Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/706/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Шевченко І. М.
Доповідач Кривохижа В. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

08.04.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючої: Кривохижі В.І.

Суддів: Мурашка С.І. Сукач Т.О.

при секретарі Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 4 лютого 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що з грудня 1997 року до жовтня 2013 року, тобто 15 років і 10 місяців, пропрацював на Інгульській шахті державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на різних посадах: підземним гірничим робітником, підземним електрогазозварювальником, у тому числі в шкідливих умовах праці, які привели до хвороб, а тому був звільнений у жовтні 2013 року за станом здоров»я. Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК від 20 травня 2014 захворювання носять професійний характер, які виникли у зв'язку з дією шкідливих виробничих факторів у період перебування у трудових відносинах з відповідачем, та його визнано інвалідом 3-ї групи з втратою 60% професійної працездатності. Його хвороби прогресують, він зазнає фізичних страждань, постійно відчуває фізичну біль, чим порушений звичайний ритм життя. Тому і просив стягнути з відповідача 117 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 4 лютого 2015 року позов задоволений частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 12 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі позивача ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення позовних вимог та стягнення 117 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Зазначається, зокрема, що суд не врахував, що після звільнення з роботи та його інвалідністю сім»я знаходиться на грані виживання, оскільки його заробітна плата була основним джерелом існування сім»ї, так як на його утриманні перебувають дві доньки, які є інвалідами з дитинства; у зв»язку з чим він вимушений брати кошти у борг, а через фінансову ситуацію створилися негаразди та труднощі в сім»ї та з оточуючими; внаслідок порушення нормального життєвого ритму став роздратованим та неврівноваженим.

В апеляційній скарзі відповідача ставиться питання про скасування рішення суду через порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначається, зокрема, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд не врахував ступень вини відповідача, фінансовий стан підприємства. Крім того, позивач звернувся до суду з пропуском тримісячного строку позовної давності.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає відхиленню, а апеляційна скарга позивача частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що позивач дійсно працював на шахті "Інгульська" державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на різних посадах з грудня 1997 року в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища, що призвело до захворювань та 31 жовтня 2013 року звільнений у зв»язку із виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров»я, що перешкоджає виконанню даної роботи на підставі п.2 ч. 40 КЗпП України (а.с.9-10).

Медичним висновком лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини (м. Кривий Ріг) від 18 березня 2014 року було встановлено, що захворювання позивача є професійними та встановлено остаточний діагноз: радикулопатія попереково-крижова L4, L5, S1 і шийна С6, С7 з вираженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і м»язово-тонічним синдромом, периферичний нейросудинний синдром, часто рецидивуючий перебіг з нейродистрофічними проявами у вигляді: двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ст.), остеохондрозу в поєднанні з періартрозам ліктьових та колінних суглобів ПФС першого-другого ступеня). Хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пилотоксичний бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.), ЛН першого ст. (а.с.6-7).

Цим висновком підтверджується, що болі позивача почали турбувати з 2001 року, стан здоров'я погіршився з 2012 року, з роботи звільнений 31 жовтня 2013 року згідно з п.2 ст.40 КЗпП України у зв»язку із виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров»я, що перешкоджає продовженню даної роботи (а.с.6-7, 10).

Відповідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 18 квітня 2014 року визначено причину професійного захворювання - тривалий час роботи в умовах виробничих факторів: фізичного перевантаження, пилу, марганцю двоокису, ангідриту хромового та встановлено причинний зв'язок між захворюванням і виробничими факторами (а.с.4-5).

Згідно виписки з акту огляду МСЕК № 2 від 20 травня 2014 року висновком МСЕК ОСОБА_2 встановлено 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з 15 травня 2014 року, як наслідок професійного захворювання (а.с.8).

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України обов'язок по забезпеченню безпечних та нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

Згідно ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин (п.9 зазначеної постанови).

Суд дійшов правильного висновку, що у зв»язку з ушкодженням здоров»я позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у перенесенні ним фізичних і моральних страждань, в постійному відчутті фізичної болі, чим порушений його звичайний ритм життя, що призводить до моральних страждань та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а також те, що йому встановлено третю групу інвалідності.

Крім того, особа звільняється від відшкодування заподіяної шкоди, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідачем не надано доказів щодо відсутності його вини в заподіянні позивачеві моральної шкоди.

Однак колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині визначення розміру моральної шкоди.

У п.4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання встановлено, що професійне захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи в умовах виробничих факторів: фізичного перевантаження, пилу, марганцю двоокису, ангідриду хромового, підвищеного рівня вологості та рухомості повітря, підвищених та знижених температур (а.с.4-5).

За таких обставин та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, положень ст. 3 Конституції України, згідно якої найвищою соціальною цінністю України є людина, її життя і здоров'я, колегія суддів вважає, що рішення суду щодо визначення розміру моральної шкоди підлягає зміні.

Враховуючи конкретні обставини справи, стан здоров'я потерпілого, 60% втрати працездатності, настання інвалідності, наявність у нього тяжкого захворювання та тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, оскільки був звільнений з роботи у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, який перешкоджає продовженню роботи, тобто, лишився роботи, що була джерелом існування сім»ї з двома доньками, які є інвалідами з дитинства, ступінь вини відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає можливим збільшити розмір стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди до 25 000 грн.

Доводи скарги відповідача є безпідставними, не грунтуються на законі, не є істотними, та не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо необхідності стягнення моральної шкоди, вони були предметом розгляду в судовому засіданні і їм дана належна оцінка. Посилання у скарзі на пропуск строку позовної давності є безпідставним. Так, дійсно, до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк звернення до суду (ст. 233 КЗпП України). Однак, з набранням чинності ЦК України 2003 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю (п.3 ч.1 ст. 268 цього Кодексу). А отже, у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" відхилити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 4 лютого 2015 року в частині визначення розміру моральної шкоди змінити.

Стягнути з державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 25 000 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: