ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/9532/14-ц
провадження № 2/753/247/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

позивача ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_2;

представників відповідача ОСОБА_3;

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталії Миколаївни та Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на частку у майні

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1, позивач) звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5 (далі по тексту - ОСОБА_5, відповідач) про визнання права спільної сумісної власності подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_7, з яким вона перебувала у шлюбі з 29 квітня 2003 року. Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді жилого будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, яке належало йому на підставі свідоцтва про право на спадщину. Спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину за померлим, є вона та відповідач.

Позивач вказує на те, що за період постійного сумісного проживання з її чоловіком, зокрема з 25 січня 2001 року, вони утримували будинок в належному стані, проводили у ньому поточний та капітальний ремонт у зв'язку з чим вартість будинку істотно збільшилась, а відтак просить суд на підставі ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) визнати за нею право спільної сумісної власності подружжя у розмірі 1/4 частини цього будинку.

Ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та залучено до участі у ній у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталію Миколаївну та Головне управління юстиції у м. Києві.

У відбувшихся судових засіданнях позивач та її представники позовні вимоги підтримали, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечували, вважали їх необґрунтованими та недоведеними, в зв'язку з чим просили суд відмовити у задоволенні позову.

Треті особи у судові засідання своїх представників не направили, проте як надіслали на адресу суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

10 грудня 1998 року ОСОБА_7 набув права власності на жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за реєстровим номером 2-4074.

29 квітня 2003 року між позивачем та ОСОБА_7 укладено шлюб, підтвердженням чого слугує копія свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом №287, а ІНФОРМАЦІЯ_1 останній помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого 31 серпня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.

На підставі поданих сторонами заяв про прийняття спадщини приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталією Миколаївною було заведено спадкову справу №11/2012 щодо майна померлого. Спадкоємцями першої черги за законом відповідно до якої є позивач та відповідач, яка є донькою померлого.

Як вказує позивач, з 25 січня 2001 року, з моменту її реєстрації у будинку АДРЕСА_1 під час проживання однією сім'єю та ведення спільного господарства з ОСОБА_7, та у період шлюбу з померлим, вони утримували в належному стані будинок, проводили у ньому кожного року поточний ремонт, а також виконали капітальний ремонт, зокрема укріпили стелю у спальні, у залі - балкою, перекрили дах, укріпили бетоном зовнішню стіну прибудови, зробили ремонт опалювального комину, виконали роботи з перенесення каналізації, відремонтували свердловину для видобування води, тощо. Зазначені роботи вони з померлим виконували за рахунок отриманих пенсій та проданої позивачем під час шлюбу, належної їй на праві особистої власності квартири у м. Ульяновка Кіровоградської області. На підтвердження частково проведених ними та зазначених вище робіт, позивач посилається на наявні у матеріалах справи 12 товарних чеків на купівлю відповідних матеріалів, а також на доставку їх автомобілем.

Допитані у судовому засіданні свідки - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 також вказали на виконання проведених у будинку робіт під час спільного проживання позивача з померлим ОСОБА_7.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач та її представник вказують, що проведені роботи, зокрема поточний та капітальний ремонт, виконані під час спільного її проживання з померлим та ведення спільного господарства, призвели до істотного збільшення вартості будинку, підтвердженням чого слугують звіти про незалежну оцінку вартості житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, у відповідності до яких вартість цього будинку за станом на 2001 рік складала 122 827 грн., а станом на 2014 рік - складає 467 721 грн., а відтак у позивача на підставі ч. 1 ст. 62 СК України виникло право спільної сумісної власності подружжя на частину цього будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, для застосування передбачених зазначеною статтею положень, суд вказує на те, що збільшення вартості майна повинно відбуватися внаслідок затрат подружжя і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Суд не бере до уваги посилання позивача та її представника на висновки, викладені у звітах про незалежну оцінку вартості житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, як на докази збільшення вартості цього будинку шляхом проведених позивачем та померлим поліпшень, оскільки як вбачається зі змісту цих висновків визначення вартості об'єкта дослідження було здійснено шляхом аналізу порівняльних характеристик та зіставлення цін продажу подібних приміщень, а відтак вони не можуть слугувати відповідними доказами.

Натомість належним та допустимим доказом в даному випадку може слугувати висновок кошторисно-будівельної експертизи. Суд вказує на те, що головним змістом такого висновку є дача відповіді на питання щодо проведення капітального ремонту у спірному будинку, вартості виконаних робіт та будівельних матеріалів використаних під час його проведення, а також вартості будинку у розрізі часу спільного проживання позивача та померлого з урахуванням підстав зростання його вартості.

Водночас, за клопотанням представника позивача судова кошторисно-будівельна експертиза з відповідними питаннями була призначена судом, однак у зв'язку з відсутністю у позивача додаткових матеріалів, необхідних для проведення цієї експертизи, експерт Київського науково-дослідного інституту судових експертиз повідомив суд про неможливість її проведення.

При цьому, суд враховує надані під час судового розгляді покази допитаних свідків в частині проведення позивачем під час спільного проживання з померлим поточних та інших робіт задля утримання будинку в належному стані, однак критично оцінює надані ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_15 покази стосовно проведення саме капітального ремонту цього будинку та істотного збільшення його вартості внаслідок таких дій, оскільки зазначені особи не є експертами та спеціалістами у будівельній галузі, а обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, за встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що за рахунок її разом з померлим ОСОБА_7 грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірного будинку. Також ОСОБА_1 не надано суду належних доказів, що за їх рахунок проводився саме капітальний ремонт будинку, а не поточний ремонт, як стверджували представники відповідача.

Таким чином, позивачем не доведено, що будинок істотно збільшився у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період спільного сумісного проживання поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт у будинку, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості.

Відповідно до приписів ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що належних та допустимих доказів, в розумінні стст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження заявлених позивачем вимог, нею не надано, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Окрім того, за змістом ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. А частиною 2 цієї статті визначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

ЦК України та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія цього Кодексу.

При цьому, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

За змістом встановлених законодавцем наведених вище положень, суд дійшов висновку, що ані ЦК України, ані іншими визначеними кодексами та законами України нормами, не передбачено такого способу захисту порушеного права як визнання за особою права спільної сумісної власності подружжя, що не є тотожнім з такими способами його захисту як визнання майна спільною сумісною власністю подружжя або визнання права на майно, яке є їх спільною сумісною власністю, що є також підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь понесених ним і документально підтверджених судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. 16 Цивільного кодексу України, стст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 213-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.