УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «ПДМ» про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 21 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 28 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на невиконання відповідачем умов укладеного 23 грудня 2008 року між сторонами договору доручення, за якими позивач зобов'язався оплачувати заборгованість ТОВ «ПДМ» перед третіми особами, сплачувати від імені замовника вартість товарів, робіт, послуг, оплачувати рахунки третіх осіб, а відповідач - в триденний термін після відповідної вимоги позивача - повернути витрати та винагороду у розмірі 1 % від сум витрат.

Оскільки його письмова вимога від 04 листопада 2013 року залишилась без виконання, просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 805 235,69 грн.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 21 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 28 серпня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує питання про скасування судових рішень судів попередніх інстанцій із ухваленням нового рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що повірений не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він є одночасно.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Судом установлено, що 23 грудня 2008 року між ОСОБА_6 та ТОВ «ПДМ» в особі директора ОСОБА_6 було укладено договір доручення, згідно з яким ОСОБА_7 зобов'язався за дорученням ТОВ «ПДМ» та згідно ст. 528 ЦК України, за винагороду, здійснювати для ТОВ «ПДМ» від свого імені оплату рахунків постачальників товарів, робіт та послуг, сплачувати від імені відповідача вартість товарів, робіт та послуг, необхідних для господарської діяльності останнього, оплачувати заборгованість ТОВ «ПДМ», яка виникла перед третіми особами.

Відповідно до п. 2 договору доручення виконавець зобов'язався вчинювати зазначені вище дії на суму не більше ніж 1 000 000,00 грн.

Як вбачається з довідки виданої ОСОБА_6 заборгованість ТОВ «ПДМ» перед позивачем станом на 15 листопада 2013 року становить 805 235,69 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Так, сторони не заперечували, що між ними було укладено договір доручення.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Статтею 1002 ЦК України передбачено, що повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.

Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (ч. 1 ст. 1004 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не дотримався встановленого ст.ст. 212-214 ЦПК України принципу оцінки доказів, у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та не звернув уваги на те, що договір доручення є дійсним, а також на наявні в матеріалах справи первинні документи бухгалтерського обліку, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в ухвалі не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, та прийшов до передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 21 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 28 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук