Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 19 березня 2015 року, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 16 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 19 березня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути на свою користь солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 21 вересня 2007 року у розмірі 67 164 грн 97 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 21 вересня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким останній отримав кредит у сумі 42 600 грн для придбання автомобіля за договором купівлі-продажу від 18 вересня 2007 року строком на 84 місяці до 21 вересня 2014 року зі сплатою процентів 16,5% річних. У рахунок забезпечення виконання кредитного договору 21 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, а між банком та ОСОБА_1 - договір застави. Вказував, що банком було збільшено відсоткову ставку за кредитом на 5 % за фактичний з 22 вересня 2008 року час, протягом якого предмет застави не був перерестрахований та до усунення даного недоліку, без укладення додаткової угоди.

Рішенням Добровеличківського районного суду від 9 червня 2010 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку була стягнута заборгованість за кредитним договором у сумі 51 739 грн 72 коп. Вказував, що за вказаним рішенням суду заборгованість розрахована станом на 6 квітня 2010 року, але позичальником тривалий час не виконував рішення суду, а тому збільшилася заборгованість по відсоткам, пеня на прострочений борг та за прострочені відсотки, яка станом на 18 листопада 2014 року складає: прострочені відсотки з 7 квітня 2010 року по 19 вересня 2014 року - 33 345 грн 06 коп.; пеня за прострочений борг та за прострочені відсотки за період з 7 квітня 2010 року по 18 листопада 2014 року - 26 913 грн 91 коп.; збільшена сума відсотків та пені станом на 18 листопада 2014 року - 60 258 грн 97 коп.; сума інфляційних втрат від прострочених сум заборгованості - 5 054 грн 32 коп.; 3% річних від простроченої заборгованості - 1 851 грн 68 коп.

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 16 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в рахунок оплати боргу по кредитному договору кошти в сумі 35 953 грн 23 коп., з яких: прострочені відсотки по угоді в розмірі 19 892 грн 29 коп., пеня нарахована на прострочений основний борг та на прострочені відсотки в розмірі 10 445 грн 26 коп., інфляційні втрати - 4 467 грн 61 коп., 3 % річних - 1 148 грн 07 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 19 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором у розмірі 46 409 грн 69 коп., з яких: відсотки за користування кредитом - 19 376 грн 84 коп., пеня за прострочений борг за кредитом - 8 235 грн 94 коп., пеня за прострочені відсотки - 12 830 грн 75 коп., інфляційні втрати - 4 470 грн 61 коп., 3 % річних - 1 495 грн 55 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, виходив із того, що заборгованість за кредитним договором станом на 9 червня 2010 року була стягнута з відповідачів судовим рішенням, яке тривалий час не виконувалось, а тому вимоги банку про стягнення нарахованих відсотків та пені мають бути задоволені в межах позовної давності.

Встановлено й це убачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарг висновків суду не спростовують.

Відповідно ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Як роз'яснено у п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК <http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/435-15> України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.

Таким чином, відсутність реального виконання зобов'язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання.

З матеріалів справи убачається, що банк, у зв'язку із допущеною заборгованістю зі сплати чергових платежів, у 2010 році скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором.

Наслідком такого звернення стало ухвалення судового рішення від 9 червня 2010 року, яким у солідарному порядку з відповідачів стягнуто заборгованість за кредитним договором від 21 вересня 2007 року.

Відповідачі повністю сплатили борг у грудні 2014 року.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої статтями 625, 1048 ЦК України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 1 квітня 2015 року № 6-37цс15 та від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, які згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, врахував вищевказані вимоги закону, належним чином перевірив доводи і заперечення сторін, надані ними докази та дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення відсотків та пені з боржника в межах позовної давності, про застосування якої відповідачі подали заяву.

Також суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_2, оскільки порука є припиненою в силу ст. 559 ЦК України.

Таким чином, рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не убачається.

З урахуванням викладеного та положення ч. 2 ст. 337 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 19 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик