Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Жовтневої районної ради у м. Кривому Розі, про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 01 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ВАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 17 600 доларів США, а також 3 979,00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків у розмірі заборгованості за кредитом, винагорода (комісія) за надання фінансового інструмента - 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого визначено квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що належить відповідачу на праві власності. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року, ухваленим у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, звернуто стягнення на зазначений предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1. У серпні 2013 року у порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» банк направив мешканцям указаного будинку вимогу у тридцятиденний строк звільнити зазначений будинок. Згідно з актом про вручення повідомлення про виселення у присутності свідків особі, зареєстрованій у спірній квартирі, було проголошено текст повістки про добровільне виселення, однак отримувати повідомлення особа відмовилася. За таких обставин ПАТ КБ «ПриватБанк» просить виселити відповідачів зі спірної квартири.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Останнім рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, названий позов задоволено. Виселено ОСОБА_3 із неповнолітнім ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Однак рішення судів попередніх інстанцій зазначеним нормам процесуального права не відповідають, оскільки ґрунтуються на неповно встановлених фактичних обставинах справи.

Судами установлено, що 01 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ВАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 17 600 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1, а також 3 979 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків у розмірі заборгованості за кредитом, винагорода (комісія) за надання фінансового інструмента - 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між ВАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, предметом якого визначено квартиру АДРЕСА_1.

Таким чином, вищевказаний предмет іпотеки придбано за кредитні кошти.

У зазначеній вище квартирі зареєстровані та проживають: ОСОБА_3, її неповнолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 − інвалід ІІ групи, ОСОБА_6 − пенсіонер, дитина війни.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року, за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 звернуто стягнення на зазначений предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

У серпні 2013 року у порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» ПАТ КБ «ПриватБанк» направило мешканцям указаної квартири вимогу у тридцятиденний строк звільнити квартиру, при цьому до суду з цим позовом банк звернувся у листопаді 2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, відповідно до якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи указаний позов, суд апеляційної інстанції виходив із наявність правових підстав для виселення відповідачів із вказаного житла, адже рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки було ухвалено Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 10 квітня 2012 року, тобто примусово звернуто стягнення на предмет іпотеки до набрання чинності вищевказаним Законом, крім того, предметом цього позову є не звернення стягнення на майно, а виселення з житлового будинку як наслідок невиконання рішення суду та умов кредитного договору.

Однак із вказаними висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Крім того, згідно з п. 4 цього Закону протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Суд касаційної інстанції не погоджується з висновком апеляційного суду про непоширення на спірні правовідносини Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у зв'язку із тим, що предметом позову є виселення відповідачів із житла, а не звернення стягнення на предмет іпотеки, адже вказаний Закон був прийнятий з метою захисту житлових прав громадян України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Враховуючи, що названий вище Закон встановлює, що протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, це свідчить про те, що власник не може бути примусово позбавлений не тільки права власності, а й права користування, як складової права власності на таке майно.

Всупереч вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд не з'ясував питання та не встановив, чи виконано вищевказане рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на час ухвалення рішення у цій справі, враховуючи чинність на теперішній час Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та чи підлягають задоволенню похідні позовні вимоги банку про виселення без фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто, чи можуть відповідачі бути позбавлені права користування, перебуваючи законними власниками майна, та чи не є це позбавленням або обмеженням здійснення права власності відповідно до положень ст. 321 ЦК України.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303 <nau://ukr/1618-15|st303>, 316 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st316> не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 червня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак