Номер провадження: 22-ц/785/6272/15
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Черевка П.М.,

Суворова В.О.,

при секретарі Книгиницькому О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, визнання права сумісної власності подружжя на квартиру та її поділ,-

встановила:

У листопаді 2013 року позивач ОСОБА_4 (уточнюючи свої позовні вимоги) звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та просив визнати недійсним договір дарування, який був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 від 18 січня 2008 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю; визнати право власності по ? частини вказаної квартири за ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що спірна квартира була придбана за його кошти у 2000 році для сумісного проживання з відповідачкою. У період з 2001-2005 роки вона значно збільшилася у своєї вартості внаслідок трудових і грошових затрат на ремонтні роботи позивача, тому є об'єктом права спільної власності, ? частина якої належить ОСОБА_4, а договір дарування, укладений відносно вказаної квартири між відповідачкою та її сином ОСОБА_5 у 2008 році є фіктивним, так як його відчуження зроблено лише з наміром виключити майно з об'єктів спільної власності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 від 18.01.2008 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2.

В позовних вимогах про визнання права власності за ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 частково, суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування квартири АДРЕСА_3, який був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, є фіктивним, та вчинений без наміру створення правових наслідків , які обумовлювалися цим правочином, тому суд визнав його недійсним.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, та не спростовується сторонами, що рішенням Київського районного суду м Одесі від 05 червня 2013 року встановлений факт проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у період з 11 жовтня 2000 року по грудень 2008 року. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2013 року зазначене рішення суду залишено без змін.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст. 61 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно з договором купівлі-продажу № 2000-004 КЗ від 21.01.2000 року ОСОБА_6 придбала у власність квартиру АДРЕСА_3 (а.с.12-13, т.1).

Висновком № 1324/24 судової будівельно-технічної експертизи від 19.09.2014 року встановлено, що у період 2002-2005 років у квартирі АДРЕСА_3 проводились будівельні роботи, вартість яких відповідно до наданого договору, встановлює 459205 грн.; вартість будівельно-монтажних робіт та матеріалів згідно наданих документів встановлена у розмірі 673488 грн.; нормативно-розрахункова вартість робіт визначена експертом у розмірі 46334 грн., нормативно-розрахункова вартість будівельно-монтажних робіт, використаних матеріалів при проведенні робіт складає 208329 грн. Ринкова вартість квартири на 01.01.2001 року складала 14580 у.е., а на момент проведення експертизи 53160 у.е.(а.с.191-198, т.1).

У суді першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, які підтвердили, що ремонтні роботи у квартирі за період 2002-2005 рр. були проведені за кошти позивача, та з його особистою участю (а.с.130-132, т.1).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у період проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вартість спірної квартири значно збільшилась внаслідок спільних трудових та особистих грошових затрат позивача, а тому, відповідно до вимог ст. 62 СК України квартира АДРЕСА_3 може бути визнана об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом також було встановлено, що відповідно до договору дарування від 18.01.2008 року відповідачка ОСОБА_6 подарувала квартиру АДРЕСА_3 своєму синові ОСОБА_5 (а.с.48, т.1).

Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідачкою не надано доказів існування домовленості про визнання спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю, окремою приватною власністю ОСОБА_6.

Крім того, в матеріалах справи також відсутні докази, надання згоди ОСОБА_4 на відчуження вказаного майна.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Таким чином, аналізуючи усі зазначені вище обставини, колегія суддів, як і суд першої інстанції вважає, що зазначений договір дарування був укладений, з метою усунення квартири з числа об'єктів, що підлягають розподілу як сумісна власність, без наміру створення інших правових наслідків, про що свідчить як час укладення договору, так і той факт, що всі особи які були зареєстровані у вказаної квартирі (у тому числі позивач і відповідач) не були зняті з реєстрації.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо визнання договору дарування від 18.01.2008 року недійсним.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_4 вже звертався до суду з вимогами про визнання договору дарування недійсним, але йому було відмовлено, тому зазначене є підставою для відмови у задоволенні позову, колегія суддів до уваги не приймає з наступних підстав.

Так, дійсно, у листопаді 2009 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом про розподіл спільного майна подружжя. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.10.2013 року було залишено без змін рішення Київського районного суду 05.06.2013 року, яким було відмовлено у визнанні недійсним договору дарування спірної квартири та визнання за ОСОБА_4 право власності, на підставі того, що ОСОБА_4 заявляв вимоги про визнання права власності на майно, яке купував за свої кошти у 2000 році, а діючий на той момент Кодекс про шлюб та сім'ю України не передбачав можливість поділу майна осіб, які проживали однією сім'єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_4 зазначив інші підстави визнання квартири сумісною власністю, а саме - збільшення її вартості у період 2002-2005 років, тому данні правовідносини регулюються Сімейним Кодексом України, які набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що усі зазначені обставини судом першої інстанції при ухвалені рішення були враховані, суд надав належну оцінку доказам та ухвалив законне, обґрунтоване рішення, яке скасуванню не підлягає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

В.О. Суворов

П.М. Черевко