ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2015 року Справа №174/734/15-ц

п/с № 2/174/317/2015

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області,

в складі: головуючого судді Шаповала Г.І.

при секретарі Пелипас Н.І.

з участю: представника відповідача Селецького А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Вільногірську, Дніпропетровської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Вільногірської міської ради, Дніпропетровської області, про визнання права користування житловим приміщенням, третя особа у справі: Комунальне підприємство «Жилсервіс» Вільногірської міської ради Дніпропетровської області,

У С Т А Н О В И В:

Згідно позову, що надійшов до суду 12.08.2015 р., позивач зазначив, що з січня 2013 року, він проживав однією сім'єю зі своєю тіткою, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартирі АДРЕСА_1.

Зазначена квартира розташована на п'ятому поверсі п'ятиповерхового будинку, складається з однієї житлової кімнати розміром - 17,6 кв.м., та підсобним приміщень (загальна площа зазначеної квартири - 31,6 кв.м.), та належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Вільногірська, в особі відповідача, Вільногірської міської ради Дніпропетровської області.

20.08.2013 року ОСОБА_3 уклала договір найму вищезазначеного житлового приміщення № 7153 з третьою особою, Комунальним підприємством «Жилсервіс» Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, до цього у неї був договір найму на це саме житло від 03.02.1986 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3 - померла.

Під час свого життя, 26.12.2013 року, ОСОБА_3 склала на його ім'я заповіт, у якому зробила розпорядження відносно всього свого майна на час смерті. Після смерті ОСОБА_3, він, вважаючи, що ОСОБА_3 за життя приватизувала вищевказану квартиру, звертався до органу нотаріату, та до Вільногірського міського суду, стосовно визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування, однак, його вимоги були відхилені, оскільки з'ясувалося, що ОСОБА_3 спірну квартиру за свого життя не приватизувала. У свою чергу, він вважає, що за життя ОСОБА_3 був членом її сім'ї, спільно з ОСОБА_3 користувався спірною квартирою, тобто постійно проживав у ній, що у свою чергу є підставою для визнання за ним права користування спірною квартирою і після смерті ОСОБА_3, приймаючи до уваги наступне.

Згідно правової позиції висловленої у постанові ВСУ від 11.07.2012 року у справі № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом з наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (чч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР).

Відсутність у нього реєстрації місця проживання у спірній квартирі не може бути підставою відмови йому у його праві користування спірною квартирою, приймаючи до уваги, що пункт 15 постанови Пленуму ВСУ від 01.10.1996 р. N. 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", яким встановлено, що - При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність реєстрації (прописки) самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, згідно ч.2. ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" - реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі "Мак Кенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, п.41 50, Справа "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року).

Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.04 р. в справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00, встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його статусу, є достатньою підставою для того щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції. Доказами правомірності його позову є: договір найма спірного житла, заповіт на його ім'я, свідоцтво про смерть ОСОБА_3, показання свідків, про виклик яких він надасть окрему заяву, та інше.

Згідно пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Згідно ч. 4 п 7 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Відповідно до п. п. 3,4,5,6 ст. 119 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, ціну позову щодо вимог майнового характеру, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину.

За змістом зазначеної норми, саме позивач обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини.

ЦПК не вимагає від позивача правового обґрунтування позову (посилання на норму права, яка регулює спірні правовідносини). Сама по собі відсутність у позовній заяві чи додатках до неї доказів на підтвердження позовних вимог не перешкоджає розгляду справи, оскільки є підставою для відмови в задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною.

Конституція України у ч. 1 ст. 55 гарантує кожному, що його права і свободи захищаються судом.

Цей принцип також відображений в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року № 9 - З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку.

Згідно правових позицій Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі про досудове врегулювання спорів свідчать про те, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Верховний Суд України в своєму листі від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» вказав: «вимоги ст. 16 ЦК і ст. 4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту...

Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв'язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.» Такий підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК України знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 р. у справі N 6- 20цс11.

Керуючись ст.ст.3, 16, 109 ЦК України, ст.ст.64, 65 ЖК УРСР, ст. 3 СК України, позивач прохає, визнати його членом сім'ї покійної ОСОБА_3 за її життя, та відповідно визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1, після смерті її наймача ОСОБА_3.

В судове засідання позивач не з'явився та надав заяву про розгляд справи за його відсутності з участю його представника. Разом з тим, раніше, в судовому засіданні, позивач свій позов підтримав в повному обсязі та пояснив, що тітка, ОСОБА_3, є рідною сестрою його батька. У неї був син ОСОБА_7, який помер в Росії. Тітка пенсіонерка і він спільно проживав з нею однією сім'єю, вони вели спільне господарство. Проживати у тітки став за її пропозицією, із-за сімейних конфліктів в своїй сім'ї, його дружина та дорослий син мешкають у належному йому на праві власності будинку АДРЕСА_2. Чому він не зареєструвався за місцем проживання у тітки пояснити затрудняється, але думав, що він буде проживати, поки не примириться з дружиною. У своєму власному будинку значаться зареєстрованими тільки він його дружина та син, ніхто не стоїть в черзі на поліпшення житлових умов. Після смерті тітки він оплачував по її квартирі постачання електроенергії та газу. Коли буде визнане його право користування квартирою, він оплатить всі комунальні послуги.

Представник позивача, ОСОБА_8, який не обмежений в його повноваженнях, в судове засідання також не з'явився та надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що при винесенні рішення у зазначеної вище справі він прохає врахувати наступне. Як підтверджено показаннями свідків, ОСОБА_2 проживав однією сім'єю зі своєю тіткою, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартирі АДРЕСА_1, на час смерті його тітки, та проживає після смерті тітки.

При цьому з показань свідків можливо зробити висновок, що проживати з ОСОБА_3 у спірній квартирі ОСОБА_2 став після смерті чоловіка останньої у 2012 році, що співпадає з поясненнями позивача, що у спірну квартиру він вселився як член сім'ї наймача взимку 2013 року. Те, що ОСОБА_2 користується спірною квартирою після смерті її наймача, ОСОБА_3, підтверджується також квитанціями у кількості 4 штук, про сплату житлово-комунальних послуг на ім'я ОСОБА_3, зробленими вже після її смерті, у серпні, грудні 2014 року, серпні, вересні 2015 року.

Відсутність у ОСОБА_2 реєстрації місця проживання у спірній квартирі не може бути підставою відмови йому у праві користування спірною квартирою, приймаючі до уваги пункт 15 постанови Пленуму ВСУ від 01.10.1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", яким встановлено, що - При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно браті до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність реєстрації (прописки) самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 30 січня 2013 року в справі №аб-125цс12 зазначено, що факт реєстрації осіб, який здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не пов'язується з вирішенням питання щодо права осіб на житло.

Відповідно до «Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року» від 01.07.2013 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими до врахування в цьому спорі, виходячи з аналізу змісту ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає. Відповідно до зазначених правових норм постійність проживання не обмежено будь-яким часом; особа може мати декілька місць проживання. Те, що позивачу на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок у іншому населеному пункту Дніпропетровської області, також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки спір йде про житло у м. Вільногірську, а в цьому населеному пункту іншого житла крім спірної квартири у позивача не має.

Крім цього, ст. 33 Конституції України гарантує кожному, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, а в свою чергу ст. 41 Конституції України, встановлює, що громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Умови користування житлом яке знаходиться в комунальної власності (спірна квартира) вказані в Житловому кодексу України. В ч.1 ст.64 ЖК України зазначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Згідно ч.1 ст. 106 ЖК України, право на визнання його наймачем в разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача.

Таким чином законодавство України, яке регулює відношення найму житла яке знаходиться в комунальній власності, не співвідносить право на такий найм з обов'язковістю наймача не мати у власності інше житло.

Статтею 10 ЦК України визначено, що чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Частиною другою цієї статті визначено, коли у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11).

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачає, що кожний має право на повагу до його житла.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2004 р. в справі «Прокопович проти Росії», № 58255/00, встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його статусу, є достатньою підставою для того щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції. Поняття «житло» в сенсі ст. 8 Конвенції є автономним поняттям і містить не тільки житло, в якому громадянин зареєстрований, але і в якому він фактично проживає. Житло - це автономна концепція, яка не залежить від класифікації в національному праві.

Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07. На підставі викладеного прошу задовольнити позов ОСОБА_2 у повному обсязі, та врахувати зміст цієї заяви, як його промову у судових дебатах.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що спірна квартира є комунальною власністю. Позивач за час проживання не зареєструвався в спірній квартирі, право користування квартирою не обгрунтував, має сім'ю та у власності житловий будинок, незрозуміло, як він проживав у тітки, працюючи у м. Дніпродзержинську та маючи сім'ю. Підстав для визнання позивача членом сім'ї його тітки немає. Заяв тітки стосовно реєстрації позивача в її квартирі не було.

Третя особа у справі надала заяву про розгляд справи за відсутності її представника та про прийняття рішення на розсуд суду.

Із показань свідка ОСОБА_9, сусідки ОСОБА_3, витікає, що вона добре знає племінника ОСОБА_3, ОСОБА_2, який ще за життя ОСОБА_3 та її чоловіка часто приїздив до них. Деякий час ОСОБА_3 та її чоловік жили в селі у ОСОБА_2. ОСОБА_2 привозив до них продукти. Коли помер чоловік ОСОБА_3 взимку 2012 р., то ОСОБА_2 оплатив його лікування в лікарні та оплатив і організував похорони в с. Правобережному. ОСОБА_3 була там всі 9 днів. Після цього ОСОБА_2 став часто приїзжати до ОСОБА_3 Коли ОСОБА_3 потрапила в лікарню, то вона, свідок, подзвонила ОСОБА_2 і він приїхав зранку, повернув їй, свідку, гроші за ліки - 500 грн., потрачені нею на ліки для ОСОБА_3, а також купив ще ліків. Через деякий час ОСОБА_3 померла в лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2. Вона, свідок, знову викликала ОСОБА_2, який оплатив і організував похорони в с. Правобережному чи Бородаївці. ОСОБА_2 доглядав за ОСОБА_3 після смерті її чоловіка, возив продукти та проживав з нею. ОСОБА_3, до того, як потрапила в лікарню, розповідала їй, що приступила до приватизації квартири, яку оформить на ОСОБА_2, який похоронив чоловіка та поставив пам'ятник.

Із показань свідка ОСОБА_11 витікає, що вона добре знає ОСОБА_2 та ОСОБА_3, так як вони являються родом із одного села. В ІНФОРМАЦІЯ_3 помер чоловік ОСОБА_3, ОСОБА_2, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 Після смерті чоловіка ОСОБА_3, ОСОБА_2 став проживати з тіткою. І тітка і її чоловік поховані в с. Правобережному. Організовував і оплачував похорони ОСОБА_2, також він оплачував лікування тітки в лікарні. Вона, свідок, спілкувалася з ОСОБА_3, і остання говорила що ОСОБА_2 проживає в неї. Вона, свідок, не часто, але приходила до ОСОБА_3 і бачила там ОСОБА_2. Приходила тому, що вони всі з одного села і спілкувалися між собою.

Із показань свідка ОСОБА_12 витікає, що вона знає ОСОБА_2, оскільки знайома з ОСОБА_9, яка проживає по-сусідству з ОСОБА_3, до якої він часто звертався, щоб надати допомогу ОСОБА_3 та її чоловікові, ОСОБА_2. В ІНФОРМАЦІЯ_3 помер чоловік ОСОБА_3 і ОСОБА_2 звертався до неї, свідка, щоб вона, як повар, допомогла готувати поминальний обід, і вона це робила в с. Правобережному. В ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 Приблизно, з листопада 2014 року і до цих пір ОСОБА_2 проживає у неї, свідка. Вперше ОСОБА_2 вона побачила в 2012 р., коли він заходив до ОСОБА_9 В січні 2013 р. вона, свідок, робила ремонт в квартирі ОСОБА_9 і там познайомилася з ОСОБА_2. В березні 2015 р. вони трохи поскандалили з ОСОБА_2, але на 8 березня помирилися.

Вислухавши сторони, дослідивши надані у справі докази, в тому числі письмові, а саме:

- квитанцію про сплату судового збору - 243.60 грн. (а.с. 1);

- копію витягу із паспорта громадянина України на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4. (а.с.4-5);

- копію договору № 7153 найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 20.08.2013 р., укладеного між КП «Жилсервіс» Вільногірської міської ради та ОСОБА_3, стосовно користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с.6);

- копію заповіту від 26 грудня 2013 р., посвідченого секретарем Дніпровської селищної ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, за яким ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на випадок своєї смерті заповідає все належне їй на момент смерті майно ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4. (а.с.7);

- копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 від 24.09.2013 р., виготовленого на замовлення ОСОБА_3 (а.с.8-10);

- копію свідоцтва про смерть, згідно якого ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Вільногірську Дніпропетровської області (а.с.11);

- копію рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області, від 02.03.2015 р., у цивільній справі № 174/144/15-ц, п/с 2/174/113/2015, за позовом ОСОБА_2 до Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, за яким в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі; рішення набрало законної сили 17.03.2015 р. (а.с.23-24);

- копію ухвали Вільногірського міського суду Дніпропетровської області, від 29.07.2015 р., у цивільній справі № 174/664/15-ц, п/с 2/174/298/2015, за позовом ОСОБА_2 до Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, про визнання права користування житловим приміщенням, за якою позов залишено без розгляду (а.с.25);

- копії чотирьох квитанцій про оплату по спірній квартирі: 16.12.2014 р. за електропостачання - 12.95 грн.; 03.09.2015 р. за газопостачання - 66.44 грн., за електропостачання - 20.00 грн.; 03.09.2015 р. за холодне водопостачання - 50.00 грн. за каналізацію - 50.00 грн.; 27.08.2014 р. за електропостачання - 45.79 грн. (а.с.31), - та оцінивши зазначені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, керуючись законом, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, за наступних обставин.

Згідно ст.ст.10,11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 2 СК України: 1. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. 2. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між бабою, дідом, прабабою, прадідом та внуками, правнуками, рідними братами та сестрами, мачухою, вітчимом та падчеркою, пасинком. 3. Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім'ї, визначеними у ньому. 4. Сімейний кодекс України не регулює сімейні відносини між двоюрідними братами та сестрами, тіткою, дядьком та племінницею, племінником і між іншими родичами за походженням.

Згідно ст. 3 СК України: 1. Сім'я є первинним та основним осередком суспільства. 2. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. 3. Права члена сім'ї має одинока особа. 4. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 7 СК України:1. Сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. 2. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. 3. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. 4. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. 5. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. 6. Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. 7. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. 8. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. 9. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. 10. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст.8 СК України: 1. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Згідно ст. 9 СК України: 1. Подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. 2. Особи, які проживають однією сім'єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов'язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 18 СК України:1. Кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

2. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.

Згідно ст. 26 СК України: 1. У шлюбі між собою не можуть перебувати особи, які є родичами прямої лінії споріднення. 2. У шлюбі між собою не можуть перебувати рідні (повнорідні, неповнорідні) брат і сестра. Повнорідними є брати і сестри, які мають спільних батьків. Неповнорідними є брати і сестри, які мають спільну матір або спільного батька. 3. У шлюбі між собою не можуть перебувати двоюрідні брат та сестра, рідні тітка, дядько та племінник, племінниця.

Згідно ст. 74 СК України: 1. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. 2. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання «Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

У відповідності з положеннями ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом, при незаконному позбавленні права користування жилим приміщенням порушене право підлягає відновленню.

Згідно ст. 47 ЖК України: Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу.

Згідно ч.1 ст. 48 ЖК України: Жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

Згідно ст. 50 ЖК України: Жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. При наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім'ї, двома і більше сім'ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 54 цього Кодексу.

Згідно ст. 61ЖК України: Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Згідно ст. 64 ЖК України: Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Згідно ст. 65 ЖК України: Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 91 ЖК України: Наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї, які проживають разом з ним, і за згодою наймодавця здавати в піднайом жиле приміщення у випадках і в порядку, встановлюваних цим Кодексом. Наймач може здати в піднайом частину жилого приміщення, а в разі тимчасового виїзду - все приміщення. Жиле приміщення здається в піднайом без зазначення строку або на визначений строк, у тому числі на період збереження цього приміщення за тимчасово відсутнім наймачем. Для здачі в піднайом жилого приміщення у квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, потрібна також згода цих наймачів та членів їх сімей, за винятком випадків здачі жилого приміщення в піднайом у зв'язку з тимчасовим виїздом всієї сім'ї. Договір піднайму укладається в письмовій формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації.

Згідно ст. 92 ЖК України:Договором піднайму може бути передбачено, що разом з піднаймачем у надаване йому жиле приміщення вселяються і члени його сім'ї. Подальше вселення піднаймачем членів сім'ї допускається лише за згодою наймодавця, наймача та інших осіб, зазначених у частинах першій і третій статті 91 цього Кодексу.

Згідно ст. 93 ЖК України: Здача жилого приміщення в піднайом не допускається, якщо: 1) в результаті вселення піднаймача розмір жилої площі, що припадатиме на кожну особу, яка проживає у цьому приміщенні, буде меншим від установленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48); 2) як піднаймач жилого приміщення або член його сім'ї в квартиру, в якій проживає два або більше наймачі, вселяється особа, яка хворіє на тяжку форму хронічного захворювання, в зв'язку з чим не може проживати в такій квартирі.

Згідно ст. 94 ЖК України: Здача жилого приміщення в піднайом з порушенням вимог, установлених частинами першою, третьою і четвертою статті 91 і статтею 93 цього Кодексу, тягне за собою недійсність договору піднайму. У цьому разі громадяни, які незаконно поселилися в жилому приміщенні, зобов'язані негайно звільнити його, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 94 ЖК України: Здача жилого приміщення в піднайом з порушенням вимог, установлених частинами першою, третьою і четвертою статті 91 і статтею 93 цього Кодексу, тягне за собою недійсність договору піднайму. У цьому разі громадяни, які незаконно поселилися в жилому приміщенні, зобов'язані негайно звільнити його, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 98 ЖК України: Наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Вселення тимчасових жильців на строк понад півтора місяця допускається за умови додержання розміру жилої площі, встановленого для надання жилих приміщень (частина перша статті 48). Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 99 ЖК України, передбачено, що піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 106 ЖК України, передбачена можливість зміна договору найму жилого приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім'ї, а саме: Повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Спірною однокімнатною квартирою АДРЕСА_1, яка є комунальною власністю Вільногірської міської громади та перебуває в оперативному управлінні відповідача, Вільногірської міської ради, користувалася на підставі договору найму до настання її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 квартиронаймач ОСОБА_3, яка, зі слів позивача, є його тіткою по лінії батька.

Суд вважає, що твердження позивача, стосовно того, що він з січня 2013 р. проживав спільно однією сім'єю з своєю тіткою ОСОБА_3, а тому, як член сім'ї квартиронаймача, має право користуватися спірною квартирою, після настання смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 квартиронаймача ОСОБА_3, - не доведені; позивач не повідомив та не обгрунтував характер сімейних відносин між ним та його тіткою, доказів стосовно того, що позивач та його тітка ОСОБА_3 в зазначений позивачем період проживали спільно однією сім'єю та були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет та спільне використання його, що між ними мали місце будь-які взаємні права та обов'язки, - не надано; окрім того, можливість такого проживання позивача, як племінника, зі своєю тіткою, тобто ОСОБА_3, в одному жилому приміщенні в однокімнатній квартирі, повністю суперечить, як вимогам закону так і моральним засадам суспільства (ст. 50, 92, 93, 98, 99 ЖК України, ч.4 ст.2 ч.4 ст. 3 СК України).

Разом з тим, враховуючи пояснення позивача, стосовно того, що він не реєстрував свого місця проживання в спірній квартирі, оскільки мав намір примиритися зі своєю дружиною, слід визнати, що позивач, всупереч вимог закону та моральних засад суспільства, користувався деякий час спірною квартирою, саме як тимчасовий жилець, який втратив це право користування спірною квартирою в зв'язку з припиненням договору найму квартири, що відбулося ІНФОРМАЦІЯ_2, в зв'язку з настанням смерті квартиронаймача ОСОБА_3

Позивач за місцем проживання в спірній квартирі не зареєструвався, відповідно до вимог ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», з його слів, має у власності житловий будинок в с. Правобережному Верхньодніпровського району, Дніпропетровської області, де він значиться зареєстрованим за місцем проживання та де мешкає його сім'я: дружина та дорослий син зі своєю сім'єю, тобто ніяких документальних підтверджень того, що позивач фактично користувався спірною квартирою для свого проживання, в період з січня 2013 р. по цей час, немає.

Факт часткової оплати житлово-комунальних послуг, стосовно спірної квартири, за період після настання смерті квартиронаймача ОСОБА_3, суд не приймає як доказ того, що позивач фактично проживав в спірній квартирі до настання смерті квартиронаймача ОСОБА_3, оскільки надані позивачем копії квитанцій такого значення не мають і свідчать лише про бажання позивача отримати право користування спірною квартирою.

Копії заповіту, технічного паспорту на спірну квартиру, копії рішень судів також не надають даних про те, що позивач фактично користувався, тобто проживав в спірній квартирі з січня 2013 р. однією сім'єю з квартиронаймачем ОСОБА_3 до настання її смерті. З судового рішення (а.с.23-24) витікає, що квартиронаймач ОСОБА_3, до настання її смерті, не зверталася до органів приватизації з заявою про приватизацію спірної квартири.

Показання свідків, в цілому, свідчать про те, що позивач, як родич, тобто племінник ОСОБА_3, здійснював заходи щодо надання своїй тітці певної допомоги, зокрема в організації та оплаті похорон її чоловіка, в наданні певної допомоги продуктами, в оплаті лікування тітки, проте вважати ці докази такими, що підтверджують факт проживання позивача з тіткою однією сім'єю в спірній квартирі, підстав немає, оскільки свідки не повідомили про характер сімейних відносин між позивачем та його тіткою та про наявність тих ознак сімейних стосунків, на які вказано в законі. Свідки стверджують, що позивач часто приїздив до ОСОБА_3, що його викликали, коли її чоловік помер, коли вона сама потрапила в лікарню, коли вона сама померла в лікарні. Свідок ОСОБА_12, взагалі, заявила, що позивач проживав з листопада 2014 р. і по цей час у неї. Тому суд сприймає показання свідків критично, оскільки вони є досить суперечливими, і не сприймає ці показання як належні, допустимі та достатні докази тверджень позивача.

Таким чином, враховуючи викладене, приймаючи до уваги також всі посилання позивача на правові позиції Верховного Суду України та на міжнародні правові норми, а також те, що за життя ОСОБА_3, остання не зверталася до відповідних органів з заявами про вселення позивача в її квартиру, як тимчасового жильця, чи на підставі договору піднайму, чи як члена її сім'ї, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, з покладенням судових витрат в виді судового збору - 974.40 грн., на позивача, з якого слід додатково стягнути в дохід держави України судовий збір в сумі - 730.80 грн., враховуючи, що позивачем фактично сплачена сума судового збору - 243.60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 209 ч.3, 212-215, 222, 223, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відмовити у визнанні ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4., уродженця с. Бородаївки, Верхньодніпровського району, Дніпропетровської області, зареєстрованого за місцем проживання в АДРЕСА_2, членом сім'ї ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2., за її життя, та у визнанні за ним права користування квартирою АДРЕСА_1, після смерті її наймача ОСОБА_3.

Судові витрати у справі, в виді судового збору в сумі - 974.40 грн., покласти на позивача, ОСОБА_2, додатково стягнувши з нього в дохід держави України судовий збір в сумі - 730.80 грн. , враховуючи, що ним фактично сплачена сума судового збору - 243.60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Вільногірський міський суд, Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію рішення, протягом двох днів з часу виготовлення його в повному обсязі, надіслати рекомендованим листом із повідомленням про вручення сторонам та третій особі.

Головуючий суддя Шаповал Г.І.