Справа № 203/2437/15-ц
Провадження № 2/0203/866/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2015 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Єдаменка С.В.,

при секретарі Заярній А.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3

відповідача та представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог приватне підприємство «Авеню» про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

22 квітня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про відшкодвання моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивував тим, що у Всеукраїнській газеті «Ліца» (реєстраційне свідоцтво КВ № 6285 від 04.07.2002 р.) в № 49 (863) від 20 червня 2012 р. було здійснено публікацію статті «Про лицедія ОСОБА_5 та діяння ОСОБА_6. Або навпаки», автором якої була відповідач ОСОБА_2 Вказана стаття містила відомості про те, що:

Комерційний банк «Причорномор'я» був «розкрадений» та ОСОБА_5 є причетним до цього; що ОСОБА_5 є причетним до конвертаційних центрів, тобто до діяльності фіктивних підприємств, через які відбувається ухилення від сплати податків;

ОСОБА_5 є причетним до фірми «Кортес», яка є «конвертаційним центром»;

до усіх вищенаведених дій причетні виключно євреї, окрім «самих чесних», до яких ОСОБА_5 не належить;

Мойсей (Моше Рабейну) вождь та законодавець єврейського народу, пророк та перший священний автор, пророк в іудеїв, християн та мусульман «заривав в пустелях» чуже добро;

Євреї (новоявлені мойсеї) взагалі, та ОСОБА_5 зокрема обкрадають український народ, «зариваючи його гроші «в пустелях», та даючи з цих грошей хабар українським чиновникам: співробітникам податкової адміністрації, працівникам СБУ, прокурорам та слідчим.

Рішеннням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року у цивільній справі № 203/8510/13-ц, яке набрало законної сили, ці відомості були визнані такими, що не відповідають дійсності. Через публікацію таких тверджень позивач зазнав моральної шкоди, яка повязана з тим, що невизначена кількість людей дізналась про нього, бізнесмена та громадського діяча, негативну інформацію, яку він був змушений спростовувати, відповідаючи на численні запитання з приводу публікації. Крім того, позивач, за його твердженням втратив сон, отримав психічний розлад, який був змушений лікувати у спеціалістів. Моральну шкоду, заподяіну публікацією відповідача ОСОБА_2 позивач оцінює в 99 999 грн.

Позивач також вважає, що Всеукраїнська газета «Ліца» несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду, оскільки допустила розміщення вказаної публікації. Через те, що редакція цієї газети не має статусу юридичної особи, позов предявлено до засновника газети ОСОБА_4 Позивач просить стягнути з неї моральну шкоду в розмірі 1 грн.

Представники позивача в судовому засідання позов підтримали, просили його задовольнити, вказували, що всі факти по справі вже встановлені рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року і тому не підлягають повторному доказуванню.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засідання проти позову заперечував, вказував на недоведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди фактом публікації статті «Про лицедія ОСОБА_5 та діяння ОСОБА_6. Або навпаки», відсутність належного обґрунування розміру моральної шкоди. Представник відповідача звертав увагу суду, що вказана стаття містить негативну інформацію про позивача, проте лише певна частина визнана недостовірною, тому навіть якщо припустити, що стаття завдала страждань позивачу, немає підстав вважати, що ці переживання повязані саме з твердженнями, які не відповідають дійсності. Також представник відповідача посилався на свободу вираження поглядів і неможливість притягнення до відповідальності за розповсюдження оціночних суджень, вважав, що позивачем вже здійснено захист його прав шляхом отримання позитивного рішення суду про спростування відомостей, визнаних недостовірними, робилося посилання на пропуск позивачем спеціального строку позовної давності у справах цієї категорії. Представником відповідача також надано письмові заперечення, які, серед іншого, містили обґрунтування незгоди з рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечувала, вказуючи, що вона не є належним відповідачем у справі, оскільки підготовкою видання до виходу в світ займається видавець, крім того, вина Всеукраїнської газети «Ліца» у розміщенні недостовірних відомостей відсутня через те, що стаття «Про лицедія ОСОБА_5 та діяння ОСОБА_6. Або навпаки» друкувалась в порядку права на відповідь, гарантованого Цивільним кодексом України.

Представник третьої особи без самостійних вимог приватного підприємства «Авеню» проти задоволення позову до ОСОБА_4 заперечував, вказуючи, що вона не є належним відповідачем у справі, оскільки видавцем газети на час виходу статті було саме це підприємство.

Вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлюючи фактичні обставини справи суд виходить з приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року у цивільній справі № 203/8510/13-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, Всеукраїнської газети «Ліца» про захист честі та гідності, було встановлено, що у статті відповідача ОСОБА_2 «Про лицедія ОСОБА_5 та діяння ОСОБА_6. Або навпаки», яка була надрукована у Всеукраїнській газеті «Ліца» (КВ № 6285 від 04.07.2002 р.) в № 49 (863) від 20 червня 2012 р., містились твердження про те, що:

Комерційний банк «Причорномор'я» був «розкрадений» та ОСОБА_5 є причетним до цього; що ОСОБА_5 є причетним до конвертаційних центрів, тобто до діяльності фіктивних підприємств, через які відбувається ухилення від сплати податків;

ОСОБА_5 є причетним до фірми «Кортес», яка є «конвертаційним центром»;

до усіх вищенаведених дій причетні виключно євреї, окрім «самих чесних», до яких ОСОБА_5 не належить;

Мойсей (Моше Рабейну) вождь та законодавець єврейського народу, пророк та перший священний автор, пророк в іудеїв, християн та мусульман «заривав в пустелях» чуже добро;

Євреї (новоявлені мойсеї) взагалі, та ОСОБА_5 зокрема обкрадають український народ, «зариваючи його гроші «в пустелях», та даючи з цих грошей хабар українським чиновникам: співробітникам податкової адміністрації, працівникам СБУ, прокурорам та слідчим.

Вказані твердження визнані судом такими, що не відповідають дійсності та паплюжать честь, ділову репутацію, людську та національну гідність ОСОБА_5, оскільки звинувачують його особисто та весь єврейський народ, до якого він належить, у вчинені дій, які є протиправними згідно діючого законодавства України та аморальними з точки зору загальнолюдського світогляду.

Крім того, у зазначеному судовому рішенні суд погодився з твердженнями позивача про те, що вказані вище висловлювання про Моісея та євреїв, допущені відповідачем ОСОБА_2 у згаданій вище статі, ображають релігійні почуття громадян України євреїв, християн та мусульман, для яких Моісей є дуже поважною особою, з якою безпосередньо розмовляв сам Бог.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року у цивільній справі № 203/8510/13-ц, залишене без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2014 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року, набрало законної сили.

Таким чином, вищенаведені обставини суд вважає встановленими.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно ч. 1 ст. 270 Цивільного кодексу України фізична особа, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст. 275 Цивільного кодексу України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України (яка знаходиться у главі 3 цього Кодексу) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ст. 280 Цивільного кодексу України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно ч.1 ст. 31 Закону України «Про інформацію» у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.

Таким чином, особа, якій було заподіяно моральної шкоди, внаслідок порушення її права на повагу до гідності та честі. Оскільки, як було встановлено рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року у цивільній справі № 203/8510/13-ц, автором статті «Про лицедія ОСОБА_5 та діяння ОСОБА_6. Або навпаки» є відповідач ОСОБА_2, вона є особою, відповідальною за заподіяння моральної шкоди, завданої наявними у статті недостовірними відомостями про позивача.

Оцінюючи доводи представника відповідача ОСОБА_2 про те, що спірні твердження є оціночними судженнями і не можуть бути підставою для стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Спірні твердження у статті «Про лицедія ОСОБА_5 та діяння ОСОБА_6. Або навпаки» не можуть розглядатись як оціночні з огляду на те, що вони містять твердження про конкретні факти: начебто, причетність позивача до розкрадання банку «Причорноморя», до діяльності «конвертаційних центрів», до фірми «Кортес», яка є «конвертаційним центром». Ці твердження не містять критики чи оцінки дій, а мають формувати у читача статті впевненість у вказаних обставинах, як таких, що дійсно мали місце.

З огляду на вказане, немає підстав для звільнення відповідача ОСОБА_2 від відповідальності за заподіяння моральної шкоди з посиланням на положення ст. 30 Закону України «Про інформацію»

Щодо посилань представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на пропуск позивачем строку позовної давності, суд відзначає, що відповідно до п. 2 ч. 2. ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується до вимог про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. Спеціального строку позовної давності для вимог про відшкодування моральної шкоди, навіть якщо така шкода повязана з поширенням недостовірних відомоcтей про особу, законодавство України не містить, у звязку з чим заперечення представника відповідача в цій частині не заслуговують на увагу.

Так само, не можуть бути взяті до уваги твердження представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 про те, що позивачем вже здійснено захист його прав шляхом отримання позитивного рішення суду про спростування відомостей, визнаних недостовірними, оскільки як зазначено в абз. 1 п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

В той же час, чинним законодавством не передбачено, що здійснення одного способу захисту особистих немайнових прав, виключає застосування інших, тому суд приходить до висновку, що вимоги про спростування недостовірної інформації не виключають можливості предявлення самостійних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням такої інформації.

З тих самих мотивів судом було залишене без задоволення клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі за п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, яке ним було заявлене з посиланням на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 122, п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України у відкритті провадження за позовною заявою має бути відмовлено, а якщо провадження було відкрито воно підлягає закриттю, якщо є рішення суду між тими ж сторонами, про той самий предмет, і з тих самих підстав. Проте предмет позову у цивільних справах № 203/8510/13-ц та № 203/2437/15-ц різний: у першій йшлося про захист честі й гідності шляхом спростування відомостей у статті, а у другій про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням цих відомостей.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, а також може відшкодовується грішми. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд вважає доведеним факт заподіяння моральної шкоди у звязку з поширенням стосовно позивача відомостей, які не відповідають дійсності і принижують його честь та гідність, оскільки ці відомості сталі відомі широкому колу читачів Всеукраїнської газети «Ліца», мають негативний характер.

Оцінюючи твердження позивача, що внаслідок публікації статті «Про лицедія ОСОБА_5 та діяння ОСОБА_6. Або навпаки» він втратив сон, отримав психічний розлад, який був змушений лікувати у спеціалістів, суд виходить з того, що вказана стаття має в цілому негативний зміст стосовно позивача, при тому лише окремі твердження в ній були визнані рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року такими, що не відповідають дійсності. При цьому немає обєктивних підстав вважати, що позивач зазнав душевних страждань виключно через публікацію саме недостовірних тверджень, а не всього матеріалу. Також слід зазначити, що окремі недостовірні твердження не ображають персонально позивача, а стосуються широкого кола осіб (зокрема, відносно дій Моісея, єврейської нації в цілому), тому немає підстав розглядати їх як такі, що завдали глибокого душевного болю саме позивачу.

Суд також приймає до уваги пояснення відповідача ОСОБА_4, що після ухвалення рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2014 року, позивачем не вживались заходи щодо фактичної публікації спростування недостовірних відомостей про нього.

Інші твердження представників позивача щодо розміру заподіяної моральної шкоди не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності і справедливості суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача моральну шкоду в розмірі 2 000, 00 грн.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог до ОСОБА_4 суд виходить з наступного.

Згідно п.п. 2, 3, 10 ст. 32 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» у кожному випуску друкованого засобу масової інформації повинні міститися вихідні дані про засновника (співзасновників); прізвище та ініціали редактора (головного редактора); видавця (співвидавця).

З вихідних даних Всеукраїнської газети «Ліца» (реєстраційне свідоцтво КВ № 6285 від 04.07.2002 р.) № 49 (863) від 20 червня 2012 р., що не були спростовані в ході судового засідання, вбачається, що засновником та головним редактором видання на час виходу спірної статті була відповідач ОСОБА_4, а видавцем приватне підприємство «Авеню».

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 21 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації за дорученням засновника (співзасновників) здійснює редакція або інша установа, що виконує її функції. Редакція друкованого засобу масової інформації набуває статусу юридичної особи з дня державної реєстрації, яка здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

Оскільки Всеукраїнська газета «Ліца» не має редакції як самостійної юридичної особи, належним відповідачем у справі, повязаної з розміщеними в ній публікаціями є особа, відповідальна за вихід видання в світ.

З урахуванням правових позицій висловлених у п. 9 постанови Пленуму Верхового Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідачами у спорах, повязаних з інформацією, опублікованою в засобах масової інформації, належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» видавцем друкованого засобу масової інформації може виступати суб'єкт підприємницької діяльності, який здійснює функції матеріально-технічного забезпечення видання друкованого засобу масової інформації, на підставі пред'явлення засновником (співзасновниками) свідоцтва про його державну реєстрацію і укладеного між ними договору.

При таких обставинах суд вважає, субєктом, відповідальним за вихід Всеукраїнської газети «Ліца» в світ є приватне підприємство «Авеню».

При цьому суд враховує, що згідно ч. 4 ст. 23 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» редактор (головний редактор) керує діяльністю редакції в межах повноважень, визначених її статутом, представляє редакцію у відносинах із засновником (співзасновниками), видавцем, авторами, державними органами, об'єднаннями громадян і окремими громадянами, а також у суді і третейському суді та несе відповідальність за виконання вимог, що ставляться до діяльності друкованого засобу масової інформації, його редакції відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України. Таким чином, вказана норма закону, хоча і покладає на редактора (головного редактора) обовязок щодо забезпечення виконання вимог законодавства, вона не містить припису про те, що редактор (головний редактор) є особою, що персонально несе матеріальну відповідальнність за дії чи бездіяльність видання перед третіми особами.

Отже суд приходить до висновку, що ОСОБА_7 є неналежним відповідачем у справі, що є підставою для відмові у позові у відповідній частині.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки судовий збір за вимогами про відшкодування моральної шкоди у справах про захист честі, гідності та ділової репутації розраховується пропорційно до розміру позовних вимог, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, що складає 100 грн. 00 коп.

Керуючись, ст. 32 Конституції України, ст. 31 Закону України «Про інформацію», Законом України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», ст.ст. 23, 270, 275, 280 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 212,215 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_5, номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої публікацією статті «Про лицедія ОСОБА_5 та діяння ОСОБА_6. Або навпаки» в Всеукраїнській газеті «Ліца» (реєстраційне свідоцтво КВ № 6285 від 04.07.2002 р.) в № 49 (863) від 20 червня 2012 р. 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 100 (сто) грн. 00 коп., а всього 2 100 (дві тисячі сто) грн. 00 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 223 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 16.10.2015 року.

Суддя С.В. Єдаменко