Справа № 760/7376/15-ц
Провадження № 2-3816/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Лазаренко В.В.

при секретарі - Кучерині Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк", ОСОБА_2про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

08.04.2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ПАТ «Родовід Банк», ОСОБА_2 який мотивує тим, що 27.02.2008 р. між нею, як позичальником, та ВАТ «РОДОВІД БАНК», як позикодавцем, укладено кредитний договір № 37.3/СЖ-003.08.2 про відкриття відновлювальної кредитної лінії на споживчі цілі у розмірі 500 000 (п'ятсот тисяч) доларів США 00 центів строком (терміном) по 27 лютого 2011 року.

Зазначає, що статтею 2 кредитного договору від 27.02.2008 р. Ж37.3/СЖ-003.08.2 визначено зобов'язання відповідача щодо надання кредиту без встановлення строків виконання відповідних заяв (пункту 2.1), забезпечення позичальника консультативними послугами без встановлення строків надання і обсягів надання інформації (пункт 2.2), а також збереження банківської таємниці (пункту 2.3).

В той же час, статтею 3 кредитного договору від 27.02.2008 р. № 37.3/СЖ-003.08.2 на неї покладено обов'язки щодо повернення кредиту і сплати процентів (пункти 4.1, 4.2), надання додаткової застави (пункт 4.4.), сплати пені у розмірі 1,6 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочки у разі порушення строків повернення кредиту та (або) сплати процентів за користування кредитом (пункт 4.5), забезпечення страхування предмету іпотеки, забезпечення його збереження, здійснення витрат на утримання, обмеження користування тощо (пункти 4.6 - 4.13). Статтею 8 кредитного договору від 27.02.2008 р. № 37.3/СЖ-003.08.2 передбачено, що у разі зміни облікової ставки НБУ, кредитної політики в Україні, економічної ситуації та кон'юнктури ринку тощо, відповідач має право змінити умови цього договору.

Виходячи із змісту статей 2, 3 кредитного договору від 27.02.2008 р. № 37.3/СЖ-003.08.2 вважає, що для неї, як споживача, у кредитному договорі від 27.02.2008 р. № 37.3/СЖ-003.08.2 встановленні жорсткі обов'язки, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом відповідача, як виконавця послуг.

Зазначає, що згідно положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця є несправедливими.

Відповідно просить визнати недійсним кредитний договір від 27.02.2008 р. № 37.3/СЖ-003.08.2 з моменту його укладання на підставі п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того посилається на те, що перед укладанням кредитного договору від 27.02.2008 р. №37.3/СЖ-003.08.2 відповідачем не було надано їй письмову інформацію про орієнтовану сукупну вартість кредиту. Кредитний договір від 27.02.2008 р. № 37.3/СЖ-003.08.2, всупереч правовим приписам пункту 3.2. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168, не містить графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил.

Таким чином, вважає, що відповідачем порушено п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки їй не було надано як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору. У зв'язку з цим, кредитний договір в повному обсязі не відповідає Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.07.2007р. № 168, та Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно просить визнати недійсним кредитний договір від 27.02.2008 р. № 37.3/СЖ-003.08.2 з моменту його укладання на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Також просить визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки від 27.02.2008, що укладений між ОСОБА_2, як іпотекодавцем, та ПАТ «Родовід Банк», як іпотеко держателем, для забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань за кредитним договором у зв'язку з недійсністю основного зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, вказував, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.12.2014, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.05.2015, з позивачки на користь ПАТ «Родовід Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 27.02.2008 р. № 37.3/СЖ-003.08.2. Вказаними судовими рішеннями встановлено факт дійсності кредитного договору від 27.02.2008 р. №37.3/СЖ-003.08.2, а тому дана обставина не потребує доказуванню з боку відповідача. Також подав заяву про застосування до вимог позивачки строків позовної давності та звертав увагу суду на те, що остання пропустила трирічний строк звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки про вона повинна була дізнатись про порушення своїх прав з моменту укладання оспорюваного кредитного договору тобто з 27.02.2008. Крім того, 09.06.2015 року подав суду заяву про накладення арешту на предмет іпотеки за договором іпотеки від 27.02.2008 на підставі положень ч. 2 ст. 1057-1 ЦК України.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у її відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27.02.2008 р. між ОСОБА_1, як позичальником, та Відкритим акціонерним товариством «родовід банк», як позикодавцем, укладено кредитний договір №37.3/СЖ-003.08.2 про відкриття відновлювальної кредитної лінії на споживчі цілі у розмірі 500 000 (п'ятсот тисяч) доларів США 00 центів.

Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору від 27.02.2008 р. № 37.3/СЖ-003.08.2 визначено, що процента ставка за кредитом становить у розмірі 15 (п'ятнадцять) процентів річних, а з 28.05.2008 р. - у розмірі 17 (сімнадцять) процентів річних.

Пунктом 3.1 кредитного договору від 27.02.2008 р. № 37.3/СЖ-003.08.2 передбачено, що забезпеченням кредитних зобов'язань, а також відшкодування збитків у зв'язку із порушенням умов кредитного договору є іпотека садового будинку номер 27 по вул. Садова 2 у м. Київ.

Пунктом 3.3 кредитного договору від 27.02.2008 р. № 37.3/СЖ-003.08.2 передбачено, що при порушенні кредитних зобов'язань на предмет іпотеки може бути звернуто стягнення.

У відповідності до пп. «д», «і» п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: - орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); - переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10.07.2007р. № 168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши: порядок обчислення процентних доходів; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача.

Згідно з пунктом 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10.07.2007р. № 168, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Відповідно до п. 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10.07.2007р. № 168, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором.

Відповідно до п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10.07.2007р. № 168, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору:

попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач;

надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно з статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частини першої статті 215 ЦК недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину.

Стаття 203 ЦК, визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

У відповідності до частини першої даної статті встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір від 27.02.2008 р. №37.3/СЖ-003.08.2 не відповідає вимогам пп. «д», «і» п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.1, 3.2, 3.3, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10.07.2007 р. № 168, оскільки не містить графіку платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, який повинен докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Оспорюваний кредитний договір або додатки до нього не наведено розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши порядок обчислення процентних доходів.

Відповідачем 1 не надано жодного належного допустимого доказу повідомлення Позивачки у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, а також переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Як вже зазначено вище, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва 22 грудня 2014 року у справі №760/22675/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості встановлено, що 27.02.2008 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №37.3/СЖ-003.08.2, відповідно до умов якого відповідачу було відкрито відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 500000 доларів США, зі сплатою 17% річних, з кінцевим терміном повернення - 27 лютого 2014 року.

Про кінцевий термін повернення кредиту 27.02.2014 року було зазначено також в позовній заяві ПАТ «Родовід банк».

Вказане судове рішення залишено без змін Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 02.03.2015, якою залишено без задоволення заяву про перегляд заочного рішення.

Вказане судове рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва 13 травня 2015 року в рамках провадження у справі № 22-ц/796/5667/2015.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії", п. 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

В Рішенні Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002 (п. 72 "В. Оцінка Суду") у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" зазначено наступне: "Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 §1, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів ("Брумареску проти Румунії", § 61)".

З урахуванням викладеного у №760/7376/15-ц відсутні підстави для повторного доказування кінцевого терміну повернення кредиту 27 лютого 2014 року.

У відповідності до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Частиною 5 статті 261 ЦК України визначено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Таким чином, з урахуванням кінцевого терміну повернення кредиту, що встановлений судовим рішенням, строк позовної давності вимогою про захист цивільного права або інтересу для визнання оспорюваного правочину недійсним не закінчив свій перебіг.

Суд також бере до уваги той факт, що Позивачка не має спеціальних правових знань та не була обізнана у чинному законодавстві у банківській сфері.

На моменту укладання 27.02.2008 р. кредитного договору № 37.3/СЖ-003.08.2 вимоги Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007 р. № 168 не були відомі Позивачці, а Відповідач 1 приховав відповідну інформацію від Позивачки.

Обставина порушення Банком охоронюваного законом інтересу Позивачки, а саме - недотримання правових приписів Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007 р. № 168 під час укладання 27.02.2008 р. кредитного договору № 37.3/СЖ-003.08.2, а також несправедливий зміст вказаного оспорюваного кредитного договору внаслідок не визначення обов'язкових умов для даної категорії договорів, стала відома Позивачці лише у зв'язку із оприлюдненням ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року (колегія суддів у складі: головуючого Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П., Журавель В.І., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.) у справі № 6-26251св14 за позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки і договору поруки.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином, недійсність кредитного договору від 27.02.2008 р. №37.3/СЖ-003.08.2 зумовлює недійсність договору іпотеки від 27.02.2008 р., що укладений між ОСОБА_2, як іпотекодавцем, та Відкритим акціонерним товариством «Родовід банк», як іпотекодержатлем.

Виходячи з наведеного суд дійшов висновку про доведеність вимог позивача, а тому вважає за необхідне задовольнити позов в повному обсязі.

Разом з цим, суд вважає таким, що не підлягає задоволенню заява Відповідача 1 про накладення арешту на предмет іпотеки, з посиланням на вимоги ст.1057-1 ЦК України. При цьому, судом враховано, що вказаною нормою доповнено ЦК України згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань» від 2 жовтня 2012 року № 5405-VI, який набрав чинності 04.11.2012 року. Цією статтею встановлено відповідальність іпотекодавця, яка не була передбачена на час укладення оспорюваного правочину.

Частинами 1, 2 статті 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Доводи Відповідача 1 про те, що суду слід взяти до уваги встановлені обставини законності оспорюваного правочину, що встановлені заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва 22 грудня 2014 року у справі № 760/22675/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 27.02.2008 р. № 37.3/СЖ-003.08.2, залишеним без змін Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 02.03.2015 та ухвалою Апеляційного суду міста Києва 13 травня 2015 року у справі № 22-ц/796/5667/2015, не підлягають врахуванню, оскільки предметом цього спору було невиконання умов кредитного договору від 27.02.200 8р. №37.3/СЖ-003.08.2 та стягнення заборгованості. Стягнення кредитної заборгованості за оскаржуваним договором - не дає підстав для висновку про встановлення рішенням Солом'янського районного суду міста Києва 22 грудня 2014 року у справі №760/22675/14-ц його чинності цього кредитного договору, оскільки виходячи із змісту рішення - правова оцінка цьому договору при вирішення цивільного спору не надавалась.

Враховуючи,задоволення позову, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 487 гривень 20 коп..

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-60, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 203, ст. 215ЦК України, ст.ст. 6, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» № 9 від 06.11.2009 року, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір № 37.3/СЖ-003.08.2 від 27.02.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк».

Визнати недійсним договір іпотеки від 27.02.2008 року, укладений між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» для забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань за кредитним договором №37.3/СЖ-003.08.2 від 27.02.2008 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на користь держави судовий збір в сумі 487 гривень 20 коп..

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: