Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4649/15 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Круглик В.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання довіреності нікчемною та застосування наслідків недійсності правочину.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

26.08.2014 позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання нікчемною довіреності та застосування наслідків недійсності правочину, посилаючись на те, що останній є власником Ѕ частини кооперативної квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_4 була власником іншої Ѕ частини вищевказаної квартири. 08 квітня 2006 року ОСОБА_4 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_5 на вчинення будь-яких дій зі спільною квартирою. Позивач вважає, що оскільки він не давав нотаріального посвідченого письмового дозволу відповідачці на вчинення будь-яких дій зі спільною квартирою, тому відповідачка не мала права видавати довіреність без отримання з боку позивача згоди на видачу спірної довіреності. А тому, позивач просив визнати нікчемною довіреність від 08 квітня 2006 року, посвідчену приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Комаренко Т.М. за реєстром №626 та застосувати наслідки недійсності правочину по Договору ВСР №935228 Дарування від 11.04.2006, із-за порушень законодавства України, відповідачкою ОСОБА_4, яка порушила права, співвласника і власника ОСОБА_3, при здійсненні нікчемного, недійсного правочину. Правовою підставою позивач зазначав норми ст.ст.362, 369 ЦК України та ст. 65 СК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання довіреності нікчемною та застосування наслідків недійсності правочину відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрутованість, порушення норм процесуального та матеріального права. Зокрема зазначав, що в порушення норм ст. 65 СК України відповідач без його згоди, як співвласника Ѕ частини спірної квартири видала довіреність ОСОБА_5 на відчуження ( купівля-продаж, дарування) своєї Ѕ частини. На підставі зазначеної довіреності Ѕ частина квартири була подарована. Вважає, що вказана довіреність є недійсною, а відтак і вчинений правочин не можна визнати дійсним. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрутованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання довіреності нікчемною та застосування наслідків недійсності правочину суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для задоволення позову відсутні.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи сторони - позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (ОСОБА_4.) перебували в зареєстрованому шлюбі з 1966 по 1991 р. Згідно копії свідоцтву про одруження, ОСОБА_8 після одруження 30 червня 2000р. змінила прізвище на ОСОБА_4.

За час шлюбу сторонами була збудована квартира АДРЕСА_1 в ЖБК «Харчовик».

Із копії реєстраційного посвідчення від 01 грудня 1995 року вбачається, що ОСОБА_8 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1

Відповідно до рішення Ватутінського районного суду м. Києва від 13 грудня 1994 року, за ОСОБА_3 визнано право власності на Ѕ частину кооперативної квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Ватутінського районного суду м.Києва від 18 вересня 1998 р. було визначено порядок користування спірною квартирою відповідно до якого в користування ОСОБА_3 виділено кімнату житловою площею 10,9 кв.м, інші дві кімнати житловою площею 20,6 кв.м та 10 кв.м були виділені в користування ОСОБА_4 разом з сином ОСОБА_9, дочкою ОСОБА_10 і онуком ОСОБА_5, інші приміщення квартири залишені в загальному користуванні.

08 квітня 2006 року ОСОБА_4 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_5 продати або подарувати у рівних частинах ОСОБА_10 або ОСОБА_11 належну їй частину квартири АДРЕСА_1 за ціну та на умовах за його розсудом.

Відповідно до договору дарування Ѕ частини квартири від 11 квітня 2006 року, ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_4 подарував ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в рівних частках кожному ј частини квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 720 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 4 ст. 720 ЦК України встановлено, що договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник.

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір дарування був укладений у письмовій формі та був посвідчений нотаріально, тобто відповідно до ч. 2 ст. 720, ст. 209 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що , ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом за реєстровим №626 була видана довірителем строком на три роки і була дійсна до 08.04.2009 р. (а.с.70). Термін її зберігання закінчився у 2012 р.

Зі змісту вищевказаної довіреності вбачається, що ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_5 бути її представником з правом продати або подарувати в рівних частинах ОСОБА_10 або ОСОБА_11 належну їй частину спірної квартири.

Статтею 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Згідно ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

У відповідності до ч.1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Договір дарування був здійснений представником дарувальника відповідно до вимог ст. 238, 244, 245, ч. 4 ст. 720 ЦК України, тобто укладений на підставі нотаріально посвідченої довіреності, з якої вбачається волевиявлення на дарування Ѕ частини квартири конкретним особам, які набули за вищевказаним договором право власності на об'єкт дарування. Крім того, договір укладений відповідно до повноважень представника, які зазначені в довіреності, в межах строку її дії, а також відсутності на час здійснення угоди заяви про її скасування.

Пред'являючи позов до суду позивач зазначав, що він, як колишній чоловік відповідача та співвласник спірної квартири не давав будь-якої згоди на видачу довіреності та відчуження частини квартири, яка належить відповідачу, а укладення такого договору є порушенням його прав, передбачених ст.65 СК України.

Положення ч.З ст. 65 СК України визначає, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Між тим, позивач та відповідач не перебувають у шлюбі з 1991 р.

Відповідно до ч.І ст.362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

За правилами вищезазначеної норми ( ст. 362 ЦК) право переважної купівлі частки поширюється лише на випадки продажу частки. В даному випадку мав місце спосіб дарування, а за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ЦК України).

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. При цьому слід зазначити, що особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання. А таких доказів на підтвердження своїх позовних вимог стороною позивача не було надано.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є не суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права які призвели або могли призвести до неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: