АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/1084/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 614/1186/14-ц Зеленькова Н.Г.
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Макарова Г.О.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Борівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2014 року у цивільній справі за позовом Кредитної спілки «КАРАТ» до ОСОБА_2, Приватного підприємства «Шанс Плюс» про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року позивач - Кредитна спілка «КАРАТ» (далі: КС «КАРАТ») звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 31 березня 2009 року на підставі відповідної заяви відповідачки ОСОБА_2, яка є членом кредитної спілки, про надання їй кредиту для розвитку підприємства, між сторонами був укладений Кредитний договір № 10868, згідно якого останній на умовах строковості, зворотності, платності, забезпеченості та цільового використання було надано кредит у розмірі 70 000,00 грн. з кінцевим строком його погашення 31 березня 2010 року та сплатою щомісячних відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 72% річних від суми залишку кредиту.

За умовами вказаного кредитного договору позичальниця ОСОБА_2 зобов'язалась погашати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами щомісячними платежами згідно з обумовленим сторонами графіком погашення кредитної заборгованості.

Крім того, сторони передбачили, що в разі прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитними коштами, цей кредит може бути визнаний кредитом з підвищеним ризиком із застосуванням процентної ставки в розмірі 144 % річних.

При цьому, з метою забезпечення виконання позичальницею ОСОБА_2 своїх договірних зобов'язань за Кредитним договором № 10868, між позивачем КС «КАРАТ» та відповідачем Приватним підприємством «Шанс Плюс» (далі: ПП «Шанс Плюс») був укладений Договір про взаємні обов'язки № 10868 від 31.03.2009 року, згідно якого останнє поручилося перед кредитором за виконання позичальницею у повному обсязі узятих на себе кредитних зобов'язань та взяло на себе відповідальність за їх невиконання в межах належної позичальниці заробітної платні.

Кредитна спілка свої договірні зобов'язання за Кредитним договором № 10868 від 31.03.2009 року виконала в повному обсязі, надавши позичальниці ОСОБА_2 кредит у вищезазначеному розмірі.

Однак, позичальниця ОСОБА_2 узяті на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування належним чином не виконувала, в зв'язку з чим виникла значна кредитна заборгованість, загальний розмір якої станом на жовтень 2009 року склав 87 168,78 грн. (70 000,00 грн. - прострочена заборгованість по тілу кредиту та 17 268,78 грн. - прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами), що стало приводом для звернення кредитної спілки з позовом до суду про стягнення з позичальниці ОСОБА_2 та її поручителя ПП «Шанс Плюс» існуючої кредитної заборгованості в примусовому порядку.

04 грудня 2009 року в процесі судового розгляду справи між сторонами було укладено мирову угоду, визнану ухвалою Борівського районного суду Харківської області від тієї ж дати, за умовами якої позичальниця ОСОБА_2 та її поручитель ПП «Шанс Плюс» зобов'язались до 28 січня 2010 року погасити існуючу заборгованість по тілу кредиту за Кредитним договором № 10868 від 31.03.2009 року в розмірі 70 000,00 грн. та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, нараховані станом на 28.01.2010 року, а кредитна спілка в свою чергу зобов'язалась здійснити перерахунок заборгованості по відсотках за зниженою процентною ставкою в розмірі 72 % річних на момент повного виконання кредитних зобов'язань.

Проте, позичальниця ОСОБА_2 знову ж таки не виконала свої кредитні зобов'язання, а також умови мирової угоди та частково погасивши кредитну заборгованість протягом січня-червня 2010 року, з 30 червня того ж року взагалі припинила здійснювати будь-які платежі.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що факт звернення кредитної спілки до суду за захистом своїх порушених прав у 2009 році не припиняє зобов'язань позичальниці ОСОБА_2 за Кредитним договором № 10868 від 31.03.2009 року та не зупиняє його дію, позивач - КС «КАРАТ» просив суд на підставі ст.ст. 553, 554, 1054 ЦК України стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ПП «Шанс Плюс» в солідарному порядку на його користь суму заборгованості за вказаним кредитним договором, яка складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 19 270,00 грн., а також заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 60 856,22 грн., нарахованих кредитором за період з 30.06.2010 року по 22.10.2014 року.

У судовому засіданні представник позивача - КС «КАРАТ» заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідачки ОСОБА_2 заявлені позивачем вимоги не визнав та заперечуючи проти їх задоволення, вказував на те, що сторони своєю мировою угодою від 04.12.2009 року визначили новий порядок та нові строки виконання грошових та інших зобов'язань, порядок забезпечення їх виконання та відповідальність за їх порушення, а тому з моменту укладення мирової угоди та визнання її судом фактично відбулася новація зобов'язань по кредитному договору, в зв'язку з чим обраний позивачем спосіб захисту своїх прав з посиланням на кредитний договір не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Крім того, наявність укладеної між сторонами мирової угоди від 04.12.2009 року, визнаної судом, є підставою для закриття провадження у справі відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 та ч. 3 ст. 206 ЦПК України.

Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2014 року позовні вимоги КС «КАРАТ» задоволено частково.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача КС «КАРАТ» суму заборгованості за Кредитним договором № 10868 від 31.03.2009 року, а саме: 60 856,22 грн. відсотків, нарахованих за користування позичальницею кредитними коштами за період з 30.06.2010 року по 22.10.2014 року.

У задоволенні заявлених КС «КАРАТ» позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь кредитної спілки заборгованості по тілу кредиту в розмірі 19 270,00 грн. судом першої інстанції відмовлено.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання судових витрат по справі.

Не погодившись із таким рішенням районного суду представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення, а провадження у справі закрити.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, не врахував мирової угоди, укладеної між сторонами 04.12.2009 року та визнаної судом, наявність якої є підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 та ч. 3 ст. 206 ЦПК України.

Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги й на те, що укладеною між сторонами мировою угодою визначено новий порядок та нові строки виконання грошових та інших зобов'язань, порядок та строки забезпечення їх виконання, порядок та строки нарахування процентів, відповідальність за невиконання зобов'язань, тощо, а відтак відбулася новація зобов'язань по Кредитному договору № 10868 від 31.03.2009 року, в зв'язку з чим обраний позивачем спосіб захисту своїх прав з посиланням на цей кредитний договір не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

16 березня 2015 року Борівським районним судом Харківської області ухвалено додаткове рішення у справі, яким суму заборгованості за Кредитним договором № 10868 від 31.03.2009 року, а саме: 60 856,22 грн. відсотків, нарахованих за користування позичальницею кредитними коштами за період з 30.06.2010 року по 22.10.2014 року, вирішено стягнути на користь позивача КС «КАРАТ» в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_2 та ПП «Шанс Плюс», як солідарних боржників.

Зазначене додаткове рішення суду першої інстанції сторонами цивільно-правового спору не оскаржене, а відтак це судове рішення на предмет його законності та обґрунтованості апеляційним судом не перевіряється.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 вересня 2015 року оскаржуване рішення Борівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2014 року в частині, що стосується позовних вимог КС «КАРАТ» про стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ПП «Шанс Плюс» на користь кредитної спілки заборгованості по тілу кредиту за Кредитним договором № 10868 від 31.03.2009 року в розмірі 19 270,00 грн., скасовано та провадження у цивільній справі в частині зазначених позовних вимог закрито на підставі ч. 1 ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення Борівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2014 року в іншій його частині у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3, та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема може бути: примусове виконання обов'язку в натурі.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Правовідносини з надання кредиту регулюються параграфом 2 главою 71 Цивільного кодексу України.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави «Позика, кредит, банківський вклад», якщо інше не встановлено параграфом 2 «Кредит» і не випливає із суті кредитного договору. Викладене міститься у статті 1054 Цивільного кодексу України.

За змістом положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня фактичного повернення позики.

Таким чином, проценти, визначені вказаною правовою нормою є платою за користування чужими грошовими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, тобто проценти за кредитним договором нараховуються до моменту повного погашення кредиту та виконання всіх передбачених договором грошових зобов'язань.

Обов'язок боржника сплачувати проценти за користування чужими грошовими коштами передбачений і ст. 536 ЦК України, яка має імперативний характер за виключенням правовідносин між фізичними особами.

Відповідно до коментованої статті за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов'язання - це остання стадія його існування, з закінченням якої первинний юридичний зв'язок між сторонами, обумовлений у конкретному зобов'язанні, втрачається.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Як встановлено по справі, 31 березня 2009 року між Кредитною спілкою «КАРАТ» та членом цієї спілки ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № 10868, згідно якого останній на умовах строковості, зворотності, платності, забезпеченості та цільового використання, було надано кредит у розмірі 70 000,00 грн. з кінцевим строком його погашення 31 березня 2010 року та сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

За умовами вказаного кредитного договору позичальниця ОСОБА_2 зобов'язалась погашати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами щомісячними платежами згідно з обумовленим сторонами графіком погашення кредитної заборгованості.

При цьому в п.п. 3.1, 5.1.9 сторони передбачили, що плата за користування кредитом (проценти) становить 72 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня надання кредиту.

У випадку прострочення сплати частини або всієї суми кредиту позичальниця зобов'язана сплатити нараховані проценти за користування кредитом, виходячи з фактичного строку користування кредитом, включаючи день його погашення.

Того ж дня, тобто 31.03.2009 року, з метою забезпечення виконання позичальницею ОСОБА_2 своїх договірних зобов'язань за вказаним кредитним договором між позивачем КС «КАРАТ» та відповідачем ПП «Шанс Плюс» був укладений Договір про взаємні обов'язки № 10868, згідно якого підприємство поручилося перед кредитором за виконання позичальницею у повному обсязі узятих на себе кредитних зобов'язань та взяло на себе відповідальність за їх невиконання в межах належної останній заробітної платні.

По справі також встановлено, що Кредитна спілка «КАРАТ» свої договірні зобов'язання за Кредитним договором № 10868 від 31.03.2009 року виконала в повному обсязі, надавши позичальниці ОСОБА_2 кредит у вищезазначеному розмірі.

Однак, позичальниця ОСОБА_2 узяті на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів за їх користування належним чином не виконувала, в зв'язку з чим станом на жовтень 2009 року виникла значна кредитна заборгованість за Кредитним договором № 10868 від 31.03.2009 року, загальний розмір якої склав 87 168,78 грн., з яких 70 000,00 грн. - прострочена заборгованість по тілу кредиту та 17 268,78 грн. - прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами, що стало приводом для звернення кредитної спілки до суду з позовом про стягнення з позичальниці ОСОБА_2 та її поручителя ПП «Шанс Плюс» існуючої кредитної заборгованості в примусовому порядку.

04 грудня 2009 року в процесі судового розгляду справи по суті заявлених КС «КАРАТ» позовних вимог між сторонами було укладено мирову угоду, визнану ухвалою Борівського районного суду Харківської області від тієї ж дати з закриттям провадження у справі, за умовами якої позичальниця ОСОБА_2 та її поручитель ПП «Шанс Плюс» зобов'язались до 28 січня 2010 року погасити існуючу заборгованість по тілу кредиту за Кредитним договором № 10868 від 31.03.2009 року в розмірі 70 000,00 грн. та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, нараховані станом на 28.01.2010 року, а кредитна спілка в свою чергу зобов'язалась здійснити перерахунок заборгованості по відсотках за зниженою процентною ставкою в розмірі 72 % річних на момент повного виконання кредитних зобов'язань.

Проте, позичальниця ОСОБА_2 свої кредитні зобов'язання, а також умови мирової угоди належним чином не виконала та частково погасивши кредитну заборгованість протягом січня-червня 2010 року, з 30 червня того ж року взагалі припинила здійснювати будь-які платежі.

Згідно розрахунку, наданого КС «КАРАТ», загальна сума нарахованих відсотків за користування позичальницею ОСОБА_2 кредитними коштами (залишок непогашеного кредитного боргу - 19 270,00 грн.) за період з 30.06.2010 року по 22.10.2014 року, причому за пониженою процентною ставкою, становить 60 856,22 грн. (а.с. 8-9).

