений і приймаю її до виконання» (а.с. 46-48).

Наказом № 21 від 1 вересня 2014 року ОСОБА_1 було переведено на посаду бухгалтера ТОВ «ЛАН» з 1 вересня 2014 року з посадовим окладом 1500 грн. (а.с. 140). Наказом від 5 червня 2015 року було внесено зміни до наказу № 21 від 1 вересня 2014 року, а саме: зазначено про «переміщення» ОСОБА_1 на посаду бухгалтера (а.с. 185).

Згідно акту від 18 вересня 2014 року, ОСОБА_1 були передані грошові кошти в сумі 19434 грн. та касові книги № 1 та № 2 (а.с. 44).

3 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЛАН» про визнання незаконним наказу про перейменування посад № 16 від 01 липня 2014 року, але рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 5 серпня 2015 року в задоволенні його позову було відмовлено (а.с. 143-148).

Наказом № 10 від 25 березня 2015 року бухгалтеру ОСОБА_1 було наказано підготувати та передати в архів згідно акту прийому-передачі: первинні документи, касові документа, а також документи бухгалтерської, фінансової та податкової звітності ТОВ «ЛАН» до 30 березня 2015 року. При підготовці та передачі всіх документів в архів необхідно скомпонувати їх в хронологічному порядку помісячно за 2012-2013-2014 роки та зберігати їх в спеціально відведеному металевому сейфі в офісі ТОВ «ЛАН» (а.с. 14).

30 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до директора ТОВ «ЛАН» з письмовою заявою, в якій вказав, що отримав наказ № 10 від 25 березня 2015 року та приступив до його виконання (в частині документів за 2012 рік), але враховуючи, що вказана в наказі робота не входить до його посадових обовязків, просив вирішити питання щодо оплати його додаткової праці (а.с. 16).

Згідно акту № 7 від 21 травня 2015 року, ОСОБА_1 частково підготував документи первинного бухгалтерського обліку ТОВ «ЛАН» за 2012 рік, але йому було рекомендовано відновити первинні документи яких не вистачає (а.с. 17).

22 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до директора ТОВ «ЛАН» із заявою з проханням вирішити питання щодо оплати його додаткової праці з упорядкування архівної документації (а.с. 16).

2 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до директора ТОВ «ЛАН» з письмовою заявою, в якій вимагав провести інвентаризацію бухгалтерських документів за 2011 2014 роки (а.с. 18).

2 червня 2015 року був складений акт про те, що бухгалтером ОСОБА_1 не було надано первинних бухгалтерських документів за 2013 та 2014 роки (а.с. 19).

Наказом № 12 від 2 червня 2015 року на бухгалтера ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді догани. В наказі вказано, що за недобросовісне відношення до своїх посадових обовязків, грубе порушення посадової інструкції бухгалтера ТОВ «ЛАН», затвердженої наказом № 17 від 1 липня 2014 року, за неготовність до передачі первинних документів бухгалтерського обліку за 2012-2013-2014 роки для зберігання в сейфі бухгалтерії підприємства оголошено догану ОСОБА_1 та зобовязано в строк до 5 червня 2015 року підготувати та передати по акту на затвердження комісії всі документи первинного бухгалтерського обліку ТОВ «ЛАН» за 2012-2013-2014 роки (а.с. 20).

Зміст наказу №12 було доведено до відома позивача 2 червня 2015 року, від його підписання ОСОБА_1 відмовився у присутності свідків, що підтверджується актом №9 від 2 червня 2015 року (а.с. 21).

Відповідно до виписки з амбулаторної картки, 2 червня 2015 року ОСОБА_1 був на прийомі в лікаря з приводу гіпертонічної хвороби ІІ ст., гіпертонічний криз (а.с. 22).

4 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до директора ТОВ «ЛАН» із заявою з вимогою скасувати наказ № 12 від 2 червня 2015 року через його необґрунтованість (а.с. 16).

Наказом № 14 від 8 червня 2015 року на бухгалтера ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді догани. В наказі зазначено, що у звязку з невиконанням наказу директора ТОВ «ЛАН» ОСОБА_5 № 12 від 2 червня 2015 року бухгалтеру ТОВ «ЛАН» ОСОБА_1 оголошено догану (а.с. 68).

Зміст наказу №14 було доведено до відома позивача 9 червня 2015 року, від його підписання ОСОБА_1 відмовився у присутності свідків, що підтверджується актом №11 від 9 червня 2015 року (а.с. 157).

9 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до директора ТОВ «ЛАН» із заявою про надання йому відгулу 9 червня 2015 року з метою відвідування лікаря щодо гіпертонічного кризу (а.с. 16).

Наказом № 15 від 9 червня 2015 року була створена комісія та зобовязано ОСОБА_1 підготувати та передати комісії всі бухгалтерські документи за 2012 2015 роки. Підпис ОСОБА_1 на вказаному наказі відсутній (а.с. 69).

Згідно акту № 15 від 22 червня 2015 року, ОСОБА_1 подав заяву про надання йому часу для поїздки в ОСОБА_8 ГУМВС України в Запорізькій області та був відсутній на робочому місці в період часу з 09 год. 30 хв. до 12 год. 00 хв.

Наказом № 17 від 24 червня 2015 року бухгалтера на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді догани.У вказаному наказі зазначено, що за недотримання Правил внутрішнього порядку ТОВ «ЛАН» та відсутність на робочому місці 22 червня 2015 року з 09 год. 30 хв. до 12 год. 00 хв. без поважної причини та рішення керівника підприємства, що підтверджується актом № 15 від 22 червня 2015 року бухгалтеру ТОВ «ЛАН» ОСОБА_1 оголошено догану. Вказаний наказ ОСОБА_1 отримав 1 липня 2015 року (а.с. 90).

Зміст наказу №17 було доведено до відома позивача 24 червня 2015 року, від його підписання ОСОБА_1 відмовився у присутності свідків, що підтверджується актом №16 від 24 червня 2015 року (а.с. 159).

Згідно довідки №43/5445 від 1 липня 2015 року, ОСОБА_1 22 червня 2015 року з 10 год. 35 хв. до 11 год. 20 хв. перебував на особистому прийомі у начальника ОСОБА_8 ГУМВС України в Запорізькій області (а.с. 91).

Наказом № 18 від 30 червня 2015 року бухгалтеру ОСОБА_1 рекомендовано надати письмове пояснення з приводу невиконання ним наказів директора ТОВ «ЛАН» (а.с. 153).

Зміст наказу №18 було доведено до відома позивача 30 червня 2015 року, від його підписання ОСОБА_1 відмовився у присутності свідків, що підтверджується актом №17 від 30 червня 2015 року (а.с. 160).

Згідно акту № 18 від 6 серпня 2015 року, директор ТОВ «ЛАН» ознайомив ОСОБА_1 з рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 5 серпня 2015 року та запропонував підписати трудовий договір на що ОСОБА_1 відмовився. Крім того відмовився надавати будь-які пояснення з приводу невиконання наказу № 18 від 30 червня 2015 року (а.с. 161).

Наказом № 19 від 7 серпня 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з посади бухгалтера ТОВ «ЛАН» у відповідності з вимогами п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та згідно рішення засновників учасників ТОВ «ЛАН» від 17 липня 2015 року про звільнення бухгалтера ТОВ «ЛАН» ОСОБА_1 у звязку з невиконанням ним наказів директора ТОВ «ЛАН» № 16 від 1 липня 2014 року, № 21 від 1 серпня 2014 року, № 13 від 5 червня 2015 року, № 18 від 30 червня 2015 року, недотриманням посадової інструкції та Правил внутрішнього трудового розпорядку, відмовою укладати письмовий трудовий договір, незгодою зі зміною суттєвих умов праці та відмовою продовжувати працювати (а.с. 92).

Зміст наказу №19 було доведено до відома позивача 7 серпня 2015 року, від його підписання ОСОБА_1 відмовився у присутності свідків та повідомив, що буде оскаржувати наказ в суді, що підтверджується актом №19 від 7 серпня 2015 року (а.с. 160).

Відповідно до ст. 148 КЗпП України , дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Як встановлено в судовому засіданні, в наказі № 12 від 2 червня 2015 року підставою накладення дисциплінарних стягнень зазначено неготовність до передачі первинних документів бухгалтерського обліку за 2012-2013-2014 роки для зберігання в сейфі бухгалтерії підприємства. Проте, як слушно зазначено позивачем у позовній заяві, вказана робота не є його прямими трудовими обовязками, оскільки згідно посадової інструкції, ОСОБА_6 зобовязаний стежити за збереженням бухгалтерських документів, оформленням та здаванням за встановленим порядком до архіву, а не безпосередньо займатися оформленням та передачею документів до архіву. Крім того, як встановлено із заяв ОСОБА_6 та відповідних актів, ОСОБА_6 приступив до виконання вказаної роботи та частково її виконав. В свою чергу наказ № 12 не містить даних щодо конкретизації вчиненого проступку та в чому саме виразилося порушення трудової дисципліни.

Наказом № 14 від 8 червня 2015 року, на ОСОБА_6 було накладено дисциплінарне стягнення у виді догани за невиконання наказу № 12 від 2 червня 2015 року. Вказаним наказом, зокрема, було зобовязано ОСОБА_6 в строк до 5 червня 2015 року підготувати та передати по акту на затвердження комісії всі документи первинного бухгалтерського обліку ТОВ «ЛАН» за 2012-2013-2014 роки. Суд звертає увагу, що фактично дисциплінарне стягнення було повторно накладене за порушення (не передача документів за 2012-2013-2014 роки), за яке ОСОБА_6 вже було піддано дисциплінарному стягненню наказом № 12 від 2 червня 2015 року. Таким чином, наказ № 14 від 8 червня 2015 року був виданий з порушенням ч. 1 ст. 149 КЗпП України, яка передбачає, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Наказом № 17 від 24 червня 2015 року на ОСОБА_1 було накладено дисциплінарне стягнення у виді догани за відсутність на робочому місці 22 червня 2015 року з 09 год. 30 хв. до 12 год. 00 хв. без поважної причини. Проте, суд звертає увагу, що керівнику ТОВ «ЛАН» було відомо, де перебуває ОСОБА_1, що підтверджується відповідним актом та довідкою з ОСОБА_8 Крім того, згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України прогулом вважається, в тому числі, відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин. Отже, відсутність ОСОБА_6 на роботі протягом 2 год. 30 хв. не може вважатися прогулом, і відповідно, наказ про накладення дисциплінарного стягнення винесений з порушенням норм КЗпП України.

Як вже зазначалося вище, при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, але у вказаних наказах відсутні данні щодо врахування вказаних обставин при винесенні оспорюваних наказів.

Крім того, роботодавцем також не був дотриманий порядок накладення дисциплінарних стягнень, оскільки жодних доказів на підтвердження того, що у ОСОБА_1 перед накладенням дисциплінарних стягнень 2, 8 та 24 червня 2015 року роботодавцем витребувались письмові пояснення, суду взагалі надано не було.

Таким чином, судом встановлено, що накази № 12 від 2 червня 2015 року, № 14 від 8 червня 2015 року, № 17 від 24 червня 2015 року, яким на ОСОБА_6 були накладені дисциплінарні стягнення у виді догани, були прийняті з порушенням норм КЗпП України, а тому позовні вимоги в частині визнання їх незаконними підлягають задоволенню.

Стосовно звільнення позивача з роботи слід зазначити наступне.

Так, у звязку з відмовою продовжити роботу згідно змінених істотних умов праці наказом № 19 від 7 серпня 2015 року ОСОБА_6 було звільнено із займаної посади на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, відмова від продовження роботи у звязку зі зміною істотних умов праці.

Відповідно до вимог ст. 32 КЗпП України в звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 був повідомлений про зміну назви його посади та посадового окладу 1 липня 2014 року, що підтверджується актом №1 від 01 липня 2014 року. Крім того, він був ознайомлений з новою посадовою інструкцією бухгалтера, затвердженою наказом №17 від 01 липня 2014 року, про що свідчить його підпис із зазначенням: «З посадовою інструкцією ознайомлений і приймаю її до виконання».

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 28 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Правомірність зміни істотних умов праці була підтверджена рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 5 серпня 2015 року, яким було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним наказу про перейменування посад № 16 від 01 липня 2014 року.

В силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, які встановлені вказаним судовим рішенням, суд вважає доведеними та такими, що не підлягають доказуванню в межах розгляду даної справи.

Наказом № 21 від 1 вересня 2014 року ОСОБА_1 було переведено (переміщено згідно наказу від 5 червня 2015 року) на посаду бухгалтера ТОВ «ЛАН» з 1 вересня 2014 року з посадовим окладом 1500 грн.

Таким чином, головного бухгалтера ОСОБА_6 було належним чином повідомлено 1 липня 2014 року про зміну істотних умов праці (зміну назви посади на «бухгалтер» та зменшення посадового окладу до 1500 грн.) та рівно через два місяці 1 вересня 2014 року його було переміщено на посаду бухгалтера з посадовим окладом 1500 грн. За таких умов, його подальше звільнення з посади бухгалтера 7 серпня 2015 року є незаконним, оскільки на підставі п.6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, його можна було звільнити з тієї посади, яку він обіймав до істотних змін умов праці, тобто з посади головного бухгалтера. З моменту переміщення ОСОБА_6 на нову посаду для нього вже змінилися істотні умови праці, а оскільки він продовжив працювати, це свідчить що він їх прийняв.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_6 був переміщений на посаду бухгалтера та пропрацював на цій посаді у період з 1 вересня 2014 року до 7 серпня 2015 року, тобто 11 місяців та 7 днів, вказані обставини свідчать, що фактично ОСОБА_6 погодився з запропонованими відповідачем умовами праці. Його численні заяви на імя директора ТОВ «Лан» стосовно виконання ним певних робіт, не можуть були прийняті судом в якості доказу його відмови від продовження роботи в нових умов, а лише свідчать, на думку суду, про незгоду ОСОБА_6 з рішеннями керівника щодо управління роботою товариства.

ОСОБА_6 дійсно оскаржував наказ № 16 від 01 липня 2014 року, але 1 вересня 2014 року був переміщений на посаду бухгалтера з посадовим окладом 1500 грн. та приступив до виконання своїх обовязків. Тобто істотні умови праці для нього змінилися саме 1 вересня 2014 року, тому його дії щодо оскарження наказу № 16 від 01 липня 2014 року судом не можуть бути оцінені як відмова продовжувати працювати за зміненим умовами праці.

Отже, в матеріалах справи немає жодного належного доказу відмови позивача ОСОБА_6 продовжувати роботу в нових умовах праці, що у відповідності до вимог ч. 4 ст. 32 КЗпП України, є обовязковою умовою, наявність якої надає роботодавцю право на розірвання трудового договору з підстав передбачених п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Стосовно посилання в наказі про звільнення, про відмову ОСОБА_6 на укладення письмового трудового договору, суд звертає увагу, що відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України лише у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для даного працівника є обовязковою. У відповідності до вимог ст. 21 КЗпП України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р., рішення Конституційного суду України від 9.0-7.1998 р. № 12-рп/98 , контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству. Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника , який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки у тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом. Посада ж бухгалтера, яку обіймав ОСОБА_6, не передбачає обовязкового укладення контракту.

Невиконання ОСОБА_6 наказів директора ТОВ «ЛАН» та недотриманням ним посадової інструкції та Правил внутрішнього трудового розпорядку, про що вказано в наказі про звільнення, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду справи, оскільки накази про накладення дисциплінарних стягнень на ОСОБА_6 були визнані судом незаконними. Крім того, вказані вище обставини, не можуть бути підстава для звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача було проведено незаконно, а саме: за відсутності передбачених п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підстав, оскільки ОСОБА_6 фактично не відмовлявся від продовження роботи в нових умовах праці та відповідно працював на посаді бухгалтера майже рік.

За змістом ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У звязку з вище викладеним, позивач підлягає поновленню на роботі із застосуванням наслідків, передбачених ч. 2 ст. 235 КЗпП України, а саме: з відповідача на користь позивача належить до стягнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

При визначенні його розміру суд враховує наступне:

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.

Відповідно до Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Згідно Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до довідки від 2 жовтня 2015 року про заробітну плату (а.с. 183), ОСОБА_1 отримував заробітну плату, зокрема, за червень 2015 року в сумі 1500 грн. (22 робочих днів) та за липень 2015 року 1500 грн. (23 робочих днів).

Так, термін розрахунку останні два повних робочих місяці (ч.2,3 п.2 Порядку), тобто червень 2015 року та липень 2015 року. Середньоденна заробітна плата складає: 1500 грн. (червень 2015 року ) + 1500 грн. (липень 2015 року) : 45 робочих дні за два місяці (22 робочі дні у червні 2015 року та 23 робочі дні у липні 2015 року) = 66,67 грн. ( п.8 вищевказаного Порядку).

Виходячи з наведеного, загальний розмір середнього заробітку за період з 10 серпня 2015 року по 11 листопада 2015 року (включно) складає 4400 грн. 22 коп. (66,67 грн. х 66 робочих днів) та підлягає стягненню в повному обсязі з відповідача та користь позивача.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд звертає увагу, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В розясненнях, що містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин, що призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності, таку моральну шкоду позивачу повинен відшкодувати власник або уповноважений ним орган, законні права якого порушено, згідно з правилами ст.237-1 КЗпП України.

Приймаючи до уваги характер моральних страждань, які заподіяні ОСОБА_6 внаслідок незаконного накладення дисциплінарних стягнень та подальшого незаконного звільнення з роботи, що призвело до втрати нормальних життєвих звязків та вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, погіршення стану його здоровя, що підтверджується відповідними медичними документами (а.с.22,69-74,113-116), враховуючи ступінь вини відповідача, яким було прийнято чотири незаконних накази, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення на його користь моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 4000 грн.

Щодо судових витрат позивача, слід зазначити наступне.

Так, позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір в сумі 243,60 грн., а тому на підставі ст. 88 ЦПК України, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, позивач просив суд стягнути на його користь витрати на правову допомогу в сумі 5100 грн., на підтвердження чого надав договір про надання юридичної допомоги, укладений ним з адвокатом ОСОБА_2, акт виконаних робіт від 11 листопада 2015 року, а також відповідні квитанції.

Так, відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання правової допомоги від 29 червня 2015 року адвокат ОСОБА_2 (а.с. 29) зобовязався надавати юридичні послуги позивачу у цій справі (а.с. 28).

Відповідно до ОСОБА_7 виконаних робіт від 11 листопада 2015 року до договору про надання правової допомоги, адвокатом за договором виконано наступну роботу: зі складання трьох уточнених позовних заяв 1500 грн. та участь у судових засіданнях 3600 грн., на загальну суму 5100 грн. (а.с. 209).

Відповідно до квитанцій від 6 липня 2015 року, 30 червня 2015 року, 31 серпня 2015 року, 13 липня 2015 року, 24 вересня 2015 року, 8 вересня 2015 року, 1 жовтня 2015 року, 5 жовтня 2015 року, 11 листопада 2015 року адвокат ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_6 гонорар за надання юридичних послуг на загальну суму 5100 грн. (а.с.150).

Як вбачається з вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно журналів судових засідань від 30 червня 2015 року (22 хв.), 8 вересня 2015 року (5хв.), 24 вересня 2015 року (3 год. 3 хв.), 1 жовтня 2015 року (2 год. 2 хв.), 5 жовтня 2015 року (4 год. 1 хв.), 11 листопада 2015 року (2 год. 7 хв.) адвокат ОСОБА_2 дійсно приймав участь в судових засіданнях в якості представника позивача. Загальна тривалість вказаних судових засідань складає 11 год. 40 хв., тому з врахуванням положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» , граничний розмір витрат в даному випадку складає 5700 грн. 24 коп. (11,7 год. х 487,20 грн.). Таким чином, вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу в частині участі адвоката в судових засіданнях в розмірі 3600 грн. не перевищують граничних розмірів компенсації витрат, а тому підлягають задоволенню в межах заявленої суми.

Однак, що стосується іншої роботи адвоката, а саме: складання трьох уточнених позовних заяв (1500 грн.), виконання цієї роботи нічим не підтверджується, в акті виконаних робіт не зазначений час, витрачений адвокатом на складання відповідних заяв, що робить неможливим перевірити судом чи не перевищують витрати граничний розмір, передбачений законом; зі змісту уточнених позовних заяв не вбачається, що їх складав саме адвокат ОСОБА_2; жодного посилання на те, що адвокат буде складати уточнені позовні заяви, договір від 29 червня 2015 року не містить. Таким чином, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими.

На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, а саме: необхідно визнати незаконними та скасувати накази про накладення на ОСОБА_6 дисциплінарних стягнень, поновити ОСОБА_1 на посаді бухгалтера ТОВ «ЛАН», стягнути з ТОВ «ЛАН» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 4400 грн. 22 коп., моральну шкоду в сумі 4000 грн. і судові витрати в сумі 3843 грн. 60 коп.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Також, в силу положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить до стягнення судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 367 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_9 Володимировича до ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ЛАН», третя особа ОСОБА_5, про визнання незаконними та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконними накази директора ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ЛАН» ОСОБА_5 № 12 від 2 червня 2015 року, № 14 від 8 червня 2015 року та № 17 від 24 червня 2015 року про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень у виді догани.

Визнати незаконним наказ директора ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ЛАН» ОСОБА_5 № 19 від 7 серпня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ЛАН».

Поновити ОСОБА_1 на посаді бухгалтера ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ЛАН».

Стягнути з ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ЛАН» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 4400 (чотири тисячі чотириста) грн. 22 коп. Виплату заробітної плати провести за вирахуванням податку на прибуток та інших обовязкових платежів.

Стягнути з ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ЛАН» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 4000 (чотири тисячі) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ЛАН» на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 3843 (три тисячі вісімсот сорок три) грн. 60 коп.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю «ЛАН» на користь держави судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_10