Дата документу 29.09.2015
Справа № 320/7944/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Ковальової Ю.В.,

при секретарі Черемісіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання право власності на комплекс будівель та споруд,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, до ОСОБА_2 про визнання право власності на комплекс будівель та споруд за адресою м. Мелітополь, вул. Ломоносова, б.335а.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що 1 вересня 2007 року між ним та ОСОБА_2 було укладено попередній договір відповідно умов якого позивач зобовязався за власний рахунок на загальну суму 120000 грн. здійснити замовлення, сплату проектно - кошторисної документації по будівництву комплексу станції технічного обслуговування за адресою м. Мелітополь, вул. Ломоносова, б.335а та здійснити сплату робот по будівництву вказаного комплексу. Відповідач зобовязався після закінчення будівництва комплексу та отримання свідоцтва про право власності на комплекс у термін в шість місяців з моменту вимоги позивача передати йому право власності на ? частину вказаного комплексу, а також компенсувати йому витрати по будівництву комплексу у розмірі 60000 грн. Зобовязання, передбачені вказаним договором виконані у повному обсязі, будівництво фактично здійснене за гроші позивача, закінчено влітку 2008 року. 10 серпня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до попереднього договору від 1 вересня 2007 року відповідно умов якого попередній договір від 1 вересня 2007 року є угодою про створення спільної часткової власності за умови належного виконання сторонами умов попереднього договору від 1.09.2007р. Позивач та відповідач також домовилися про те, що у разі невиконання або неналежного виконання попереднього договору, вказаний договір та укладений за ним між сторонами акт виконаних робіт є безумовними підставами для визнання за ОСОБА_1, як за забудовником СТО права власності на весь побудований ним комплекс у судовому порядку. 2.09.2008р. відповідачем отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 2.09.2008р. В січні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою виконання з його боку умов щодо передачі позивачу права власності на ? частину вказаного комплексу, а також з вимогою компенсувати йому витрати по будівництву комплексу у розмірі 60000 грн. Зобовязання передбачені п.2 попереднього договору від 1 вересня 2007 року не виконані ОСОБА_2 до даного часу.

Позивач у судове засідання не зявився але надав до суду заяву, якою підтримав позовні вимоги та просив слухати справу у її відсутність.

Від відповідача до суду надійшла заява, у якій він визнає позовні вимоги у повному обсязі та просить розглянути справу у його відсутність.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, виходячи із принципу діспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків передбачених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до абз.3 п. 24 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Судом встановлено наступні обставини.

1 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, відповідно умов якого позивач зобовязався за власний рахунок на загальну суму 120000 грн. здійснити замовлення та сплату проектне - кошторисної документації по будівництву комплексу станції технічного обслуговування за адресою м. Мелітополь, вул. Ломоносова, б.335а та сплату робот по будівництву вказаного комплексу. Відповідач зобовязався після закінчення будівництва комплексу та отримання свідоцтва про право власності на комплекс у термін шести місяців з моменту вимоги позивача передати йому право власності на ? частину вказаного комплексу, а також компенсувати йому витрати по будівництву комплексу у розмірі 60000 грн. Вказані обставини підтверджуються змістом попереднього договору від 1.09.2007р. Зобовязання, передбачені попереднім договором виконані у повному обсязі, будівництво фактично здійснене за гроші позивача закінчено ще літом 2008 року.

10 серпня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до попереднього договору від 1 вересня 2007 року відповідно умов якого попередній договір від 1 вересня 2007 року є угодою про створення спільної часткової власності за умови належного виконання сторонами умов попереднього договору від 1.09.2007р.

Позивач та відповідач також домовилися про те, що у разі невиконання або неналежного виконання попереднього договору, вказаний договір та укладений за ним між ними акт виконаних робіт є безумовними підставами для визнання за позивачем, як забудовником СТО права власності на весь побудований позивачем комплекс у судовому порядку.

16 січня 2008 року в результаті проведеної КП Мелітопольське МБТІ інвентаризації відповідачу виданий відповідний технічний паспорт на комплекс.

2 вересня 2008 року відповідачем отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 2.09.2008р. серія САС №297565 та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20089406.

В січні 2013 року позивач звернувся до відповідача з вимогою виконання з його боку умов щодо передачі позивачу права власності на ? частину вказаного комплексу, а також щодо компенсації позивачу витрат, понесених при будівництві комплексу у розмірі 60000 грн., що підтверджується лист від 20.01.2013р., врученим позивачем відповідачу в день складання листа.

Зобовязання передбачені п.2 попереднього договору від 1 вересня 2007 року не виконані з боку відповідача до даного часу.

Згідно положень ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином згідно з умовами договору і вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які зазвичай застосовуються.

Згідно положень ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, зобов'язаний відшкодувати кредиторові заподіяні цим збитки. Розмір збитків, заподіяним порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, які існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора в місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - в день пред'явлення позову, якщо інше не встановлений договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, зважаючи на ринкові ціни, які існували на день ухвалення рішення.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річному від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, крім передбачених ч. 2 зазначеної статті способів захисту прав та інтересів, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 20.12.1995 року судами розглядаються також позови, повязані з охороною права приватної власності. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором.

За таких обставин, враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача стосовно визнання за ним права власності на комплекс будівель та споруд за адресою м. Мелітополь, вул. Ломоносова, б.335а є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 209, 174 ч. 4, 212-215, 234 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання право власності на комплекс будівель та споруд - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер 1, право власності на комплекс будівель та споруд за адресою м. Мелітополь, вул. Ломоносова, б.335а.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ковальова Ю.В.