Справа №: 343/1841/15-ц
Провадження №: 2/0343/865/15
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2015 року м. Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді Тураша В. А.,

секретаря Лукань О.З. ,

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в залі Долинського районного суду в мiстi Долина справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ майна, що є у спільній сумісній власності,суд-

в с т а н о в и в :

Позивачка просить ухвалити рішення, яким провести поділ спільного сумісного майна, а саме двокімнатної квартири №12, у будинку №5, що по вул.Пушкіна, у м.Долина, Івано-Франківської області, та визнати право власності на нього із визначенням рівних часток всіх власників, у наступних розмірах часток:

- ОСОБА_1, 26.01.1952р.н., ідн.№ -1/4 частки;

- ОСОБА_2, 07.09.1975р.н., ідн.№ -1/4 частки;

- ОСОБА_3, 02.07.1978р. н., ідн.№ -1/4 частки;

- ОСОБА_4, померлий 10.05.2015р. -1/4 частки.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30.05.1994р., виданого органом приватизації ДЖФ виконкому Долинської МР, на підставі рішення №564 від 3.05.1994р., вона з відповідачами та її чоловіком - ОСОБА_4, на праві спільної сумісної власності, стали власниками двокімнатної квартири за №12, у буд.№5, що по вул.Пушкіна, у м.Долина, Івано-Франківської області.

Відповідачки - її доньки, які після набуття у власність квартири, внаслідок їх одруження змінили прізвище з ОСОБА_4 на Лисенко та на ОСОБА_2, а також на ОСОБА_3.

10.05.2015р. помер її чоловік та батько відповідачок і вони стали спадкоємцями першої черги спадкування майна померлого за законом.

Однак, вони не можуть оформити свої спадкові права, із-за невизначеності частки спадкодавця та кожного із співвласників, тобто між співвласниками не визначені частки в спільній сумісній власності, які є рівними та становлять 1/4 частини кожного із співвласників.

Так як, один із співвласників померлий, то це позбавило можливості визначити частки в позасудовому порядку, а тому для цього вони змушені звернутися до суду.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засiдання не зявилася, хоч про дату, час та місце слухання справи була повідомлена у встановленому Законом порядку. Подала заяву (а.с.18) , згідно якої просить розгляд справи провести у її відсутності , а позов задоволити повністю. Не заперечує проти розгляду справи в порядку заочного провадження із винесенням заочного рішення по справі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, хоч про час та місце слухання справи була повідомлена у встановленому Законом порядку, подала заяву (а.с.22) , згідно якої просить розгляд цивільної справи №343/1841/15-ц за позовом ОСОБА_1 до неї та ОСОБА_3, про поділ майна, що є у спільній сумісній власності-провести без її участі. Даний позов визнає повністю та просить його задоволити. Не заперечує проти винесення заочного рішення по справ.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, хоч про час та місце слухання справи була повідомлена у встановленому Законом порядку, подала заяву (а.с.22), згідно якої просить цивільну справу №343/1841/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, та до неї, про поділ майна, що є у спільній сумісній власності-розглянути без її участі, позов визнає, просить його задоволити. Не заперечує проти винесення заочного рішення.

Суд, дослідивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4, був, а ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3, є співвласниками на праві спільної сумісної власності квартири, що знаходиться за адресою м.Долина вул.Пушкіна, 5/12, , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30.05.1994 року (а.с.5), виданого на підставі рішення №564 виконавчого комітету Долинської міської ради від 30.05.1994 року.

Спадкодавець ОСОБА_4 помер 10.05.2015 року, що вбачається із копії свідоцтва про смерть серії І-НМ №210805 від 12.05.2015 року (а.с.12).

Згідно з вимогами ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Тобто із змісту статті вбачається, що співвласники майна мають право визначення часток у спільному майні за домовленістю між ними, і за зверненням до суду. З положень даного закону не вбачається правового шляху визнання права власності на майно, та поділу майна з визначенням частки у спільному майні за померлою особою.

Так, статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одна особа може звернутися в інтересах іншої особи лише у випадках, передбачених законом.

В даному випадку позивачка, висуваючи вимогу про визнання права власності на спільне сумісне майно ( яке вже визнано згідно свіоцтва про право власності від 30.05.1994р.) та визначення рівних часток, що є спільній сумісній власності, фактично звертаються до суду в інтересах покійного ОСОБА_4, що є неприпустимим, оскільки вирішується питання про права осіб, які не є сторонами процесу та у зв'язку зі смертю не мають цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності.

Разом з тим, як роз'яснено у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч. 2 ст. 370, ч. 2 ст. 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Судом встановлено що позивачка ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини на спадкове майно померлого ОСОБА_4 не звертались, а також всупереч вимогам ст.ст. 59 - 60 ЦПК України позивачкою не надано належних і переконливих доказів порушення, невизнання або оспорювання їх прав як співвласників квартири, зокрема і відповідачами. Сторони своїми заявами доданими до матеріалів справи підтвердили про відсутність спору між ними щодо визначення частки в праві спільної сумісної власності на квартиру на час розгляду справи , а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є передчасними і на даний час необґрунтованими, тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст.ст. 368, 369, 370, 372 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-216, 218 ЦПК України, суд, -

Р I Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про поділ майна, що є у спільній сумісній власності, відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області шляхом подачі апеляційної скарги через Долинський районний суд Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, у цей же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя: