АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарях - Шалапуда Н.П., Кутц А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за довіреністю - ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: ОСОБА_4, про визнання договору частково недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 755/16520/13-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1282/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
09 липня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, у якому з урахуванням уточнень просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № КIL0GA00000095 від 03 липня 2007 року в розмірі 53 741, 64 грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею 41.60 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на підставі договору іпотеки № КIL0СА00000095 від 03.07.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, виселити ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які зареєстровані та проживають у вказаній квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 03 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_4 було надано кредит у розмірі 50 000 грн. до 02 липня 2015 року зі сплатою 14, 04 % річних за користування кредитними коштами. Того ж дня між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість, що підлягає стягненню шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

28 жовтня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому просила визнати кредитний договір № КIL0СА00000095 від 03.07.2007 року договором приєднання, визнати п. 2.3.1. кредитного договору № КIL0СА00000095 від 03.07.2007 року, відповідно до якого «банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування Кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в України, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного Договору; зміні облікової ставки НБУ зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому Банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США» недійсним. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що банк прийняв рішення про збільшення відсоткової ставки з 14, 4 % річних до 26, 7 % річних після набуття чинності Законом України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу і кредитного договору в односторонньому порядку». Крім того, пункт договору, що оспорюється, суперечить принципу добросовісності, оскільки не узгоджується з положеннями ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також зазначила, що кредитний договір є договором приєднання.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2014 року зустрічний позов ОСОБА_2 прийнято і об'єднано і одному провадженні з первісним позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» і зустрічного позову ОСОБА_2 було відмовлено.

14 листопада 2014 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просила його скасувати в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування заявлених вимог апелянт вказала, що вона як іпотекодавець несе відповідальність за невиконання позичальником умов кредитного договору в межах вартості предмета іпотеки, а тому збільшення банком її відсоткової ставки безпосередньо порушує її права. З огляду на зазначене, вона як іпотекодавець має право оспорювати умови кредитного договору.

19 листопада 2014 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» за довіреністю - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просила його змінити в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та ухвалити нове рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», в решті рішення залишити без змін. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» стосується питань правового режиму регулювання обтяжень тільки рухомого майна, а тому його положення не підлягають застосуванню при вирішенні спору. Також апелянт вказала, що вимога ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідає положенням ст.ст. 33, 38, 39, 41 Закону України «Про іпотеку», а тому підлягає задоволенню.

У судовому засіданні ОСОБА_2 подану нею апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» просила відмовити.

ОСОБА_4 апеляційну скаргу ОСОБА_2 підтримав і просив її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» просив відмовити.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» за довіреністю - Діденко М.В. апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» просила задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 просила відмовити, в останнє судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про день, час та місце апеляційного розгляду, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності.

ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце апеляційного розгляду, тому розгляд справи за апеляційною скаргою на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України проведено за його відсутності.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 03 липня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 (позичальник) був укладений кредитний договір № КIL0СА00000095, відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 50 000 грн. на строк до 02 липня 2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами 14,04 %.

Того ж дня між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки № КIL0СА00000095, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 41,60 кв.м.

З 21.10.2008 року процентна ставка була підвищена до 15,12%, а з 01.02.2009 р. ще підвищена до 26,70 %.

ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого за розрахунками банку виникла заборгованість, що станом на 12.06.2013 р. становить 53 741,64 грн., з яких 29920,71 грн. - заборгованість по кредиту, 18 352,64 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом, 845,60 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 1825,47грн., пеня, 250 грн. штраф, 2547,22 грн. штраф процентна складова.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд першої інстанції керувався ст.ст. 589-590, 1054 ЦК України, ст.ст. 27, 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст. 109, 116, 157 ЖК України та виходив з того, що банком не дотримано передбачених кредитним договором і Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» процедури і порядку звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет забезпечувального зобов'язання.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» цей Закон визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на заставлене (іпотечне) нерухоме майно, а тому Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», що визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна не може бути застосовано при вирішенні спору. З огляду на викладене, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» з ухваленням в цій частині нового рішення наступного змісту.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з ч. 5 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладеання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Пунктом 27 іпотечного договору передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як продаж іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Частиною 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Відповідно до п. 3.3. кредитного договору кошти, отримані від позичальника, для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються на відшкодування витрат/збитків банку згідно п. 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно розділу 4 цього договору, далі простроченої комісії по кредиту, далі простроченої винагороди, далі прострочених відсотків, далі простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася, направляється на погашення заборгованості за кредитом, далі - комісії, далі - винагороди, далі - відсотків, далі - відсотків, далі - кредиту.

Згідно розрахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 12 червня 2013 року заборгованість ОСОБА_4 становить: 29 920,71 грн. - заборгованість по кредиту, з яких прострочене тіло становить 5 953, 57 грн., 18 352,64 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, в тому числі прострочені відсотки - 17 833, 66 грн., 845,60 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 1 825, 47 грн. - пеня, 250 грн. - штраф, 2 547,22 грн. - штраф (процентна складова).

Разом з тим, з виписки по особовому рахунку ОСОБА_4 вбачається, що після 12 червня 2013 року на погашення кредитної заборгованості ним було внесено 12 910 грн., з яких 6 455, 00 грн. зараховано на погашення пені, решту - на погашення заборгованості за кредитним договором. Судом апеляційної інстанції витребовувався у ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунок заборгованості ОСОБА_4 станом на 12 червня 2013 року з урахуванням внесених ним платежів, однак такий розрахунок заборгованості надано не було, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з'явився, просив розглянути справу за його відсутності.

За таких обставин колегія суддів зараховує сплачені ОСОБА_4 кошти на погашення пені у сумі 1 825, 47 грн., комісії у розмірі 845, 6 грн. і прострочених відсотків у сумі 5 609, 4 грн. Отже, з урахуванням внесених платежів заборгованість ОСОБА_4 становить 45 047, 14 грн., з яких: 29 920,71 грн. - заборгованість по кредиту, з яких прострочене тіло становить 5 953, 57 грн., 12 693, 24 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, в тому числі прострочені відсотки - 12 224, 26 грн., 250 грн. - штраф, 2 133, 19 грн. - штраф (процентна складова).

Згідно п. 33. 4 договору іпотеки вартість предмета іпотеки становить 419 973, 00 грн.

Враховуючи, що вартість предмета іпотеки перевищує розмір заборгованості за кредитом, заявлений до стягнення, у 9 разів, ступінь виконання ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором, щомісячне погашення позичальником заборгованості за кредитним договором, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки згідно ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку». З огляду на зазначене, відсутні підстави для виселення відповідачів.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції керувався ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 11 ЦПК України та виходив з того, що ОСОБА_2 не стороною оспорюваного нею кредитного договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з п. 2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом у разі зміни кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % порівняно з курсом долара США до гривні, установленого Національним банком України (далі - НБУ) на момент укладення договору, зміни облікової ставки НБУ, зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміни середньозваженої ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (за статистикою НБУ). При цьому банк надсилає позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність такої зміни.

З матеріалів справи вбачається, що рішення про підвищення відсоткової ставки з 01 лютого 2009 року було прийнято ще 31 грудня 2008 року, тобто до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

У постанові Верховного Суду України від 19 грудня 2012 року у справі про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2012 року про визнання неправомірними дій щодо одностороннього підвищення процентної ставки за користування кредитом та визнання частково недійсним умов договору зазначено, якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 9 січня 2009 року.

За таких обставин, підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 відсутні.

Отже, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав. В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за довіреністю - ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року в частині відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення - відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді