Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2015 рокуМ. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Дербенцевої Т.П., Касьяна О.П.,Карпенко С.О., Писаної Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Головного управління юстиції в Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб: служба у справах дітей Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, прокуратура Косівського району Івано-Франківської області, про визнання незаконним утримування дитини на території України, зобов'язання забезпечити передачу дитини матері та повернення дитини до Чеської Республіки, за касаційною скаргою ОСОБА_8 і ОСОБА_7, які діють через представника ОСОБА_11, на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У 2014 року Головне управління юстиції в Івано-Франківській області в інтересах ОСОБА_6 звернулось до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на території Чеської Республіки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син - ОСОБА_12. З дня народження син постійно проживав на території Чеської Республіки.

13 березня 2012 року ОСОБА_13 надала згоду на тимчасовий виїзд за кордон сина разом із батьком, однак ОСОБА_7 не має наміру повертати сина до Чеської Республіки, а проживає з ним в Україні.

Мати дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року звернулася до Головного управління юстиції в Івано-Франківській області з заявою про повернення дитини.

Вказуючи на те, що відповідачі незаконно утримують неповнолітнього сина в Україні і відмовилися добровільно повернути дитину до місця її постійного проживання в Чеській Республіці, позивач просила визнати незаконним утримування дитини ОСОБА_12 на території України; зобов'язати ОСОБА_7 і ОСОБА_8 забезпечити повернення громадянина Чеської Республіки ОСОБА_12 до місця його постійного проживання в Чеській Республіці, у частині повернення дитини допустити негайне виконання рішення.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано неправомірним утримування ОСОБА_7, ОСОБА_8 на території України громадянина Чеської Республіки дитини ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язано ОСОБА_7 забезпечити повернення громадянина Чеської Республіки дитини ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, до місця його постійного проживання в Чеській Республіці.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 і ОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що мати дитини не давала усної або письмової згоди на зміну постійного місця проживання дитини, а тому утримання відповідачем дитини на території України без згоди матері відповідно до положень Конвенції є незаконним, що позбавляє права матір здійснювати піклування про сина.

Однак з таким висновком погодитися не можна враховуючи наступне.

Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року була ратифікована Україною 11 січня 2006 року. Між Україною та Чеською Республікою набула чинності 01 грудня 2006 року.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3 Конвенції права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Відповідно до статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції вбачається, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Разом із тим частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов'язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Так, стаття 13 Конвенції передбачає, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Суди у справі, яка переглядається, дійшли висновку, що предметом і підставою позову є незаконне утримання малолітньої дитини відповідачем на території України без згоди матері дитини - громадянки Чеської Республіки, а також порушення ним норм Конвенції.

При цьому суди виходили із того, що в розумінні статей 3, 5 Конвенції переміщення та утримання дитини відповідачем в Україні без згоди на те матері дитини є протиправним, оскільки батько не подав доказів щодо обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання та встановлення факту порушення прав піклування матері щодо малолітнього сина.

Однак такий висновок не можна визнати обґрунтованим, оскільки встановлені судами обставини ґрунтуються на доказах, які не підтверджують ці обставини.

Так, судами встановлено, що ОСОБА_7 і ОСОБА_6 є батьками малолітнього ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є громадянином Чеської Республіки і постійно там проживав. ОСОБА_12 перебуває під опікою клініки м. Нова Пака, де проходить профілактичні огляди та вакцинацію.

13 березня 2012 року ОСОБА_6 надала згоду на тимчасовий виїзд за кордон сина ОСОБА_12 разом із батьком ОСОБА_7. Дата стосовно обмеження терміну перебування дитини за кордоном у довіреності не визначена.

16 березня 2012 року ОСОБА_7 виїхав разом із сином в Україну до своїх батьків, а саме в будинок по вул. Радянській, 10 у с. Кобаки Косівського району Івано-Франківської області, де і проживає на даний час. Обставини, які свідчать про заявлення ОСОБА_6 усної чи письмової вимоги до ОСОБА_7 про повернення дитини та про відмову у виконанні такої вимоги, судами в судових рішеннях не зазначені.

Також судами було встановлено, що рішенням обласного суду в Йічіні від 14 квітня 2014 року неповнолітній ОСОБА_12, після того, як це рішення набере юридичну силу по розлученні шлюбу, довіряється під опіку батькові і буде проживати в Україні, Косівський район. Із наявної в матеріалах справи інформації (а. с. 104) вбачається, що вказане рішення було скасовано 25 червня 2014 року обласним судом у м. Градець Кралове та справу повернуто для подальшого розгляду до суду першої інстанції. На момент винесення рішення у цій справі суди не встановили наявність результату щодо вирішення спору про визначення місця проживання дитини, що може суттєво вплинути на вирішення даного спору.

Зокрема, із наявного у матеріалах справи перекладу з чеської мови на українську змісту рішення (а. с. 112-117) вбачається наступне. Судом зі свідчень матері як учасниці слухання було виявлено, що син народився у Чехії, де рік проживав з батьками. В минулому вони з сином також прожили в Україні декілька місяців. Оскільки батьки працювали щодня по 12-14 годин, малу дитину батьки відправили в Україну до діда і баби. Лише після погіршення стосунків між батьками мати забажала повернення сина до Чехії, у зв'язку з чим поїхала забирати сина на Різдво у 2012 році, на що батько дитини не погодився.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив також, що ОСОБА_6 не забезпечена власним житлом у Чеській Республіці, дитина у зв'язку із зайнятістю батьків проживала в Україні з бабою та дідом за згодою матері, в подальшому згідно із довіреністю від 13 березня 2012 року мати надала згоду для тимчасового виїзду дитини за кордон разом з батьком дитини. Суди наданим відповідачем доказам на підтвердження обставин, за наявності яких суд має право відмовити у задоволені вимог, правової оцінки не надали.

Крім того, місцевим судом взагалі не встановлено відповідно до вимог статті 12 Конвенції дату незаконного переміщення або утримання малолітньої дитини батьком, при цьому, відмовляючи у задоволенні вимоги про допущення до негайного виконання рішення в частині повернення дитини, місцевий суд виходив з наявності даних про те, що дитина вже прижилась у своєму новому середовищі, що є самостійною підставою для відмови у видачі розпорядження про повернення дитини.

Таким чином, суди обов'язку щодо встановлення обставин справи, необхідних для вирішення цього спору, не виконали, оскаржувані рішення ґрунтуються на доказах, які суперечать встановленим обставинам, тому в силу статей 212-214 ЦПК України оскаржувані судові рішення не можуть бути визнані обґрунтованими і підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2011_03_09/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 і ОСОБА_7, які діють через представника ОСОБА_11, задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: Т.П. Дербенцева
С.О. Карпенко
О.П. Касьян
Т.О. Писана