Вказаний розрахунок представником відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не спростований та іншого розрахунку до суду останнім не представлено.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано задовольнив заявлені позивачем КС «КАРАТ» вимоги в частині, що стосується стягнення з відповідачки ОСОБА_2 на користь кредитної спілки заборгованості за Кредитним договором № 10868 від 31.03.2009 року, а саме: 60 856,22 грн. відсотків, нарахованих кредитором за користування позичальницею кредитними коштами за період з 30.06.2010 року по 22.10.2014 року.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, не врахував мирової угоди, укладеної між сторонами 04.12.2009 року та визнаної судом, наявність якої є підставою для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 та ч. 3 ст. 206 ЦПК України, то ці доводи апелянта були враховані судовою колегією, ухвалою якої, як зазначалося вище, оскаржуване рішення Борівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2014 року, ухвалене по справі в частині, що стосується позовних вимог КС «КАРАТ» про стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ПП «Шанс Плюс» на користь кредитної спілки заборгованості по тілу кредиту за Кредитним договором № 10868 від 31.03.2009 року в розмірі 19 270,00 грн., скасовано та провадження у цивільній справі в частині зазначених позовних вимог закрито.

Доводи ж апелянта про те, що наявність вищезазначеної мирової угоди є підставою для закриття провадження у справі в цілому, судова колегія оцінює критично та відхиляє за їх безпідставністю, оскільки мирова угода в цивільному процесі є одним із способів врегулювання спору між сторонами судової справи на основі взаємних поступок, в якій вони викладають прийнятний для них варіант вирішення спору в позасудовому порядку.

При цьому, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язань з укладенням сторонами мирової угоди, якщо про це прямо не зазначено в ній, а відтак мирова угода за відсутності її реального виконання сама по собі не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора (кредитодавця) права на отримання відсотків за користування кредитними коштами боржником, передбачених кредитним договором, до дня фактичного задоволення (повного розрахунку).

В даному ж випадку, як вбачається з мирової угоди, укладеної між сторонами спору та визнаної ухвалою Борівського районного суду Харківської області від 04.12.2009 року, ця мирова угода не передбачає припинення зобов'язальних правовідносин сторін, що випливають з Кредитного договору № 10868 від 31.03.2009 року, а лише встановлює порядок виконання цього договору на основі взаємних поступок шляхом досягнення відповідного компромісу (а.с. 5-7).

Крім того, вказаною мировою угодою не встановлювалось будь-якого іншого порядку нарахування процентів (відсотків) за користування позичальницею ОСОБА_2 кредитними коштами, ніж те передбачено умовами Кредитного договору № 10868 від 31.03.2009 року, а тому зазначена мирова угода ніяким чином не впливає на право кредитора - КС «КАРАТ» щодо отримання процентів (відсотків) за користування останньою кредитними коштами за період з 30.06.2010 року по 22.10.2014 року, тим більше, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з позичальниці ОСОБА_2 на його користь зазначених процентів не були предметом спору в 2009 році, в межах якого між сторонами була укладена мирова угода, яка визнана судом, а відтак відсутні передбачені п. 2. ч. 1 ст. 205 ЦПК України для закриття провадження у справі, в частині зазначених позовних вимог.

Безпідставними є й доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок укладення сторонами мирової угоди відбулася новація зобов'язань по Кредитному договору № 10868 від 31.03.2009 року, в зв'язку з чим обраний позивачем КС «КАРАТ» спосіб захисту своїх прав з посиланням на цей кредитний договір не відповідає нормам матеріального та процесуального права, оскільки як зазначалося вище, укладена між сторонами мирова угода будь-яким чином не впливає на право кредитора - КС «КАРАТ» щодо отримання процентів (відсотків) за користування позичальницею ОСОБА_2 кредитними коштами за період з 30.06.2010 року по 22.10.2014 року, а обов'язок останньої по сплаті цих процентів передбачений як ч. 1 ст. 1048 ЦК України та ст. 536 того ж Кодексу, так і умовами Кредитного договору № 10868 від 31.03.2009 року (п.п. 3.1, 5.1.9 Кредитного договору).

Інші доводи апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3, є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору, в оскаржуваній його частині не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в зазначеній частині.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Борівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2014 року, в оскаржуваній його частині, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: