У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 30 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, просив визнати недійсним договір лізингу від 20 лютого 2013 року № 008151, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс»), та стягнути з відповідача на його користь завдані збитки в розмірі 21 816 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 20 лютого 2013 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 008151 на придбання трактора Foton FТ 454 вартістю 108 000 грн (далі - договір). Він сплатив перший внесок у розмірі 10 800 грн, але відповідач трактор йому не поставив. У ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» відсутня ліцензія для надання будь-яких фінансових послуг із залученням фінансових активів від фізичних осіб, діяльність, якою займається відповідач, є нечесною підприємницькою практикою, і такою, що вводить споживачів в оману.

Рішенням Великобілозерського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2013 року позов задоволено. Визнано недійсним договір, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та ОСОБА_3 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» користь ОСОБА_3 збитки в розмірі 21 816 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 30 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» судові витрати в розмірі 121 грн 80 коп. за подання апеляційної скарги.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що умови оспорюваного договору є несправедливими, наслідком договору є дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві. Договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки не посвідчений нотаріально з урахуванням положень ст. 799 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України нотаріальне посвідчення договору не є обов'язковим, умови договору не є несправедливими. Апеляційний суд також дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат у розмірі 121 грн 80 коп. згідно із ст. 88 ЦПК України.

Із висновками суду апеляційної інстанції не можна погодитися у частині розподілу судових витрат з огляду на таке.

Судами встановлено, що 20 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений договір фінансового лізингу № 008151 з трьома додатками до нього (а.с. 8-17).

Відповідно до умов договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор Foton FТ 454, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 108 000 грн, у власність та передати предмет лізингу в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.

Згідно із п. 1.5 договору предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього на лізингоодержувача згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. п. 9.2, 9.5. договору набуття права власності (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених п. 9.1 (заборгованості за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків), у повному розмірі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу. Перехід права власності на предмет лізингу здійснюється на підставі та на умовах укладеного між лізингодавцем та лізингоодержувачем договору купівлі-продажу предмета лізингу.

Згідно із п. п. 1.7, 1.8 договору предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач може сплачувати авансовий платіж протягом (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними в додатку № 1 до договору, який є невід'ємною частиною, та розрахований за формулою, визначеною в п. 8.2.2 договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Розмір лізингових платежів та графік їх погашення вказаний у додатку № 1 до договору (а.с. 15).

20 лютого 2013 року ОСОБА_3 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» комісію за організацію та оформлення договору у розмірі 10 800 грн (а.с. 18).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 806 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем несправедливих умов договору.

Доводи касаційної скарги про те, що у відповідача відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються послуги, зокрема, фінансовий лізинг.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України.

Із аналізу зазначених норм матеріального права випливає, що послуги фінансового лізингу не потребують ліцензування.

Відповідно до листа Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 9 серпня 2013 року № 5831/16-8 здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування (а.с. 68).

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Із урахуванням установлених обставин та вимог закону, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання укладеного договору недійсним.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» судових витрат у розмірі 121 грн 80 коп. за подання апеляційної скарги відповідачем.

Із висновком апеляційного суду в цій частині не можна погодитися з огляду на таке.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Аналогічні положення містяться й у п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Як роз'яснено у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно зі ст. 5 Закону № 3674-VI визначено пільги щодо сплати судового збору, відповідно до якої від його сплати звільняються позивачі за подання окремих позовів, а також деякі категорії осіб, визначені законом, незалежно від виду позову. При цьому позивачі, які звільнені від сплати судового збору при пред'явленні окремих позовів, і деякі категорії осіб незалежно від виду позову звільняються від сплати судового збору не лише при пред'явленні позову, а й при поданні апеляційних чи касаційних скарг, заяв про перегляд судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами та Верховним Судом України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд у порушення ст. 213, 214, 316 ЦПК України не врахував, що позивач є споживачем та відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, тому дійшов передчасного висновку про стягнення з нього на користь відповідача судового збору у розмірі 121 грн 80 коп. за подання апеляційної скарги.

Оскільки апеляційним судом не застосовано закон, який визначає правові засади справляння судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині вирішення питання про розподіл судових витрат із передачею справи в цій частині на новий апеляційний розгляд із підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 30 жовтня 2014 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Запорізької області від 30 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник