Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю. ,

суддів - Грушицького А.І., Завидовської-Марчук О.Г.,

при секретарі -Лимарі Р. С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 20 травня 2013 року між ним та публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») було укладено договір банківського вкладу «Англійський «Постійний» Дев'ятимісячний», за яким позивач передав, а банк прийняв належні йому 5595 доларів США під 10 % річних строком до 20 листопада 2014 року.

27 червня 2013 року між ними було укладено ще один договір банківського вкладу «Подарунок «Постійний» Тринадцятимісячний», за яким позивач передав, а банк прийняв належні йому 10000 доларів США під 11 % річних строком до 27 липня 2014 року.

Посилаючись на те, що банк не виконував взяті на себе зобов'язання за вказаними договорами банківського вкладу та на вимогу вкладника не повернув йому вклади та нараховані відсотки, а саме просив стягнути з ПАТ «ВіЕйБі Банк» в його користь 6283,05 доларів США банківського вкладу за договором «Англійський «Постійний «Дев'ятимісячний», з яких 5595 доларів США сума вкладу, 328,05 доларів США нараховані, але не виплачені відсотки за користування коштами та 360 доларів США відсотки за користування вкладом за період з 1 березня 2014 року по 31 серпня 2014 року з розрахунку 12,75 % річних.

А також просив стягнути з банку 10775,05 доларів США банківського вкладу за договором «Подарунок «Постійний «Тринадцятимісячний», з яких 10000 доларів США сума вкладу, 656,28 доларів США нараховані, але не сплачені відсотки за користування коштами, 118,77 доларів США відсотки за користування вкладом за період з 29 липня 2014 року по 31 серпня 2014 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2014 року в даній справі, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 16 січня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» в користь ОСОБА_1 банківський вклад в розмірі 10000 доларів США, суму відсотків по банківському вкладу в розмірі 758 доларів США 75 центів, а всього на загальну суму 10758 доларів США 75 центів за договором банківського вкладу «Подарунок «Постійний» «Тринадцятимісячний» №605809/2013 від 27.06.2013 року. В решті вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України від 08 липня 2015 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 і ухвалу апеляційного суду Волинської області в частині залишення без змін рішення Луцького міськрайонного суду від 01.12.2014 року про відмову у задоволенні позову про стягнення банківського вкладу та нарахованих відсотків за договором від 20 травня 2013 року скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на зазначене рішення суду першої інстанції вказує, що рішення в частині відмови у позові щодо повернення вкладу з відсотками на суму 6283,05 доларів США необґрунтоване, винесене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Просить скасувати рішення в частині відмови у позові і ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже, оскільки в решті рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення вкладу за договором від 20 травня 2013 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження факту його звернення до банку із вимогою про повернення цих коштів, а крім того, сума вкладу була йому перерахована на його картковий рахунок.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Судом встановлено, що 20 травня 2013 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу в доларах США «Англійський «Постійний» Дев'ятимісячний» № 586613/2013, відповідно до якого ОСОБА_1 розмістив в банку строковий вклад в сумі 5595 доларів США на умовах депозитного продукту на строк 18 місяців з дня укладення договору, до 20 листопада 2014 року, зі щомісячною виплатою 10% річних на грошові кошти.

Крім того судом встановлено, що за умовами п.1.2 укладеного сторонами договору банківського вкладу банк відкриває на ім'я вкладника картковий рахунок № НОМЕР_1 (рахунок-кореспондент), на який перераховує нараховані проценти за збереження вкладу та може бути перерахований вклад по закінченні строку його дії.

Пунктом 1.6 договору визначено, що при достроковому закритті вкладу проценти за вкладом нараховуються/перераховуються у повному обсязі згідно договору за кожен(ні) повний(ні) 9 (дев'ять) місяць(і)(ів) дії вкладу, за кожний неповний 9 (дев'яти) місячний строк дії вкладу - за процентною ставкою для випадків дострокового закриття у розмірі, що діє на день закриття вкладу за цим видом вкладу у відповідній валюті, за відповідним строком, відповідною сумою початкового вкладу та відповідною періодичністю виплати процентів, оголошені на інтернет-сайті банку.

Також встановлено, що після спливу визначеного у п.1.6 договору дев'ятимісячного строку - 28 лютого 2014 року за письмовою заявою вкладника договір банківського вкладу був достроково припинений, а кошти за вкладом банком були перераховані на поточний банківський рахунок вкладника НОМЕР_2.

Однак на цей же рахунок банк зобов'язувався перераховувати і кошти за договором банківського вкладу від 27 червня 2013 року.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 ствердив, що коштами, які надійшли на банківський рахунок, він не міг розпорядитися у повній мірі, оскільки протягом тривалого часу банком було обмежено можливість зняття готівки шляхом встановлення ліміту на видачу коштів, а з вересня 2014 року банком доступ до грошових сум на рахунку було повністю припинено, що підтверджено копією звернення позивача від 29.09.2014 року та витягами із вищезазначеного рахунку і довідками «ВіЕйБі Банку», наданими до позову та на вимогу суду.

З довідки банку від 23.09.2015 року вбачається, що оскільки з 20.03.2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк», рахунки ОСОБА_1 закриті, а щодо суми залишку 219547,32 грн. банк вважає, що вимоги від власника рахунку не надходило, тому вона задоволенню не підлягає та вважається погашеною.

Разом з тим, такі твердження відповідача не ґрунтуються на нормах закону і не відповідають обставинам справи, оскільки з вимогами до банку ОСОБА_1 звертався ще 20 лютого 2014 року, а з позовом до суду звернувся 04 вересня 2014 року, тобто значно раніше, ніж у ПАТ «ВіЕйБі Банк» було введено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яке відбулося 24 листопада 2014 року. А крім того, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами стосуються періоду з 01 березня по 31 серпня 2014 року, тобто також до початку процедури ліквідації банку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Відповідно до ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, кий передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За змістом зазначеної норми закону та ст. 1058 ЦК України, яка регулює правовідносини, що випливають з договору банківського вкладу, зобов'язання банку з повернення вкладу вважається виконаним, коли вкладнику буде надана реальна можливість отримати та розпорядитися на свій розсуд вкладом, перерахованим на поточний банківський рахунок у цьому ж банку.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові за № 6-140 цс13 від 25.12.2013 р.

Разом з тим, відповідно до статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (частини перша, друга статті 1067 ЦК України).

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

В суді першої інстанції не здобуто жодних доказів того, що банк розрахувався з клієнтом за коштами, які ним було зараховано на банківський рахунок після розірвання договору банківського вкладу. Апеляційним судом надавалась можливість відповідачу надіслати суду відповідні документи, що підтверджують факт безперешкодного доступу та вільного користування ОСОБА_1 усією сумою грошових коштів, що були розміщені на рахунку-кореспонденті, однак банком таких доказів суду не надано.

Колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача на отримання позивачем гарантованої суми на час введення тимчасової адміністрації, оскільки зазначені кошти ОСОБА_1 банком виплачено за іншими договорами - від 04 грудня 2013 року та від 11 лютого 2014 року у національній валюті, і не стосуються грошових сум за договором доларового вкладу від 20 травня 2013 року.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті щодо неможливості задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусового стягнення коштів та майна банку під час тимчасової адміністрації, не поширюється, зокрема, на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Отже, як видно з матеріалів справи, реальної можливості розпорядитися перерахованим на банківський рахунок вкладом та отримати усю суму вкладу разом з належними процентами за користування грошовими коштами позивач був позбавлений, тому усно та письмово неодноразово звертався до представників банку щодо порушення його прав вкладника.

Висновок суду про встановлення факту обмеження прав клієнта - позивача щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, підтверджений згідно зі ст. ст. 58, 59 ЦПК України належними та допустимими доказами.

Разом з тим, відповідно до ст.598 ЦК України та умов договору від 20 травня 2013 року зобов'язання банку перед позивачем ОСОБА_1 за договором банківського вкладу (депозиту) у день його розірвання та перерахування коштів на банківський рахунок припинились, однак закінчення строку дії договору і невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-36цс15.

За таких обставин колегія суддів приходить до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення грошових коштів у розмірі суми вкладу в сумі 5595 доларів США та процентів за їх користування як за період знаходження на депозиті з 20 травня 2013 року по 27 лютого 2014 року, так і за час знаходження на банківському рахунку - з 28 лютого 2014 року по 31 серпня 2014 року (в межах позовних вимог, заявлених позивачем ОСОБА_1 в суді першої інстанції).

Оскільки окремого договору банківського рахунку сторонами не було укладено та суду не надано, а з надісланої банком апеляційному суду інформації про розмір процентних ставок за вкладами фізичних осіб в доларах США, які діяли в період з лютого по серпень 2014 року, та Правил відкриття і обслуговування вкладних та поточних рахунків фізичних осіб в ПАТ «ВіЕйБі Банк», вбачається, що процентна ставка за вкладом на вимогу становила 10 відсотків.

Отже, до стягнення з ПАТ «ВіЕйБі Банк» в користь ОСОБА_1 підлягає 6205,10 доларів США, з яких 5595 доларів США - сума вкладу, а також 610,10 доларів США - проценти за користування грошовими коштами (з розрахунку: за період з 28.02.2014 року - 328,05 доларів - за розрахунками банку, підтвердженого витягом з рахунку (а.с.6), + 282,05 доларів США за період з 01.03.2014 р. по 31.08.2014 р. з такого розрахунку: 5595 дол. х 10% /365дн. х 184 дні = 282,05).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким позовні вимоги позивача слід задовольнити частково.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, то з відповідача в дохід держави слід стягнути пропорційно до розміру задоволених позовних вимог судовий збір у сумі 1420,97 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 грудня 2014 року в даній справі в частині відмови у задоволенні позову скасувати і ухвалити нове рішення.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором банківського вкладу № 586613/2013 «Англійський «Постійний «Дев"ятимісячний» від 20 травня 2013 року в розмірі 6205 (шість тисяч двісті п"ять) доларів США 10 центів, з яких 5595 доларів США - сума вкладу, та 610,10 доларів США - проценти за користування грошовими коштами.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" в дохід держави судовий збір в сумі 1420 (одна тисяча чотириста двадцять) гривень 97 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді