Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2320/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Мельничик Ю. С.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

23.09.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Карпенка О.Л.,

суддів - Гайсюка О.В.,Фомічова С.Є.,

за участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 3 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 3 серпня 2015 року вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 78 903 грн. 29 коп. вартості транспортного засобу, та судовий збір в сумі 790 грн., а всього 79 693 грн. 29 коп.

Відповідач оскаржив рішення в апеляційному порядку і просив суд скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову через сплив позовної давності.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач послався на неповноту та неправильність встановлення судом обставин справи, неправильне визначення правовідносин, які склалися між сторонами. Зокрема він вказав на те, що позивач взяла кредит на його прохання і для нього. За ці кошти було придбано транспортний засіб, який вона передала йому і не цікавилася ним. Кредит сплатив також він. З серпня 2011 року позивач знала про продаж ним зареєстрованого на її ім'я автобуса і використання коштів для власних потреб - придбання квартири на його ім'я, тому до суду вона звернулася після спливу позовної давності про застосування якої він бажав заявити в судових дебатах 3 серпня 2015 року, але спізнився в судове засідання через несправність автомобіля в дорозі про що він телефоном повідомив суд.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_4, подав письмові заперечення на апеляційну скаргу в яких заперечив проти доводів апеляційної скарги щодо сплати відповідачем кредиту, отриманого позивачем на придбання автобуса. Щодо застосування наслідків спливу позовної давності, то він вважає, що за дев'ять місяців, протягом яких тривав розгляд справи в суді першої інстанції, відповідач міг подати відповідну заву, але цього не зробив. Вважає, що позивач звернулася до суду в межах позовної давності так, як строк повернення відповідачем коштів від продажу автобуса довіреністю не був обумовлений. Лише в грудні 2014 року позивач звернулася до відповідача з такою вимогою, яка не була задоволена.

У судовому засіданні відповідач підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача - ОСОБА_5 додатково пояснив, що він не міг бути присутній у судовому засіданні 3 серпня 2015 року і представляти інтереси відповідача через зайнятість у іншій справі. Проте вказує, що заява про застосування наслідків спливу позовної давності написана відповідачем вчасно, до ухвалення судом рішення, але здана до суду наприкінці робочого дня.

Позивач, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, особисто в судове засідання не з'явилася.

Представник відповідача доводи апеляційної скарги не визнав з підстав, вказаних у поданих ним письмових запереченнях. Зазначив, що позивач не визнавала і не визнає, що кредит був оформлений нею на прохання відповідача та що відповідач проводив його погашення. Також він заперечив факт обізнаності позивача про порушення її права з серпня 2011 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача і його представника, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з підстав, наведених нижче.

Суд першої інстанції встановив такі обставини справи:

Згідно договору поставки № 439 від 14 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 і ВАТ «Часовоярський ремонтний завод», позивач по справі придбала у власність новий автобус марки «Рута», 2007 року випуску.

Відповідно до кредитного договору №117/07 від 18 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та АКБ «Національний кредит», банк надав позичальнику кредит у сумі 87052 грн. шляхом оплати розрахункового документу позичальника безпосередньо з його позичкового рахунку на поточний рахунок, що належить «ВАТ «Часовоярському ремонтному заводу» для оплати придбаного автобусу «Рута».

На підставі договору застави транспортного засобу від 18 травня 2007 року в забезпечення вимог банку за кредитним договором ОСОБА_3 передала у заставу придбаний нею автобус «Рута», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

У зв'язку з пошкодженням внаслідок ДТП заставного майна, у забезпечення вимог банку ОСОБА_3змінила заставне майно і передала в заставу банку інше майно - побутову техніку та меблі, що знаходилися у її квартирі.

ОСОБА_3 повернула АКБ «Національний кредит» кредитні кошти, одержані на придбання автобуса «Рута».

Довіреністю від 2 червня 2009 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_2 укладати правочини щодо розпорядження (продавати, передавати в оренду) за ціну та на умовах за своїм розсудом, належним їй автобусом «Рута», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Строк дії довіреності встановлено до 2 грудня 2029 року.

На підставі заяви № 5567 від 19 травня 2011 року ОСОБА_2 зняв з обліку автобус «Рута» для його продажу.

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №172 від 20 травня 2011 року ринкова вартість автобуса «Рута», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_3, складає 78903 грн. 29 коп.

Діючи за довіреністю від 2 червня 2009 року від імені ОСОБА_3, ОСОБА_2 20 травня 2011 року продав ОСОБА_6 вказаний автобус «Рута», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, власником якого являлася ОСОБА_3, за 78903 грн. 29 коп., але одержані від покупця ОСОБА_6 грошові кошти не повернув позивачу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не виконав свій обов'язок повіреного щодо передачі довірителю, ОСОБА_3, отриманих ним за договором купівлі-продажу транспортного засобу, який належав позивачу, коштів.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з правочинів.

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

За договоромкупівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

За приписами ч. 1, ч. 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочинвід імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особита з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (ч. 1 ст. 244 ЦК України).

Згідно ч. й ст. 1000 ЦК України за договоромдоручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

За нормами ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний:

1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення;

2) після виконання доручення або в разі припинення договору дорученнядо його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строкякої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення;

3) негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

У судовому засіданні в суді першої інстанції відповідач визнав той факт, що він отримав від продажу належного позивачу транспортного засобу кошти у сумі близько 80000 грн., але не повернув їх позивачу а використав для придбання собі у власність квартири.

Встановивши, що ОСОБА_2 виконав доручення ОСОБА_7, уклавши договір купівлі-продажу автобуса, але всупереч вимогам п. 2, п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України негайно не надав довірителю звіт про його виконання та не передав отримані за договором кошти у сумі 78903 грн. 29 коп., тобто не виконав свої зобов'язання в повному обсязі, а тому обґрунтовано стягнув з нього належні позивачу кошти.

Заперечення відповідача про те, що він сплатив вартість отриманого на придбання автобуса кредиту замість позивача, всупереч приписам ст. 10, 60 ЦК України, не підтверджена доказами. Підстави для звільнення відповідача від доказування цих обставин, передбачені ст. 61 ЦПК України, відсутні. Отже доводи відповідача щодо відсутності у нього обов'язку повернення коштів позивачу є безпідставними.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності може мати наслідком відмову у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Частиною 1 ст. 260 ЦК України встановлено, що позовна давністьобчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253- 255 цього Кодексу.

За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 261 ЦК, перебіг позовної давностіпочинається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 5 ст. 261 цього ж Кодексу за зобов'язаннямиз визначеним строкомвиконання перебіг позовної давностіпочинається зі спливом строку виконання.

Доводи відповідача, викладені в апеляційні скарзі, про те, що позивач дізналася про порушення ним свого права у серпні 2011 року є безпідставні.

Допитані судом за клопотанням відповідача свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 вказали про те, що під час святкування новосілля у новій квартирі відповідача у серпні 2011 року, на якому була присутня позивач, згадувалося про те, що квартира ним придбання за кошти отримані від продажу автобуса. При цьому свідки не вказали, що ця інформація повідомлена особисто позивачу або була сприйнята нею. У зв'язку з цим ці показання свідків не доводять того, що позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права у серпні 2011 року.

Апеляційний суд вважає, що виходячи з приписів ст. 1006 ЦК України, позивач могла достовірно дізнатися про порушення свого права після надання повіреним звіту про виконання доручення, за умови не передання ним отриманих на виконання доручення коштів. Однак відповідач такий звіт їй не надав, а строк виконання доручення, зазначений у довіреності (2 грудня 2029 року), ще не сплив.

За твердженням самого позивача, вона дізналася про продаж належного їй автобуса у лютому 2012 року, що відповідачем не спростовано допустимими та достовірними доказами.

Позовну заяву до суду позивач подала 11 грудня 2014 року, тобто в межах встановленого ст. 257 ЦК України строку.

Крім того, за змістом частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Тому заява про застосування позовної давності може бути подана та розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції та до винесення ним рішення.

Відповідна правова позиція викладена в постанві Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-246цс14.

Як вбачається з матеріалів справи, до ухвалення судом рішення позивач заяву про застосування наслідків спливу позовної давності не подавав так, як у призначений для розгляду справи час (об 11 год. 00 хв. 3 серпня 2015 року - а.а. 144) до суду позивач та його представник не з'явилися і суд розглянув справу за їх відсутності.

Заяву про застосування наслідків спливу позовної давності відповідач подав до канцелярії Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області о 16 годині 16 хв. (а.с. 177), згідно відмітки канцелярії суду на заяві.

Вказана обставина визнається відповідачем та його представником.

Таким чином відповідач своєчасно не подав суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, а отже суд не міг її розглянути.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відсутність передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України підстав для відмови в задоволенні позову.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 3 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: