У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторське Агентство Фактор» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторське Агентство Фактор» на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторське Агентство Фактор» (далі - ТОВ «Колекторське Агентство Фактор») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 16 серпня 2013 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 27 400 грн зі сплатою 24 % річних з кінцевим строком повернення до 16 серпня 2017 року. 20 травня 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ФК Факторинг» (далі - ТОВ «ФК Факторинг») було укладено договір про відступлення права вимоги, у тому числі за кредитним договором від 16 серпня 2013 року. 20 травня 2014 року між ТОВ «ФК «Факторинг» та товариством було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор передав, а товариство набуло право вимоги до боржника за договором від 16 серпня 2013 року.

Оскільки позичальник не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, утворилась заборгованість у розмірі 39 125 грн 45 коп., яку позивач просив стягнути на його користь з відповідача.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 10 червня 2015 року, у задоволенні позову ТОВ «Колекторське Агентство Фактор» відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Колекторське Агентство Фактор», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не доведено факт переходу від ТОВ «ФК Факторинг» до нього права вимоги за кредитним договором від 16 серпня 2013 року, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3

Проте погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 16 серпня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 27 400 грн зі сплатою 24 % річних з кінцевим строком повернення до 16 серпня 2017 року.

20 травня 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК Факторинг» було укладено договір про відступлення права вимоги, у тому числі за кредитним договором від 16 серпня 2013 року.

20 травня 2014 року між ТОВ «ФК «Факторинг» та ТОВ «Колекторське Агентство Фактор» було укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого первісний кредитор передав, а товариство набуло право вимоги до боржника реального та належного виконання обов'язків за договором від 16 серпня 2013 року.

Отже, з дня укладення договору про відступлення прав вимоги (купівлі-продажу боргових зобов'язань) за кредитним договором, тобто з 20 травня 2014 року, до нового кредитора - ТОВ «Колекторське Агентство Фактор» перейшли всі права вимоги (замість первісного кредитора - ПАТ «ВТБ Банк» до позичальника - ОСОБА_3.).

Таким чином, внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Колекторське Агентство Фактор» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 16 серпня 2013 року, позичальником згідно з яким є ОСОБА_3

Отже, на даний час усі права кредитора за вищевказаними кредитним договором належать ТОВ «Колекторське Агентство Фактор».

Відповідно до п. 4.2 кредитного договору ОСОБА_3 зобов'язався здійснювати погашення кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі та строки передбачені умовами договору.

Проте прийняті на себе зобов'язання позичальник належним чином не виконував і має прострочення строків сплати процентів та суми кредиту, що не заперечується.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-979 цс 15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України зазначене не врахували, не звернули увагу на те, що ОСОБА_3 не проводив погашення кредитної заборгованості ні ПАТ «ВТБ Банк», ні ТОВ «ФК Факторинг», ні ТОВ «Колекторське Агентство Фактор».

Проте встановивши, що боржник не був повідомлений про заміну первісного кредитора, суди у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України не навели переконливих доводів, чому факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов'язання у повному обсязі, взагалі є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язань.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторське Агентство Фактор» задовольнити частково.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 10 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик