Справа № 310/4331/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

28 жовтня 2015 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

у складі: головуючого - судді Пустовіт З.П.

при секретарі: Гоноболіній О.І.

з участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року позивач звернувся до Бердянського міськрайонного суду із зазначеним позовом до відповідача, в обґрунтування якого послався на те, що 01 квітня 2011 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від нього грошові кошти в сумі 600000,00 грн., в еквіваленті 75000,00 доларів США, які зобовязався повертати щомісячно рівними частинами в розмірі 12000,00 грн., в еквіваленті 1500,00 доларів США, до повної виплати суми боргу. Всі умови договору позики були погоджені між ними і викладені в розписці, підписаній особисто ОСОБА_3 01.04.2011 року. На сьогоднішній день відповідач виконав свої зобовязання за договором частково, а саме: 30.04.2011 року ним було повернуто частину боргу в сумі 12000,00 грн., в еквіваленті 1500,00 доларів США, та 23.11.2012 року в сумі 72000, 00 грн., в еквіваленті 9000,00 доларів США, що підтверджується відповідними записами про це на зворотному боці розписки. Таким чином, у відповідача утворилася заборгованість перед ним за договором позики в розмірі 64500 доларів США, що в еквіваленті складає 1 362 885,00 грн. за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду 21,13 грн. за 1 долар США. У звязку з цим, 09 квітня 2015 року ним на адресу ОСОБА_3 було направлено рекомендованим листом претензію від 08.04.2015 року з вимогою погасити заборгованість в строк до 20 квітня 2015 року, яку відповідач не отримував на пошті через те, що копію претензії він 11.04.2015 року особисто вручив відповідачу. Оскільки у договорі позики встановлений обовязок відповідача повертати позику частинами та відповідачем повернення чергової частини позики прострочено, у позивача виникло право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, в сумі 64500,00 доларів США, що в еквіваленті складає 1 362 885,00 грн., а також сплати відповідачем процентів у розмірі облікової ставки НБУ, що становить 40918,45 доларів США, в еквіваленті 864606,85 грн., та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 3886,29 доларів США, що в еквіваленті 82117,31 грн., а всього 109304,74 доларів США, в еквіваленті за офіційним курсом НБУ 2 309609,16 грн. Розрахунок процентів та трьох процентів річних наведені ним окремо від позовної заяви у додатках. Оскільки сторони в розписці визначили еквівалент в іноземній валюті, сума підлягає стягненню у гривнях, однак він не може знати, який курс іноземної валюти буде встановлено на день ухвалення рішення, тому вказаний еквівалент суми боргу вирахуваний ним за курсом НБУ, встановлений на 05.05.2015 року. Посилаючись на норми ЦК України просив стягнути з відповідача залишок неповернутої частини позики за договором від 01.04.2011 року в сумі 64500,00 доларів США, що еквівалентно 1362885,00 грн., проценти в розмірі 40918,45 доларів США, що еквівалентно 864606,85 грн., три проценти річних в розмірі 3886,29 доларів США, що еквівалентно 82117,31 грн., а всього 109304,74 доларів США, що еквівалентно 2309609,16 грн., та понесені судові витрати в сумі 3654,00 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позов із зазначених у ньому підстав та просили задовольнити. Додатково представник позивача на заперечення відповідача пояснила, що ОСОБА_3 безпідставно посилається на ст.218 ЦК України, яка до даних правовідносин не застосовується, оскільки договір укладений у письмовій формі у вигляді розписки. Тому суд має враховувати показання свідка ОСОБА_4, який особисто був присутнім при передачі коштів ОСОБА_1Ф ОСОБА_3, так як того дня свідок також за договором позики отримував від ОСОБА_1 таку ж суму грошових коштів. При цьому ОСОБА_4П першим писав розписку про отримання в борг коштів від ОСОБА_1, а ОСОБА_3 вже переписував з його зразка. Чому відповідач зазначив у розписці неправильно прізвище ОСОБА_1, є незрозумілим. ОСОБА_1 уважно прочитав розписку, складену ОСОБА_4, а надану розписку від ОСОБА_3 вже так уважно не перечитував. Проте на зворотній стороні розписки є посилання про повернення коштів. Те ж саме підтвердив в суді і свідок, що вони разом з ОСОБА_3 приходили до ОСОБА_1 та повертали йому кошти. ОСОБА_3 зловживає своїми процесуальними правами, уникає явки до суду. Посилаючись спочатку в запереченнях, що буде просити суд призначити почеркознавчу експертизу, бо він кошти не брав, пізніше змінив позицію та зазначив, що нібито позичав кошти у якогось Черкашина і йому є незрозумілим, чому ця розписка опинилася у ОСОБА_1 Однак у представленому суду договорі купівлі-продажу від 26.03.2011 року прізвище, імя та по-батькові ОСОБА_3 записано дуже схоже як і в розписці. Отримавши претензію від ОСОБА_1 про повернення боргу, ОСОБА_3 у кінці квітня 2015 року переоформив придбану у ОСОБА_1 нерухомість по вул. Шевченка , 71 у м.Бердянську на свою дружину ОСОБА_5, як вбачається з наданих ними відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, таким чином уникаючи повернення коштів.

Відповідач ОСОБА_3 до суду не зявився, направив заяву від 27.10.2015 року, в якій просив провести судове засідання за його відсутності з урахуванням поданих до суду заперечень та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні дав свідчення про те, що у 2011 році ОСОБА_1 запропонував придбати у нього нежитлове приміщення по вул. Шевченка, 71 у м.Бердянську. Він повідомив про це ОСОБА_3, з яким був у дружніх стосунках та кумами. ОСОБА_3 зацікавився пропозицією, але у нього не було коштів на придбання. Вони разом з ним взяли кошти в борг в інших людей, проте виникла необхідність терміново розрахуватися, і вони домовилися взяти кошти в борг у ОСОБА_1 Тобто, к кінці березня 2011 року нерухомість була придбана в рівних частках ОСОБА_3 та ОСОБА_6, а 01.04.2011 року вони взяли кошти в борг у ОСОБА_1 по 600000,00 грн. кожний з привязкою до долара, які зобовязувалися повертати рівними частками по 12000 грн. на місяць або 1,5 тис. доларів США. Розписки про отримання коштів вони писали разом з ОСОБА_3, причому він написав свою першим, а ОСОБА_3 вже складав свою, переписуючи як зразок з його розписки. Умови договорів позики були однакові. Спочатку вони разом з ОСОБА_3 приходили і повертали кошти ОСОБА_1, перший раз 30.04.2011 року, потів в кінці 2012 року. Пізніше він особисто розрахувався з ОСОБА_1 та повернув свій борг повністю.

Заслухавши позивача, його представника, свідка, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши в сукупності обставини та надані докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 01 квітня 2011 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 600000,00 грн., що еквівалентно 75000,00 доларів США доларів США, та зобовязався повертати їх рівними частинами по 12000,00 грн. щомісячно в еквіваленті 1500,00 доларів США до закінчення повернення боргу, що підтверджується розпискою від 01.04.2011 року, підписаною ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, тому суд не приймає до уваги заперечення відповідача ОСОБА_3, що він не отримував грошових коштів від ОСОБА_1, бо, як він вказує, вона складена на користь якогось Черкашина.

Наявність оригіналу розписки у ОСОБА_1 й свідчить про те, що саме ОСОБА_7 позичив ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 600000,00 грн., що еквівалентно 75000,00 грн., які він не повернув до теперішнього часу.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка, згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для усіх судів України.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом встановлено, що відповідач свої щомісячні зобовязання по поверненню позики не виконував та на сьогоднішній день виконав свої зобовязання за договором позики лише частково, а саме: 30.04.2011 року ним було повернуто частину боргу в сумі в 1500,00 доларів США, що в еквіваленті 12000,00 грн., та 23.11.2012 року ще в сумі 9000,00 доларів США, що підтверджується відповідними записами про це на зворотному боці розписки, тобто неповернута сума складає 1 362 885,00 гривень, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ складає 64500,00 доларів США, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки строк повернення всієї суми боргу вже минув, бо позика мала би бути повернута за 4 роки 2 місяці.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-36цс14 від 2 липня 2014 року).

Тому, відповідно до положень ст. 1048 ЦК України, у позивача виникло право вимагати сплати процентів в розмірі облікової ставки НБУ та трьох процентів річних від простроченої суми, відповідно до ст. 625 ЦК України, яка встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши розрахунок позивача по нарахуванню процентів та трьох процентів річних, вважає його таким, що загалом відповідає правильності порядку їх нарахування, однак вважає, що нарахування сум в іноземній валюті не відповідає вимогам законодавства, бо ці суми повинні бути переведені в національну грошову одиницю - гривню, як і сам розмір залишку суми позики, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті лише з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Відтак, борг підлягає стягненню саме у національній валюті України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка, згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для судів.

Тому, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на його корись залишок неповернутої частини позики за договором від 01 квітня 2011 року в сумі 1 362 885,00 гривень, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ складає 64500,00 доларів США, проценти в розмірі 864 606) гривень 85 копійок, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ складає 40918,45 доларів США, а всього 2227491 гривня 85 копійок, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ складає 105418,45 доларів США, а також 3% річних від простроченої суми в розмірі 82117 гривень 31 копійку.

Щодо заперечень відповідача проти позову, то суд вже відзначав, що видана ОСОБА_3 ОСОБА_1 за договором позики розписка підтверджує як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора вказаної в розписці грошової суми. Тому твердження відповідача, що він не отримував від ОСОБА_1 ніяких коштів, є нікчемними. Умисне викривлення в розписці прізвища позичальника та у звязку з цим твердження про неналежність позивача, також не може бути прийнято судом до уваги, бо відповідачем здійснені дії на часткове повернення отриманої суми позики, що підтвердив у судовому засіданні і свідок ОСОБА_4, а крім цього, це вбачається із самої розписки, на зворотній стороні якої є записи позичальника про отримання від ОСОБА_3 певної суми коштів, засвідчені його підписом.

Крім цього, недоречним є і посилання відповідача на ст.218 ЦК України, оскільки нею врегульовані правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину, оскільки у даному випадку мав місце письмовий договір позики, у підтвердження якого видана розписка, тому суд може враховувати показання допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_4, який підтвердив обставини укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, бо так само того дня отримував від ОСОБА_1 таку ж саму суму грошових коштів і на таких же умовах, що й відповідач, а останній до того ж переписував зразок з його розписки, яку він написав першим.

З урахуванням вище наведеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки суд дійшов висновку про необхідність стягнення коштів у гривні, а не в іноземній валюті.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3654,00 грн.

Керуючись ст.ст.3, 10,11, 57-60, 62, 64, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 192, 202, 207, 533, 625, 1046- 1048, 1050 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2) залишок неповернутої частини позики за договором від 01 квітня 2011 року в сумі 1 362 885,00 (один мільйон триста шістдесят дві тисячі вісімсот вісімдесят пять) гривень, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ складає 64500,00 доларів США, проценти в розмірі 864 606 (вісімсот шістдесят чотири тисячі шістсот шість) гривень 85 копійок, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ складає 40918,45 доларів США, а всього 2227491 (два мільйони двісті двадцять сім тисяч чотириста девяносто одна) гривня 85 копійок, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ складає 105418,45 доларів США, а також 3% річних від простроченої суми в розмірі 82117 (вісімдесят дві тисячі сто сімнадцять) гривень 31 копійку.

У решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3654,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя:ОСОБА_8