У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дем'яносова М.В., Карпенко С.О.,

Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що на його балансі знаходиться гуртожиток, що розташований по АДРЕСА_1.

З 07 грудня 1998 року в кімнаті № 203 цього гуртожитку зареєстровані відповідачі, але працівниками КП «Жилсервіс-5» ДМР було встановлено факт непроживання їх за місцем реєстрації.

За таких обставин позивач просив визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням кімнати АДРЕСА_1, та стягнути судові витрати в рівних частках.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2014 року, позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням кімнати № 203 по АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_3 просять скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідачі тривалий час, тобто понад визначений ст. 71 ЖК України строк, не проживають у спірній кімнаті, здавали її стороннім особам.

Проте таких висновків суди дійшли передчасно.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору ‒ судом.

Статтею 72 ЖК Української РСР встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Установлено, що на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 14 листопада 2012 року № 53/28 «Про внесення змін до рішення міської ради від 30 травня 2012 року № 35/24 «Про припинення як юридичної особи КП «Жилсервіс-3» та рішень міської ради від 02 березня 2011 року № 16/9, від 25 січня 2012 року № 27/20, від 24 лютого 2010 року № 35/55 стосовно реорганізації комунальних житлово-експлуатаційних підприємств та балансоутримання житлового фонду», позивач у справі КП «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради є балансоутримувачем гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є колишнім подружжям, шлюб між ними розірвано 17 травня 2004 року.

У кімнаті № 203, житловою площею 24,0 кв. м гуртожитку зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та її син ОСОБА_6 (а. с. 10).

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач указував на те, що відповідачі понад шість місяців не проживають у спірному житловому приміщенні.

Однак матеріали справи не містять доказів непроживання відповідачки у спірній квартирі понад шість місяців (належним чином складені акти тощо).

Крім цього, в матеріалах справи міститься рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року, ухвалене за результатами розгляду позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ‒ КП «Жилсервіс-5», про усунення перешкод у користуванні кімнатою АДРЕСА_1, що також спростовує факт не проживання останніх у спірній кімнаті, оскільки якби було навпаки були б відсутні підстави для звернення з таким позовом.

Отже, вирішуючи спір, суд не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; доводи відповідачів щодо проживання в спірному приміщенні належним чином не перевірив та не навів факти, які б спростували ці доводи, обмежився лише доказами, наданими зі сторони позивача; суд не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводи сторін та помилково дійшов висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що судами не встановлені фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судові рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: М.В. Дем'яносов

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко