Ухвала

іменем україни

17 серпня 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Євтушенко О.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду

м. Дніпропетровська від 21 липня 2015 року,

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - обслуговуючий кооператив «Автогаражний кооператив «Лівобережний», про визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и в:

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від

01 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення по суті заявлених позовних вимог, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно розʼяснень викладених в п. п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо

мотивів правочину не має істотного значення.

Судами встановлено, що рішенням Індустірального районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2011 року встановлено, що ОСОБА_3 є членом обслуговуючого кооперативу «Автогаражний кооператив «Лівобережний» та має в користуванні гаражі, що в силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребує встановленню.

Таким чином, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України) встановили, що оскільки позивачем не доведено заявлені позовні вимоги, зокрема те, що відповідач при укладенні оспорюваних договорів заперечував наявність обставин, які б могли перешкодити укладанню договору, або ж він міг замовчувати існування обставин, які могли перешкодити вчиненню укладених договорів, а тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Із матеріалів касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень першої та апеляційної інстанцій вбачається, що скарга є необґрунтована і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України, у разі якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 01 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду

м. Дніпропетровська від 21 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - обслуговуючий кооператив «Автогаражний кооператив «Лівобережний», про визнання договорів недійсними, відмовити.

Копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ разом із доданими до касаційної скарги матеріалами направити скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ: О.І. Євтушенко