У х в а л а

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Висоцької В.С., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державного авіаційного підприємства «Україна» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, у якому просила суд скасувати наказ від 01 вересня 2014 року № 159/0, виданий Державним авіаційним підприємством «Україна» (далі - ДАП «Україна») про звільнення, поновити її на посаді старшого бортпровідника-інструктора, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45 426 грн 15 коп., та кошти, витрачені на перенавчання та отримання сертифікації в навчальному центрі «Хорс» та продовження медичної сертифікації у розмірі 3 171 грн 39 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до наказу від 19 липня 1991 року №527/л її було прийнято на посаду бортпровідника до Бориспільського об'єднаного авіазагону Українського об'єднання цивільної авіації. 09 вересня 1992 року їй було присвоєно третій клас бортпровідника. Згідно з наказом від 01 квітня 1993 року № 2/л у зв'язку з реорганізацією Бориспільського авіапідприємства, вона була переведена до Бориспільського державного авіапідприємства Української державної авіакомпанії «Авіалінії України». 01 лютого 2003 року їй було надано другий клас бортпровідника, а 01 червня 2004 року - перший клас. З 22 червня 2005 року її було переведено на посаду старшого бортпровідника, з 22 жовтня 2010 року - на посаду старшого бортпровідника-інструктора служби бортпровідників льотного комплексу, а з 06 липня 2011 року - на посаду заступника начальника служби бортпровідників льотного комплексу. Наказом від 01 вересня 2014 року № 159/о її було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_213/ed_2015_06_11/pravo1/KD0001.html?pravo=1> у зв'язку зі скороченням штату. Вважає, що звільнення було проведено з порушенням норм трудового законодавства, не враховано переважне право на залишення на роботі, не запропоновано їй іншу роботу, порушено сам порядок звільнення, у зв'язку з чим просила позов задовольнити.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2015 року змінено рішення районного суду в частині правового обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову. У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що хоча позов й обґрунтований, оскільки вона має переважне право на залишення на роботі, проте ОСОБА_4 було звільнено з посади заступника начальника служби провідників льотного комплексу, вийти за межі позовних вимог та поновити її на іншій посаді суд позбавлений можливості.

Апеляційний суд, змінюючи рішення районного суду, виходив з того, що при звільненні позивача з роботи відповідачем було дотримано вимоги чинного трудового законодавства та процедуру звільнення працівника за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції (змінивши правове обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову), оскільки відповідачем не було порушено порядок вивільнення працівників, передбачений ст. 49-2 КЗпП України, та вимоги ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в незмінній після апеляційного перегляду частині та рішення суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 квітня 2015 року в незмінній після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 25 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська