Справа №560/1931/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді Сидоренко З.С.,

при секретарі Пінчук О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання кредитного Договору № ROHPGA00000069 від 07 серпня 2008 року недійсним, укладеним під приводом омани,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" та просить:

- визнати порушеним право ОСОБА_1 споживача фінансових послуг банку;

- визнати недійсним кредитний Договір № ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк", та ОСОБА_1, ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 у зв'язку з укладенням під впливом обману з боку банку;

- відшкодування судових витрат здійснити за рахунок відповідача.

Свої вимоги мотивує тим, що укладений між позивачем та відповідачем 07 серпня 2008 року кредитний договір № ROR0GA00000069 є укладеним з суттєвим порушенням істотних умов Договору встановлених вимогами діючого законодавства України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладення, в поєднанні з використанням елементів нечесної підприємницької практики всупереч існуючих норм і вимог діючого законодавства України, а його дія грубо порушує охоронювані Конституцією і Законами України права та інтереси споживача фінансових послуг, і завдає йому значної шкоди.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Пояснив, що зміст та умови кредитного договору № ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку, а тому позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. Відповідачем навмисно недотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні, зокрема: банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, а саме не надав позичальнику повної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою; навмисно приховав фактичні дані відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та того розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах; у змісті оспорюваного кредитного договору встановлені несправедливі для позичальника умови договору.

У ході судового розгляду справи представник позивача ОСОБА_3 повністю підтвердив обставини, на які посилається у позовній заяві та просив позов задоволити у повному обсязі.

Представник відповідача Станкевич В.О. позовні вимоги не визнав повністю. Пояснив, що сторони, керуючись своїм власним волевиявленням, уклали правочин на визначених ними умовах, досягли всіх істотних умов договору та приступили до його виконання. Тому вважати, що до позивача не була доведена певна інформація немає підстав з огляду на підписання договору сторонами з визначеними умовами, який відповідає вимогам закону та наслідки його укладення вже настали. Крім того, позивач не наводить жодних обставин, які свідчили б про те, що він не уклав би даний договір володіючи іншою інформацією.

Представник відповідача Станкевич В.О. у судовому засіданні наголосив на тому, що при укладенні кредитного договору банк надав позичальнику Довідку про умови кредитування Приватбанку та орієнтовну сукупну вартість кредиту. У даній довідці чітко розписана загальна вартість кредиту, що пропонується надати та з чого така вартість складається. Крім того, сторони підписали Додаток №1 "Загальна вартість кредиту" та Додаток №2 графік погашення кредиту. Особистий підпис позичальника ОСОБА_1 вказує на те, що з умовами кредитування та вартістю кредиту він ознайомлений. А тому посилання позивача на загальні засади права, норми моралі щодо того, що споживачу може бракувати знань, необхідних для здійснення правильного вибору, або взагалі придбання непотрібних йому кредитних послуг, ґрунтується на припущеннях та не вказує на жодну фактичну обставину, яка могла б свідчити про вину та умисел відповідача при укладенні правочину.

Крім того, представник відповідача вказує на те, що рішенням Дубровицького районного суду від 20.01.2014 року за участю цих же сторін, визнана заборгованість по кредитному договору №ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року і звернуто стягнення на предмет іпотеки. Апеляційна інстанція, яка досліджувала даний договір, заборгованість та умови нарахування заборгованості, не встановила порушень умов кредитного договору. Таким чином, а ні Дубровицьким районним судом, а ні Апеляційним судом Рівненської області не встановлено факту введення в оману сторону договору. Отже, встановлені Дубровицьким районним судом та апеляційним судом Рівненської області обставини є беззаперечними і не підлягають повторному доказуванню. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю за їх безпідставністю.

Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд позов задовольняє з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07 серпня 2008 року між Банком та позивачем було укладено кредитний договір №ROR0GA00000069, згідно якого Банк надав позивачу кредит у розмірі 108650 грн., з них на споживчі цілі в розмірі 94150 грн. на строк 10 років, тобто до 07.08.2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 20,04 % річних.

Спростовуючи вказану представником відповідача обставину про існування вже рішення суду за участю цих же сторін, слід зазначити, що дане твердження не в повній мірі відповідає дійсності.

Так, дійсно 20 січня 2014 року рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області задоволено позов ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_5 про звернення стягнення, відповідно до якого в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року в розмірі 168802,11 грн. звернуто стягнення на будинок, який розташований в АДРЕСА_1.

По цивільній справі, в якій ухвалено зазначене вище рішення суду, ОСОБА_1 брав участь у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а тому стверджувати, що зазначена справа та дана справа є ідентичними, нема підстав.

Статтею 11 ЦПК чітко передбачено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог.

Крім того, згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зважаючи на вказану норми закону, ні Дубровицький районний суд, ні Апеляційний суд Рівненської області не зобов'язаний був перевіряти факт введення в оману сторону договору.

У відповідності до положень ст.ст. 1054,1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", та ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що "Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування".

У п. 4 ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у п.п. д). ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно якої орієнтовна сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила).

У даних Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Частиною 2 п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

У анкеті - заяві від 07.08.2008 року (а.с.5) зазначено, що позичальник був ознайомлений і згоден з умовами кредитування, які були надані йому у письмовій формі.

Разом з тим, із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем. Судом не здобуто доказів про надання позивачу інших видів документів зокрема, у вигляді інформаційного листа банку чи пам'ятки позичальника, що свідчить про те, що відповідач дій щодо ознайомлення позичальника з усіма умовами кредитування перед укладенням кредитного договору не вчиняв.

Із аналізу матеріалів кредитного Договору №ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року встановлено, що в їх змісті відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме:

- всупереч вимогам п.3.1 Правил та ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" належно не наведено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо;

- всупереч вимогам п.3.2 Правил та ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" кредитний договір і зокрема, графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу, тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил;

- всупереч вимогам п.3.3 Правил та ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використанням наведеної в Постанові Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання,обслуговування та погашення кредиту.

Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі, і докази про те, що ці відомості були офіційно оприлюднені є відсутніми, то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України.

У відповідності до ст.638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно п.3.6. Правил, банкам заборонено встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості тощо), або дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, тощо).

З огляду на це, встановлена Банком в п.8.1. кредитного Договору №ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року, умова, щодо обов'язку сплати Позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 4,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зареєстрованих ресурсів є такою, що суперечить вимогам ч.5 ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів", а сума, сплачена позивачем одноразовим платежем, відповідно до вказаних вимог кредитного договору, є незаконно отриманою банком.

Згідно висновку експерта від 07.04.2015 року № 1170 та Додатків 1 та 2 експертизи (а.с.71-84) величина реальної процентної ставки за цим договором становить - 32,55% річних, та є вищою від реальної процентної ставки 25,42%, передбаченої додатком №1 до кредитного Договору №ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року, а абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто фактична сума переплати за кредитом) на момент укладання кредитного Договору №ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року фактично складає - 171807,89 грн., та є вищим від зазначених у Додатку №1 "суми % та винагород" 166290,80 грн.

Експертом зазначено, що виходячи з базових умов викладених в кредитному Договорі №ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року, документально обґрунтований щомісячний (в т.ч. заборгованість за кредитом, проценти за користування кредитом, комісії, страхових та інших платежів) складає платежі від 2170,34 грн. до 5346,19 грн.

У висновку експерт вказав, що документальне оформлення операцій ПАТ КБ "Приватбанк" з надання кредиту виконане без врахування вимог "Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", оскільки кредитний Договір №ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року та додатки до нього не містять розрахунку реальної процентної ставки і абсолютного значення подорожчання кредиту, а також Додаток №2 "Графік погашення кредиту" до кредитного Договору №ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року не відображає інформації щодо сплати страхових платежів. Нараховані відсотки за користування кредитом та винагороди за резервування ресурсів за кредитним Договором №ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року необґрунтовано збільшувались до 5,3964% ( а саме на 0,3564%) порівняно зі ставками за винагороду з резервування ресурсів 5,04% (передбачені в п.8.1 договору) та збільшувались до 21,4630% ( а саме на 1,4230%) порівняно зі ставками відсотків за користування кредитом 20,04% (передбачені в п.8.1 договору).

Таким чином даним експертним висновком підтверджується, що відповідач скористався тим, що позивачу об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ЗУ "Про захист прав споживачів" не надав позивачу відомості , які потрібні клієнту при укладенні договору, та по суті примусив останнього до сплати платежів на незаконних підставах.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо висновків експерта по кредитному Договору №ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року, однак свою незгоду нічим не мотивував та будь-яких доказів, які спростовували б дані висновки суду не надав.

Статтями 18 і 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено підстави для визнання кредитного договору недійсним у випадку включення до нього умов, які є несправедливими та угод, які здійснені з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч.3 ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів" і відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним.

Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Відповідно до п.20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Висновок судово-економічної експертизи підтверджує, що під час укладення кредитного договору Банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав у угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вищенаведене приховування важливої, об'єктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору та невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов до фактично встановлених з метою встановлення завищених процентів за користування кредитом та отримання прихованого прибутку, може свідчити про наявність умислу в діях відповідача.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи висновок експерта, суд вважає доведеним, що при укладенні кредитного договору позивача було введене в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору, а тому позовна вимога про визнання його недійсним підлягає до задоволення.

Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України "Про захист прав споживачів" права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв'язку з цим, суд вважає, що підлягає до задоволення позовна вимога про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг.

Тому, зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.11 18, 19, 21, 22 Закону України "Про захист прав споживачів", ст.ст. 203, 207, 208, 215, 216, 230, 236, 548, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 88, 214, 215, 292, 294 ЦПК України суд -,

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Визнати порушеним право ОСОБА_1, як споживача фінансових послуг Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк".

Визнати недійсним кредитний Договір № ROR0GA00000069 від 07.08.2008 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк", та ОСОБА_1, ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1 у зв'язку з укладенням під впливом обману з боку банку.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" , МФО 305299 судовий збір у розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 копійок) на користь держави.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд з поданням апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького

районного суду: З.С.Сидоренко