Справа № 310/7611/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у володінні та користуванні нерухомим майном шляхом виселення, вказуючи, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 1-754 віл 12.08.2000 року їй на праві власності належить 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_1. На початку жовтня 2011 року між нею та ОСОБА_2 було укладено письмову угоду, відповідно до якої позивач надала право відповідачу проживати у належній їй на праві власності частині житлового будинку без права прописки, безоплатно, з правом користування належним їй майном та його ремонтом, на період з 04.10.2011 року до 03.11.2011 року. Згодом дію договору було продовжено до 10.12.2011 року. Після закінчення строку дії договору відповідач відмовляється покинути спірне житлове приміщення. Просила зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні нерухомим майном, а саме 1/2 частиною домоволодінні АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 06.04.2015 року до участі по справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_4.

У судовому засіданні позивач та його представник вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Додатково ОСОБА_1 пояснила суду, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1. Інша 1/2 частина будинку належить ОСОБА_5. Рішенням суду між співвласниками визначено порядок користування будинком. У 2011 році між нею та відповідачами була досягнута угода про майбутню купівлю-продаж належної їй частини житлового будинку. У зв'язку з цим, вона дозволила відповідачам проживати у належній їй частині спірного домоволодіння у строк обумовлений розпискою. На момент вселення в її частині будинку ніхто не проживав, договір найму між нею та відповідачами не укладався і за користування житловим приміщенням відповідачі їй не оплачували. Крім відповідачів у будинок пізніше вселилися і проживають дружина та дитина ОСОБА_3. Відповідачі замінили вхідні замки і ухиляються від нотаріального посвідчення договору. На її вимоги про виселення та звільнення належного їй житлового приміщення - відповіли відмовою.

Відповідач ОСОБА_2 у письмових поясненнях та у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила суду, що дійсно мала місце домовленість про купівлю-продаж належної позивачу частини домоволодіння. Посередником між нею та ОСОБА_1 був ОСОБА_6, який продав належний їй будинок та передав позивачу грошові кошти за спірну частину домоволодіння. Позивач повідомила її, що жодних претензій до неї не має. З дозволу позивача вона та ОСОБА_3 вселились в будинок 06.10.2011 року, зробили в ньому ремонт і проживають до теперішнього часу. Замок на вхідних дверях поміняли, оскільки він поламався. ОСОБА_1 ключі не дали. Вважала, що вона може проживати, в спірному приміщенні, оскільки вселилася з дозволу власника, бажає придбати цей будинок, позивач її не попередила письмово про виселення і у неї відсутнє інше житло. 11.04.2014 року до неї зверталась ОСОБА_1 з вимогою про виселення. Після цього позивач, ще один раз вимагала виселитися, але вона відмовилась це зробити.

Відповідач ОСОБА_3 у письмових поясненнях та в судовому засіданні позов не визнав і пояснив суду, що він оплатив позивачу грошові кошти за належну їй частину будинку, вселився в нього як покупець. ОСОБА_1 не зверталась до нього з вимогою про виселення. У судовому засіданні зрозумів вимоги позивача, але не виселився, оскільки відсутні для цього підстави. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник ОСОБА_3 позов не визнав і пояснив суду, що ОСОБА_2 вселилась у будинок як наймач житлового приміщення зі згоди власника. Згодом вона вселила свого сина - ОСОБА_3 Після одруження ОСОБА_3 до будинку також вселилась дружина останнього. Після народження в будинку також проживає дитина подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Вважає, що підстав для виселення немає, оскільки відповідачі вселились не самовільно, а за згодою власника і між ними було укладено договір найму житлового приміщення. Позивач у порушення вимог закону не заявив письмові вимоги до відповідачів про виселення в досудовому порядку. Стаття 391 ЦК України може бути застосована до спірних правовідносин тільки разом з нормами житлового кодексу після вирішення питання про розірвання договору найму. Позивачу належить не ціле домоволодіння, а його 1/2 частина, тому він повинен зазначити із яких конкретно приміщень слід виселити відповідачів. Крім того, позивач просить виселити ОСОБА_3, але не врахував, що в домоволодінні разом з ним проживає його дружина - ОСОБА_4 та їх дитина - ОСОБА_7 і його виселення призведе до розриву сім'ї. Просив у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 пояснила, що вселилась до будинку АДРЕСА_1 у якості дружини відповідача ОСОБА_3. За часу народження з ними проживає малолітня дитина. Позивач вимагала звільнити будинок, оскільки передумала його продавати. Просила у позові відмовити, оскільки це порушує інтереси малолітньої дитини.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12.08.2000 року (а.с.5).

Не заперечується сторонами, а також вважається встановленим факт проживання ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 з жовтня 2011 року.

За повідомленнями УДМС України в Запорізькій області від 06.10.2014 року місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано в АДРЕСА_2 (а.с.28, 29).

Також не оспорюється відповідачами та підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, висновками ДІМ Бердянського МВ УУМВС України від 17.04.2014 року (а.с.20), від 24.12.2013 року (а.с.22), що позивач неодноразово вимагала від відповідачів усунути порушення її прав власності, виселитися, звільнити будинок від належного їм майна, але до теперішнього часу порушення не усунуто.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Згідно ст. 328 ч.1 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно вникає з моменту державної реєстрації.

За ст. 319 ч. 1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном, будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За приписами ст. 64, 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки; членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство, а також, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки (ч.2 ст. 3 СК України).

Судом встановлено, що відповідачі не є членами сім"ї позивача, разом з ним не проживають та за обставинами справи не пов'язані з ним спільним побутом, а тому вони не набули право користування житловим будинком, що йому належить.

Крім того, судом встановлено, що між сторонами відсутні правовідносини щодо найму житлового приміщення, оскільки належних доказів, які цю обставину підтверджують суду не надано.

В спірному жилому приміщенні відповідачі проживають без оплати за користування приміщеннями, що є ознакою «тимчасовості». Тимчасовий характер проживання оговорено і у розписці від 04.10.2011 року (а.с. 14).

Відповідачі мають зареєстроване місце проживання за іншою адресою в житловому будинку по АДРЕСА_2, а отже окремо зберігають за собою право користування у цьому житловому приміщенні (а.с. 28-29).

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 818 ЦК України, тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом. Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред'явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання.

Згідно ст. 99 ЖК України, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім"ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмови вони підлягають виселенню в судовому порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Аналізуючи у сукупності всі докази по справі, суд вважає, що відповідачі підлягають виселенню зі спірного приміщення, оскільки вони мають самостійне право на інше житлове приміщення, вони не є членами сім"ї власника, а за спірними правовідносинами вони мають статус тимчасових мешканців у спірному житловому будинку.

Щодо аргументів про порушення житлових прав малолітньої дитини слід зазначити наступне.

У позовній заяві вимог про виселення малолітньої дитини відповідача та третьої особи не заявлено. Крім того, положення Законів України «Про охорону дитинства» та «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» забороняють без дозволу органів опіки і піклування здійснення правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, а отже їх дія не поширюється на спірні правовідносини (ст. 12, 17).

Крім того, судом не вирішувався спір з приводу проживання у спірному будинку ОСОБА_4 разом з малолітньою дитиною, а виселенням ОСОБА_3 права дитини не порушуються, оскільки за ст. 160 СК України місце проживання малолітнього ОСОБА_7 повинні визначити батьки за їх згодою, а у випадку виникнення спору судом.

За таких обставин позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 316, 319, 321, 328, 331, 383, 386, 391, 405, 810, 818 ЦК України, ст. 64, 99, 150 ЖК України, ст. 41 Конституції України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3 із 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя