Ухвала іменем україни
01 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Мазур Л.М., Парінової І.К., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання у фактичних шлюбних відносинах та розподіл житлового будинку в натурі, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому зазначав, що 28 квітня 2005 року на ім'я ОСОБА_5 було придбано житловий будинок по АДРЕСА_1. Однак позивач зазначав, що спірний будинок належить їм на праві спільної сумісної власності, та як задовго до придбання будинку вони з відповідачкою проживали у фактичних шлюбних відносинах, вели з нею спільне господарство, виховували доньку, яка народилася за час фактичних шлюбних відносин ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, основну частину грошових коштів на придбання будинку забезпечив саме він, за рахунок коштів від реалізації власної квартири.

На підставі наведеного ОСОБА_4 просив суд встановити факт проживання з ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах з квітня

2002 року до середини травня 2005 року, тобто до офіційної реєстрації їх шлюбу, та поділити в натурі житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області

від 06 листопада 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня

2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено факт проживання у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_4 з ОСОБА_5 з 01 січня 2004 року до 14 травня 2005 року.

Поділено між сторонами в натурі житловий будинок по АДРЕСА_1 та надвірні будівлі за другим варіантом висновку судової будівельної експертизи (додаток 5).

Виділено ОСОБА_5 у власність наступні приміщення в будинку по АДРЕСА_1: прихожа - 5,4 кв. м; кладовка - 3,2 кв. м; прохідна - 4,3 кв. м; житлова кімната - 19,1 кв. м; санвузол -

4,3 кв. м.; кухні - 12, 7 кв. м, всього - 49 кв. м.

Виділено ОСОБА_5 у власність наступні надвірні споруди: гараж вартістю 17 938 грн 20 коп., позначений літ. «Б» на плані домоволодіння в додатку 2 до висновку судової будівельної експертизи.

Виділено ОСОБА_4 у власність наступні приміщення в будинку по АДРЕСА_1: коридор - 5,1 кв. м; санвузол - 5,3 кв. м; житлова кімната - 17,9 кв. м; кухня - 10,5 кв. м, всього - 38,8 кв. м.

Виділено ОСОБА_4 у власність наступні надвірні споруди: сарай вартістю 9 543 грн 10 коп., позначений літ. «В», та сарай вартістю

25 690 грн, позначений літ. «Е» на плані домоволодіння в додатку 2 до висновку судової будівельної експертизи.

Залишено у спільному користуванні ОСОБА_5 та ОСОБА_4 надвірні споруди: вбиральню вартістю 5 506 грн 50 коп., позначену літ. «Г» на плані домоволодіння в додатку 2 до висновку судової будівельної експертизи, огорожу - 22 829 грн 30 коп., тротуар - 2 306 грн 80 коп., колодязь 9 550 грн 70 коп., котельню - 32 008 грн 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 8 856 грн 36 коп. - вартість різниці виділеної частини будинку та надвірних споруд.

Зобов'язано провести переобладнання будинку за рахунок

ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не доведено факту проживання та перебування з відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах з квітня 2002 року і до реєстрації шлюбу.

Апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що позовні вимоги є доведеними, зокрема факт спільного проживання сторін на час придбання спірного будинку підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_5, в якій остання вказала, що у період укладання договору купівлі-продажу вказаного будинку перебуває у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем.

Проте до таких висновків суд апеляційної інстанції дійшов із порушенням вимог процесуального закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 квітня 2005 року ОСОБА_5 придбала житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 (а. с. 7, 54-56).

14 травня 2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб (а. с. 5, 7).

До реєстрації шлюбу, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 народила доньку ОСОБА_6, батьком якої є позивач.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05 травня 2005 року НОМЕР_1 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 на праві приватної власності.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 серпня 2013 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано (а. с. 5).

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим згідно із ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 316 ЦПК України рішення апеляційного суду складається з мотивувальної частини із зазначенням: мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції та не оспорених обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

За правилами ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з:

1) вступної частини із зазначенням:

часу та місця його ухвалення; найменування суду, що ухвалив рішення; прізвищ та ініціалів судді (суддів - при колегіальному розгляді); прізвища та ініціалів секретаря судового засідання; імен (найменувань) сторін та інших осіб, які брали участь у справі; предмета позовних вимог;

2) описової частини із зазначенням: узагальненого викладу позиції відповідача; пояснень осіб, які беруть участь у справі; інших доказів, досліджених судом;

3) мотивувальної частини із зазначенням: встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався;

4) резолютивної частини із зазначенням: висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку суду по суті позовних вимог; розподілу судових витрат; строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Відповідно до положень ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване в касаційному порядку рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідає наведеним вище вимогам п. 3 ч. 1 ст. 316, а також вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України, оскільки воно не мотивоване та не оформлене відповідно до вимог Закону.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Так, у мотивувальній частині рішення апеляційного суду, судом не наведено мотивів, з яких він бере до уваги одні докази та відхиляє інші. Зокрема судом не встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно, оскільки для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Крім того, в резолютивній частині рішення апеляційний суд посилається на висновок судової будівельно-технічної експертизи, відповідно до якого проводить поділ спірного будинку, однак вказаний висновок не був предметом дослідження суду та судом не встановлено, чи є він належним та допустимим доказом у справі.

Ухвалюючи рішення про поділ між сторонами в натурі житлового будинку по вул. Мікеша, 10 у м. Берегово та надвірних будівель, апеляційним судом не враховано, що під час вирішення зазначених спорів суди повинні виходити з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України, відповідно до яких виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку, він провадиться за наявності на це дозволу компетентного органу (ст. 152 ЖК України).

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом, розглянув справу поверхнево та ухвалив судове рішення, яке законним і обґрунтованим визнати не можна.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: Л.М. Мазур І.К. Парінова Т.О. Писана Г.В. Юровська