Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/3347/15 Головуючий у 1 інстанції: Петунін І.В.
Єдиний унікальний №226/4019/13-ц Суддя-доповідач: Крилова О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 15 вересня 2014 року у справі за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики на підставі розписки нікчемним,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 15 вересня 2014 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що після ознайомлення з позовом ОСОБА_3 до нього та доданими документами йому стало відомо, що начебто 20.02.2013р. ОСОБА_3 на його, ОСОБА_4 прохання, передав йому грошові кошти у розмірі 7300 грн., на підтвердження укладення між ними договору розстрочки у простій письмовій формі та факту отримання ним грошей, нібито видано позивачу власноручно письмову розписку від 20.02.2013р. згідно якої напевно він, ОСОБА_4, начебто зобов'язався (бо за змістом первісної позовної заяви зазначено: «...згідно якої зобов'язався...») повернути суму грошей у розмірі 7300 грн. до 01.04.2013р. Надалі за текстом первісної позовної заяви, ОСОБА_3, наполягає на тому, що між ними було укладено договір позики. Оскільки в первісній позовній заяві ОСОБА_3 просить стягнути з нього, ОСОБА_4 7300 грн. заборгованість, 3% річних, відсотки у розмірі ставки НБУ від суми боргу за розпискою від 20.02.2013 р., вважає, що договір позики, укладений начебто ним з позивачем шляхом написання розписки від 20.02.2013р., є нікчемним з наступних підстав. Особисто він, ОСОБА_4, ніколи не звертався до відповідача з проханням надати йому в борг будь-яку суму грошових коштів, позивач ніколи не передавав йому ніяких грошових коштів, а він відповідно не брав у нього в борг грошові кошти у сумі 7300 грн. та жодним чином не зобов'язувався повертати не отримані ним від позивача вказані грошові кошти, а ні до 01.04.2013р., а ні у будь-який інший термін. Особисто ним не передавалася позивачу власноручно написана розписка про отримання від позивача грошей у сумі 7300 грн., яка відповідно ним не підписувалася, оскільки він таку розписку не писав та не підписував. Оскільки, як уже було вищенаведене, йому, ОСОБА_4, не були передані гроші позивачем у сумі 7300 грн. та ним власноручно не писалася розписка про отримання грошей у сумі 7300 грн. та не засвідчувалася його підписом, то вимоги ОСОБА_3 про застосування до нього наслідків порушення договору позичальником, передбачених приписами ст.1050 ЦК України є такими, що суперечать нормам матеріального та процесуального права, тому що розписка від 20.02.2013р. є сфальшованою позивачем.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, визнати нікчемним договір позики на підставі розписки від 20.02.2013 року.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 15 вересня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано нікчемним договір позики укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на суму 7300 грн. на підставі розписки від 20.02.2013 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 243,60 грн. та витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 2361,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Позов ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики є суперечливим з огляду на те, що позивач з одного боку заперечує існування будь-яких відносин з позики , а з іншого - просить визнати недійсним договір позики.

Таким же суперечливим є і рішення суду про визнання правочину недійсним.

Вирішуючи спір, суд у оскаржуваному рішенні встановив, що між сторонами існує договір позики, хоча він і є нікчемним. Цього висновку він дійшов зазначивши про те, що відповідач за основним позовом ОСОБА_4 не укладав з позивачем договір позики та взагалі не брав ніяких коштів у позивача ОСОБА_3, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи.

Разом з тим, у розписці, яка надана ОСОБА_3 та яку суд вважав договором позики, взагалі не зазначені підстави отримання грошової суми. Так, у розписці ( а.с.7) йдеться про те, що ОСОБА_4 зобов'язується повернути заборгованість у сумі 7300 гр. ОСОБА_3

Жодних підстав вважати, що заборгованість, про яку йдеться у розписці виникла на підставі договору позики немає.

За ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З розписки не вбачається ані час отримання грошової суми, ані підстава, навіть взагалі не зазначено, що ця сума була отримана від ОСОБА_3, адже заборгованість, по яку йдеться у розписці не обов'язково виникає з позики.

За таких обставин немає підстав і визнавати договір позики недійсним (нікчемним). Тим більше за змістом ст. 215 ЦК визнання нікчемного правочину недійсним судом не вимагається.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення позову про визнання нікчемним договору позики.

Керуючись ст. ст.309, 314, 316, ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 15 вересня 2014 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики на підставі розписки нікчемним - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: