Ухвала

іменем україни

12 серпня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євтушенко О.І., Горелкіної Н.А., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договорами позики,

за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 21 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договорами позики.

Посилалась на те, що за договорами позики вона передала відповідачці у борг, а саме: 25 березня 2005 року в розмірі 100 000 грн зі сплатою 1,5 % на місяць; 14 травня 2006 року - 50 000 грн зі сплатою 2 % на місяць; 18 серпня 2007 року - 50 000 грн зі сплатою 2,5 % на місяць; 10 січня 2008 року - 60 000 грн зі сплатою 2,5 % на місяць. З березня 2014 року ОСОБА_5 припинила виплачувати відсотки за користування коштами, борг не повернула, у зв'язку з чим позивачка просила стягнути з неї основну суму боргу в розмірі 260 000 грн та відсотки в сумі 36 750 грн.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 21 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму основного боргу в розмірі 260 000 грн та відсотки в розмірі 36 750 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 травня 2015 року рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 21 жовтня 2014 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 25 березня 2005 року в розмірі 110 500 грн та в цій частині ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка взятих на себе зобов'язань не виконала, грошові кошти отримані 25 березня 2005 року, 14 травня 2006 року, 18 серпня 2007 року та 10 січня 2008 року за укладеними з ОСОБА_4 договорами позики не повернула, правовими наслідками чого є стягнення з неї сум основного боргу та процентів за користування коштами у передбаченому у наданих на підтвердження укладення договорів позики розписках розмірі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 25 березня 2005 року в розмірі 110 500 грн, апеляційний суд виходив з того, що за вказаним договором відповідачка повернула кошти позивачу, про що свідчить розписка.

Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 було видано розписки про отримання від ОСОБА_4 грошових коштів: 25 березня 2005 року - 100 000 грн під 1,5 %; 14 травня 2006 року - 50 000 грн під 2%; 18 серпня 2007 року - 50 000 грн під 2,5%; 10 січня 2008 року - 60 000 грн під 2,5%.

Відповідно до висновків судово-почеркознавчої експертизи № 246 від 10 квітня 2015 року підписи та рукописні записи «ОСОБА_5» у розписках без дати (а.с. 66, 67) від імені ОСОБА_5 виконані ОСОБА_5.

Судом встановлено, що у розписках зазначено: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошові суми, які передаються, розмір процентів за користування ними та особистий підпис позичальника.

10 травня 2014 року ОСОБА_4 направлялися на адресу ОСОБА_5 вимоги про повернення боргу за вищевказаними договорами позики.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Дослідивши всі наявні в матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 25 березня 2005 року в розмірі 100 000 грн та 10 500 грн процентів за користування позикою, оскільки вищевказана сума боргу була повернута позивачці 30 грудня 2008 року, про що свідчить надана відповідачкою розписка. В іншій частині залишаючи рішення суду першої інстанції без змін апеляційний суд дійшов вірного висновку про стягнення отриманих у позику: 14 травня 2006 року 50 000 грн та процентів за період з 01 березня по 31 травня 2014 року у розмірі 1 000 грн, 18 серпня 2007 року - 50 000 грн та 1250 грн процентів за вищевказаний період, 10 січня 2008 року - 60 000 грн та 2 125 грн процентів за той самий період, оскільки взятих на себе за договорами позики зобов'язань щодо повернення боргу та сплати процентів відповідачка не виконала.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм процесуального права чи неправильно застосовано норми матеріального права.

Таким чином, перевіривши матеріали справи, доводи касаційної скарги, письмові заперечення на касаційну скаргу, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 21 жовтня 2014 року, в його не скасованій частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 травня 2015 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані, а доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 <nau://ukr/1618-15|st332> ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st337>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 21 жовтня 2014 року в його не скасованій частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договорами позики залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.І. Євтушенко

Н.А. Горелкіна

О.М. Ситнік