Провадження № 22-ц/783/3796/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Курій Н.М.,

суддів: Шеремети Н.О., Мельничук О.Я.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про припинення права власності, визнання неправомірної відмови та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні майном,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 березня 2015 року відмовлено в задоволенні первинного та зустрічного позовів.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подала на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник апелянта посилається на те, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки рішення суду в цій частині не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не дослідив всі докази подані позивачем, а зіслався в рішенні лише на результат оцінки тільки одного з поданих доказів, а саме - звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєкта житлового будинку №16 на вул. Князя Романа у м. Львові.

Апелянт стверджує, що суд не дав належної оцінки документам, які беззаперечно підтверджують факт наявності підстав, які допускають припинення права ОСОБА_4 на частку у спільному майні приміщенні спільного коридору під літерою ІV, пл. 9,7 кв.м. за адресою: м. Львів, вул. Князя Романа, 16, в порядку ст. 365 ЦК України.

Апелянт зазначає, що припинення права власності ОСОБА_4 на частку у спільному коридорі не завдасть їй істотної шкоди, що підтверджується актом обстеження технічного стану квартири № 19 в будинку №16 на вул. Князя Романа у м. Львові, яким встановлено, що інтереси мешканців не зачіпаються при приєднанні спірного коридору до кавярні.

Апелянт вважає помилковим висновок суду про те, що з позовом про припинення права власності ОСОБА_6 на частку у спільному майні, а саме - зазначеного вище коридору повинні звертатись всі інші співвласники, оскільки всі вони надавали згоду на приєднання зазначеного приміщення до приміщення (кавярні) № 19 в будинку №16 на вул. Князя Романа у м. Львові.

Представник апелянта просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення її позовних вимог, а врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

З врахуванням того, що рішення в іншій частині не оскаржується, колегія суддів не входить в обговорення його законності в цій частині.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 є власником приміщення квартири (кав'ярні), що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Князя Романа, 16/19, що підтверджується свідоцтвом про право власності №Г-04303 від 16.01.2012р. (а.с.3).

Мешканці квартир №8, №8а, №5, №16, №11, №14, №9, №2а, №7, №15, №3 будинку №16 на вул. Князя Романа у м. Львові ствердили, що не заперечують щодо приєднання коридору спільного користування до кв. № 19 на вул. Князя Романа у м. Львові (а.с.6).

Матеріалами справи також встановлено, що ОСОБА_4 є власником приміщення квартири (магазину), що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Князя Романа, 16/17, що стверджується свідоцтвом про право власності №Г-04440 від 10.05.2012р. та витягом про державну реєстрацію прав №34161133 від 17.05.2012р. (а.с.48, 50).

ОСОБА_2, звертаючись з позовом до ОСОБА_4, просила визнати неправомірною відмову відповідачки надати згоду на приєднання коридору, площею 9,7 кв.м. до приміщення квартири (кав'ярні) за адресою: м. Львів, вул. Князя Романа, 16/19, та мотивувала свій позов тим, що вона є власником зазначеної квартири, з якої є вихід в коридор, площею 9.7 кв.м., який тривалий час не використовується як приміщення загального користування, а існує лише як допоміжне приміщення до належного їй квартири (кав'ярні). Позивач зазначала, що коридор перебуває лише у її фактичному користуванні і всі сусіди, крім відповідачки, дали згоду на приєднання зазначеного коридору до її квартири, а відмова відповідачки у наданні такої згоди, на її думку, є протиправною.

ОСОБА_2, уточнивши свої позовні вимоги, також просила визначити частку в розмірі 0,51 кв.м., належну відповідачці в спільному коридорі під літ. IV, пл.9,7 кв.м. за адресою: м. Львів, вул. Князя Романа, 16; припинити право власності відповідачки на зазначену частку та стягнути з неї на користь відповідачки компенсацію в розмірі 15 783,71 грн., що внесені на депозитний рахунок Галицького районного суду м. Львова, а також визнати за нею право власності на коридор під літерою IV в технічному паспорті, пл.9,7 кв.м. за адресою: м. Львів, вул. Князя Романа, 16 з приєднанням до приміщення квартири (кав'ярні) №19 за адресою: м. Львів, вул. Князя Романа, 16. При цьому, ОСОБА_2 також зазначала, що приміщення коридору технічно не може бути поділеним, спільне володіння і користування з відповідачкою є неможливим, а припинення права власності ОСОБА_4 на частку в цьому коридорі не завдасть їй істотної шкоди, оскільки такий коридор нею не використовується.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні зазначених вище позовних вимог ОСОБА_2 правильно виходив з такого.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання неправомірною відмови ОСОБА_4 у наданні згоди на приєднання коридору, площею 9,7 кв.м. до приміщення квартири (кав'ярні) за адресою: м. Львів, вул. Князя Романа, 16/19 за її безпідставністю районний суд правильно дійшов висновку про те, що чинним законодавством України не передбачено саме обов'язку власника (співвласника) давати згоду на приєднання загальних коридорів спільного користування (інших об'єктів спільної власності), які є допоміжними приміщеннями і знаходяться у спільній сумісній власності мешканців (власників) квартир (приміщень) багатоквартирного будинку.

Частиною 2 ст. 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 02.03.2004 р., допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир, кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема, створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до п.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», всі власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень у будинку.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положеннями ст.370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Частиною 1 ст.365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Отже, припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду можливе лише за позовом усіх інших співвласників майна, які бажають припинення права на частку у майні одного із співвласників.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 не бажає визначення та виділу її частки в натурі із майна (коридору загального користування в буд.№16 на вул. Князя Романа у м. Львові), що перебуває у спільній сумісній власності та грошової компенсації при неможливості такого виділення.

Матеріалами справи також встановлено, що інші співвласники зазначеного вище майна не звертались в суд з позовами про припинення права на частку у майні ОСОБА_4

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, врахувавши зазначене вище, правильно зробив висновок про те, що коридор спільного користування, площею 9,7 кв.м. в буд. №16 на вул. Князя Романа у м. Львові є доступним усім мешканцям будинку, інші співвласники не мають наміру позбавляти відповідачку її частки у праві спільної власності, а остання не бажає визначення її частки та припинення права на неї, в тому числі з компенсацією, а тому обґрунтовано не знайшов достатніх правових підстав, передбачених чинним законодавством, для задоволення позову ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що, відмовляючи у позові ОСОБА_2 Галицький районний суд м. Львова правильно виходив із суті вимог позивачки і того, що співвласники майна, яке є у їх спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і розпорядження таким майном здійснюється за згодою всіх співвласників.

Оскільки набуте громадянами право на квартири та належні до них допоміжні приміщення є непорушним (ст. 41 Конституції України), забезпечується державою і захищається судом (ст. 55 Конституції України), всі співвласники допоміжних приміщень рівні перед законом, у праві володіти, користуватися і розпоряджатися цим майном, відтак, позивачка не має пріоритетного права без згоди всіх співвласників, в тому числі і ОСОБА_4 на приєднання цього коридору до приміщення своєї квартири (кав'ярні).

Доводи, зазначені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують.

Ураховуючи наведене й те, що судом правильно встановлено фактичні обставини справи, зібраним доказам дана оцінка, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура розгляду справи, передбачена ЦПК України, колегія суддів доходить висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Шеремета Н.О.

ОСОБА_7