Номер провадження: 22-ц/785/7256/15
Головуючий у першій інстанції Погрібний С. О.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Виноградової Л.Є.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2015 року у цивільній справі за поданням головного державного виконавця другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Одеській області Щербакова Ю.С. про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресбуд»,

встановила:

Головний державний виконавець Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Щербаков Ю.С. (далі - Другий Приморський ВДВС ОМУЮ) звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, - керівника ТОВ «Прогресбуд», посилаючись на наступне.

У провадженні головного державного виконавця Другого Приморського ВДВС ОМУЮ відкрито провадження з приводу виконання виконавчого листа 1512/14301/2012, який видано Київським районним судом м. Одеси 28 листопада 2014 року, про стягнення з ТОВ «Прогресбуд» на користь ОСОБА_5 суми коштів у розмірі 936 500,64 грн.

Актом головного державного виконавця від 11 березня 2015 року, за результатами виходу за адресою місцезнаходження боржника, встановлено, що боржника за адресою: м. Одеса, вул. Приморська, 49, не знайдено, можливе місцезнаходження ТОВ «Прогресбуд» невідоме.

ОСОБА_3 є керівником ТОВ «Прогресбуд», про що свідчить відповідь ГУ статистики в Одеській області від 02.03.2015 року.

Заявник подання посилався на те, що враховуючи ухилення боржника від добровільного виконання виданого судом виконавчого документу, існування простроченого зобов'язання, існує необхідність передбачити можливість ухилення вказаної особи від виконання своїх зобов'язань шляхом виїзду за межі України, що ускладнить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2015 року зазначене подання Другого Приморського ВДВС ОМУЮ було задоволено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 ставить питання про скасування зазначеної ухвали, із постановленням нової - про відмову у задоволенні подання у повному обсязі, посилаючись на те, що ухвала суду постановлена із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно п. 18 ч. 3. ст. 11 Закону України № 606-XIV «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов'язання за рішенням.

Постановляючи оскаржувану увалу, суд першої інстанції виходив із того, що директор ТОВ «Прогресбуд» ОСОБА_3 ухиляється від виконання рішення Київського районного суду м. Одеси, на підставі якого 28 листопада 2014 року тим же судом було видано виконавчий лист № № 1512/14301/2012 про стягнення з ТОВ «Прогресбуд» на користь ОСОБА_5 суми коштів у розмірі 936 500,64 грн.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Вирішуючи питання про те, чи є підстави для встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за судовим рішенням, суду належить з'ясувати, чи підтверджується факт ухилення керівника боржника-юридичної особи від виконання судового рішення.

Так, відповідно до листа Верховного Суду України від 01.02.2013 року: «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», за змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

У судовій практиці постає питання про визначення поняття «ухилення» боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, оскільки в Законі України «Про виконавче провадження» його значення не розкрито.

Згідно ст. 90 вищевказаного Закону передбачена відповідальність за невиконання законних вимог державного виконавця та порушення вимог цього Закону.

З огляду на значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», то слід дійти висновку, що з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Тобто, відповідно до положення ч. 2 cт. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Оскільки, відповідно до ч.2 ст. 377-1 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати її принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів визначається судом. У судовій практиці трапляються приклади мотивування судових рішень про обмеження права лише двома складовими: наявністю статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу в добровільному порядку, що зумовлюють необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчих документів.

Таким чином, один лише факт невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Крім того, на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

У зв'язку із цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, останні не містять жодних доказів того, що директор ТОВ «Прогресбуд» ОСОБА_3 навмисно і свідомо здійснює дії, які б свідчили про його ухилення від виконання судового рішення.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що копія постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 46485481 від 10.02.2015 року (а.с. 6) не направлялась до ТОВ «Прогресбуд», оскільки матеріали справи не містять доказів отримання зазначеного процесуального документу ТОВ «Прогресбуд». Копія супровідного листа від 11.02.2015 року, вих. № 1882, вищезазначених висновків суду не спростовує.

Докази отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження та інших документів відсутні також і в матеріалах виконавчого провадження ВП № 46485481, що знаходяться в Другому Приморському ВДВС ОМУЮ, з якими представник ОСОБА_3 ознайомився 23.07.2015 року.

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Зазначені обставини свідчать про те, що боржник - ТОВ «Прогресбуд», а також його директор ОСОБА_3 не були обізнані про існування виконавчого провадження щодо виконання рішення Київського районного суду м. Одеси, на підставі якого 28 листопада 2014 року тим же судом було видано виконавчий лист № № 1512/14301/2012 про стягнення з ТОВ «Прогресбуд» на користь ОСОБА_5 суми коштів у розмірі 936 500,64 грн.

Крім викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ТОВ «Прогресбуд» не мало фактичної можливості виконати виконавчий лист № 1512/14301/2015, виданий Київським районним судом м. Одеси 28.11.2014 року, оскільки у ТОВ «Прогресбуд» відсутнє будь-яке майно.

Зазначене підтверджується постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві від 02.06.2015 року, якою було встановлено, що згідно довідки ДПІ за боржником відкриті розрахункові рахунки в банках, на які державним виконавцем було накладено арешт, але грошові кошти на них або відсутні або накладено попередній арешт. Згідно довідки ДАІ за боржником транспортні засоби не зареєстровані. Згідно довідки ДРГІВНМ за боржником нерухоме майно не зареєстровано, у зв'язку з чим виконати вимоги виконавчого документу на теперішній час не представляється можливим (а.с.63).

Також матеріали виконавчого провадження ВП № 46485481 містять платіжні вимоги з відповідними застереження банків про їх повернення без виконання.

Крім того, матеріали справи містять достатньо доказів того, що все рухоме та нерухоме майно, поточні рахунки в банках ТОВ «Прогресбуд» заарештовані на підставі інших виконавчих проваджень.

З огляду на викладене, в діях та/або бездіяльності директора ТОВ «Прогресбуд» ОСОБА_3 не вбачається ухилення від виконання ним зобов'язань, покладених на ТОВ «Прогресбуд» щодо виконання виконавчого листа № 1512/14301/2015, виданого Київським районним судом м. Одеси 28.11.2014 року.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала зазначеним вимогам не відповідає, доводи апеляційної скарги її повністю спростовують, ухвалу постановлено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні подання головного державного виконавця Другого Приморського ВДВС ОМУЮ Щербакова Ю.С. відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312, ст.ст. 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 червня 2015 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні подання головного державного виконавця другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Головного управління юстиції в Одеській області Щербакова Ю.С. відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко