Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.08.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

судді: Бенца К.К.,

при секретарі: Вайда Я.П.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання договору дарування права на земельну частку (пай) на землі площею 2,51 га умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі, що знаходиться в с. В.Геївці, Ужгородського р-ну, укладеного 03.03.2000 року між нею та ОСОБА_4 недійсним з підстав передбачених ст. ст. 203, 229 ЦК України. Мотивуючи позовні вимоги тим, що даний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені ним , зокрема за взаємною домовленістю між нею з відповідачем ОСОБА_4 вони дійшли згоди щодо взяття останньою на себе обов'язку по обробленню в тому числі й земельних ділянок позивача взамін на передачу відповідачу в дар права на земельну частку, які мають спільну межу.

Однак, як зазначає позивач, в подальшому, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконував й на сьогоднішній день земельні ділянки взагалі не використовуються, у зв'язку з чим значно знизилась їхня цінність, не дотримується їх цільове призначення. Позивач зазначила, що під час укладення договору дарування було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й відбулась передача права на земельну частку (пай) за умови вчинення на користь дарувальника дії немайнового характеру, що суперечить вимогам статті 717 ЦК України та є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України. З посиланням на викладені обставини, а також на норми ст. ст. 203, 229,717 ЦК України, правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (справа № 6-9 цс 13), просила суд позов задовольнити та визнати недійсним договір дарування від 03.03.2000 року посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 634.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі, пояснив суду , що між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір дарування права на земельну частку (пай). Передача права на земельну частку (пай) відбулась за умови вчинення ОСОБА_4 на користь дарувальника ОСОБА_3 дії немайнового характеру, а саме ОСОБА_4 взяла на себе зобовязання по обробленню в тому числі й земельних ділянок позивача взамін на передачу їй в дар права на земельну частку. Проте, останнім часом, ОСОБА_4 не виконує взяті на себе зобовязання. Не заперечив проти задоволення позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що 03 березня 2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування права на земельну частку (пай) на землі площею 2,51 га умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі, що знаходиться в с. В.Геївці, Ужгородського р-ну, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 634, згідно якого ОСОБА_3 подарувала, ОСОБА_4 прийняла в дар право на земельну частку (пай) на вказані землі , які належать їй на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0121512, виданого 13 грудня 1999 року Ужгородською РДА на підставі рішення № 372 від 23.06.1997 року, зареєстровано в Книзі реєстрів сертифікатів на право на земельну частку (пай) 27.06.1997 року за № 422 та свідоцтва про право на спадщину № 2-5232 від 15.12.1999 року, виданого Ужгородською районною державною нотаріальною конторою. /а.с. 5/

Правовідносини між сторонами по справі є цивільноправовими та урегульовані положеннями ЦК України, зокрема положеннями глави 26 ЦК України.

Відповідно до норм ст. ст. 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Сторони в судовому засіданні ствердили, що фактично даний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені ним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст.627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента.

Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Саме до цього зводяться правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 6-9цс13 від 19.03.2014 року.

Відповідно до ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на викладене , враховуючи норми чинного законодавства , суд дійшов висновку про обґрунтованість позову щодо визнання договору дарування недійсним з підстав, передбачених ч.3 ст. 203, cт. 229 ЦК України.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу, вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання договору дарування укладеного 03.03.2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним є підставними і обгрунтованими оскільки позивачем доведено в судовому засіданні ті обставини на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 202, 203,215 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212-215, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування права на земельну частку (пай) на землі площею 2,51 га умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі, що знаходиться в с. В.Геївці, Ужгородського р-ну, укладений 03.03.2000 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за № 634.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплаченого нею суми судового збору в розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні, 60 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_6