Ухвала

іменем україни

01 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Парінової І.К., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Бізнесторгінвест» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: комунальне підприємство «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгівельна фірма «ДЛД», товариство з обмеженою відповідальністю «НБК», Вінницька міська рада про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 17 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Бізнесторгінвест» (далі - ТОВ «Компанія «Бізнесторгінвест») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що 20 вересня 2006 року між позивачем, товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-торгівельна фірма «ДЛД» (далі - ТОВ «Виробничо-торгівельна фірма «ДЛД») та товариством з обмеженою відповідальністю «НБК» (далі - ТОВ «НБК») укладено договір будівельного підряду № 20/09-001, предметом якого є будівництво торговельно-офісного центру по АДРЕСА_1 Проте рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 17 жовтня 2008 року у справі № 2-7333/08 право власності на вказаний об'єкт визнано за ОСОБА_5, яка в подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня 2009 року продала 3/100 частки зазначеного комплексу ОСОБА_3 Однак, пізніше рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2012 року рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 17 жовтня 2008 року в справі № 2-7333/08 скасовано та в позові відмовлено. Посилаючись на те, що фінансування вказаного комплексу здійснювалося ТОВ «Компанія «Бізнесторгінвест», а ОСОБА_3 безпідставно отримав у власність частку в спірному комплексі, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24 березня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_3, та витребувати на користь ТОВ «Компанія «Бізнесторгінвест» від ОСОБА_3 3/100 частки торгівельного комплексу та офісів, що розташований по АДРЕСА_1 а саме: приміщення № 2-1, площею 32,2 кв. м, розташоване на 1-му поверсі цієї будівлі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 червня 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 17 грудня 2014 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 червня 2014 року скасовано в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу 3/100 частки торгівельного комплексу та офісу по АДРЕСА_1 від 24 березня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюком І.І. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Встановлено, що 09 лютого 2001 року між ОСОБА_4 та Вінницькою міською радою укладено договір оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1.

24 листопада 2005 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Виробничо-торгівельна фірма «ЛТД» укладено генеральну інвестиційну угоду на будівництво торгівельного та офісного центру на зазначеній вище земельній ділянці.

20 вересня 2006 року між ТОВ Компанія «Бізнесторгінвест» (замовник), ТОВ «Виробничо-торгівельна фірма «ДЛД» (генеральний підрядник) та ТОВ «НБК» (субпідрядник) укладено договір будівельного підряду № 20/09-001, згідно з умовами якого ТОВ «Виробничо-торгівельна фірма «ДЛД» взяло на себе зобов'язання забезпечити отримання дозволу Вінницького міського виконавчого комітету на проведення проектно-пошукових робіт, виготовлення проекту та відведення земельної ділянки під будівництво торгівельно-офісного центру по АДРЕСА_1 (а. с. 19-32, т. 1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 17 жовтня 2008 року в справі № 2-7333/08 задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна. Визнано за ОСОБА_4 право власності на торгівельний комплекс, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (право власності зареєстровано комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 11 листопада 2008 року за № 102).

24 березня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Павлюком І.І., зареєстрований в реєстрі за № 806, відповідно до умов якого ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_3 купив 3/100 частки торгівельного комплексу та офісу по АДРЕСА_1 що складається із: приміщення № 2-1, площею 32,2 кв. м, розташованого на 1-му поверсі будівлі (а. с. 10-14, т. 1).

У вказаному договорі зазначено, що відчужувана частка торгівельного комплексу та офісу належить ОСОБА_4 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 17 жовтня 2008 року.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 22 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2013 року, рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 17 жовтня 2008 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові ОСОБА_4

Обґрунтовуючи позов, ТОВ «Компанія «Бізнесторгінвест» зазначало, що повністю виконало свої зобов'язання за договором будівельного підряду, в результаті чого отримало право набуття майнових прав на об'єкт будівництва, тому укладений 24 березня 2009 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 договір купівлі-продажу порушує його майнові права (а. с. 32-309, т. 1).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що сплата коштів за проведення робіт з будівництва спірного торговельного комплексу та офісу не свідчить про порушення прав позивача на об'єкт нерухомості, оскільки такі права, в т. ч. майнові, у останнього не виникли. Невиконання ТОВ «Виробничо-торгівельна фірма «ДЛД» умов договору будівельного підряду є підставою для захисту порушених прав позивача у інший спосіб.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що позивач виконав взяті на себе зобов'язання за договором будівельного підряду, сплативши повну вартість об'єкта будівництва, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об'єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об'єкт.

Проте погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За положеннями ч. 1 ст. 875 ЦК України, чинній на момент укладення договору будівельного підряду від 20 вересня 2006 року, за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Правовстановлюючих документів (державного акта про право власності, право постійного користування, договору оренди землі, тощо) на підтвердження належності на правовій підставі ТОВ «Компанія «Бізнесторгінвест» земельної ділянки по АДРЕСА_1 позивачем не подано.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212, 213, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не встановив, зокрема, дійшовши висновку про те, що позивачем доведено його зацікавленість в оспоренні договору купівлі-продажу у зв'язку з виконанням належним чином умов договору підряду, не звернув уваги на те, що ТОВ «Компанія «Бізнесторгінвест» не був і не є власником спірного нерухомого майна, а правовстановлюючі документи на посвідчення належності на правовій підставі земельної ділянки, затверджена проектно-кошторисна документація та дозвіл на проведення будівельних робіт торгівельного комплексу та офісу за вказаною адресою у позивача відсутні.

Задовольняючи позов, апеляційний не зазначив, які є підстави, передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання спірного правочину недійсним, ураховуючи те, що позивач не був стороною оспорюваного правочину, а відтак не з'ясував чи може не сторона договору купівлі-продажу вимагати визнання його недійсним.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-95цс13.

Також, апеляційний суд належним чином не з'ясував, чи може невиконання ТОВ «Виробничо-торгівельна фірма «ДЛД» умов, укладеного між ним та ТОВ «Компанія «Бізнесторгінвест», договору будівельного підряду бути підставою для задоволення даного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 17 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

І.К. Парінова

Т.О. Писана