У Х В А Л А

28 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів та інфляційних втрат,

встановила:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 січня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 330 тис. грн заборгованості, 104 179 грн відсотків за користування позикою, 38 082 грн інфляційних втрат, 4 090 грн 31 коп. - 3% річних та 3 654 грн судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 19 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 197 629 грн 30 коп. заборгованості та 13 грн 49 коп. судових витрат.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Рівненської області від 19 березня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу касаційного суду та направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 1046, 1047 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Суд касаційної інстанції скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд виходив із того, що суд не звернув уваги на те, що в силу вимог статті 625 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843697/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>, частини другої статті 1049 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844141/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1> інфляційній втрати та 3 % річних мають нараховуватися через 30 днів з моменту отримання позичальником вимоги від 15 листопада 2013 року. Однак у матеріалах справи відсутні докази того, що така вимога була отримана. Не встановивши дати отримання відповідачем вимог про повернення суми позики та стягнувши з відповідача інфляційні втрати та 3 % річних за період з 13 червня до 31 липня 2014 року, апеляційний суд щодо визначення саме такого розрахункового періоду будь-яких висновків не навів. Крім того, визначаючи розмір інфляційних втрат в сумі 1 740 грн, суд не звернув уваги на те, що індекс інфляції розраховується в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, у порушення приписів статті 303 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2015_07_15/pravo1/T041618.html?pravo=1> апеляційний суд на зазначене уваги не звернув.

У наданих для порівняння:

- рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року суд касаційної інстанції виходив із того, що відповідно до статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. У випадках, коли грошове зобов'язання виникло у валюті, положення частини другої статті 625 ЦК України в частині стягнення з боржника інфляційних нарахувань на суму боргу при його виконанні не застосовуються;

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що вирішуючи спір суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення коштів, виходячи з того, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження отримання відповідачем грошей за договором позики, а копія договору є неналежним доказом на підтвердження факту укладення цього договору, оскільки не можливо встановити чи є копія першого аркушу наданого договору, копією відповідного документа, чи вона виготовлена з документа в який вносилися будь-які зміни, можливо при наданні оригіналу договору. Крім того, надати оригінал зазначеного договору, на пропозицію апеляційного суду, представник позивача відмовився;

- постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року суд виходив із того, що не зазначення в договорі, яка саме валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австрія, Канада тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягненню боргу. Суд касаційної інстанції передчасно погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які не врахували, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику; не визначились який саме документ складений відповідачем - договір позики чи розписка про отримання від позикодавця коштів, та не встановив справжньої правової природи зазначеного документа, незалежно від його найменування;

- постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року суд виходив із того, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. У разі встановлення у договорі різних видів цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов, одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами процесуального та матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів та інфляційних втрат про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко