Провадження №22-ц/784/2606/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/784/2606/15 Доповідач Темнікова В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Прокопчук Л.М., Маляренко І.Б.,

при секретарі Харитоновій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому посилалась на те, що 23.11.2006 року між її дочкою ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» був оформлений кредитний договір, згідно якого останній було видано споживчий кредит в сумі 3000 грн. ОСОБА_2 кредит не повернула і у судовому порядку зазначений кредит з неї не стягувався. Оскільки банк не зміг розшукати позичальника, він почав у буквальному сенсі тероризувати позивачку та всю її родину. При цьому банк запевнив її в тому, що оскільки вона є матір'ю ОСОБА_2, то відповідає за борги дочки. Договір поуки або застави з нею не укладався. Намагаючись припинити тиск, вона звернулась до Миколаївського відділення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», де їй пояснили, що дійсно її дочка ОСОБА_2 заборгувала за кредитним договором № SAMDN6816 від 23.11.2006 року, і заборгованість станом на травень 2014 року складала вже близько 18 000 грн. Також їй пояснили, що для вирішення виниклої ситуації їй необхідно сплатити за дочку хоча б один платіж в сумі 920 грн., на що вона дала свою згоду, підписала надані їй документи та внесла в касу банку платіж в сумі 920 грн. Часу для ознайомлення їй надано не було і копії документів їй також не надали. У вересні 2014 року їй знову зателефонував працівник банку, і в телефонному режимі пояснив, що вже її заборгованість перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» складає 16388 грн. Як з'ясувалось пізніше, коли вона намагалась допомогти своїй дочці і сплатила за неї платіж за кредит в сумі 920 грн., працівник банку «підсунув» їй для підпису Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт від 23.05.2014 року та кредитний договір № 095716 від 23.05.2014 року, на підставі яких оформив на неї кредит на суму 16388,03 грн., яким закрив кредитну заборгованість її дочки за іншим кредитним договором № SAMDN6816, укладеним між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 від 23.11.2006 року. Кредитні кошти за кредитним договором №095716 від 23.05.2014 року їй з каси банку не видавались. Жодний з зазначених договорів їй для ознайомлення наданий не був. Також їй не було надано для ознайомлення Правила надання продукту кредитних карт. Тому вважає недійсною зазначену угоду, оскільки відповідач ввів її в оману щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, в результаті чого шляхом обману «повісив» на неї кредитну заборгованість іншої особи, чим порушив її права. З урахуванням уточнення позовних вимог просила суд визнати недійсною Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт від 23.05.2014 року укладену між нею та відповідачем.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 серпня 2015 року в позові ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання правочину недійсним відмовлено.

Не погодившись з зазначеним заочним рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить заочне рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що суд не повно розглянув обставини, що мають значення для справи, не дав належної оцінки доказам по справі, не застосував вимоги ст. 230 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Представник відповідача до судового засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог позивачки.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що з листа ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вих. № 30.1.0.0/2- від 24 квітня 2014 року слідує, що 23 листопада 2006 року між ОСОБА_2 та банком був укладений кредитний договір № SADN816, відповідно до умов якого ОСОБА_2 були надані грошові кошти на умовах повернення, строковості (до 10 листопада 2008 року) та платності. На дату складення листа заборгованість ОСОБА_2 складала 18090, 65 грн.

Також судом було встановлено, що 23 травня 2014 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладена генеральна угода про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якої з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору № SADN816 від 23 листопада 2006 року (Договір 1) сторони погодили зменшити розмір заборгованості за Договором № 1, а саме: проценти на 1302,44 грн., комісію на 407,04 грн. та пеню на 407,04 грн. Всього з дати підписання генеральної угоди заборгованість по Договору № 1 складає 16388,03 грн. Кінцевим строком повернення цих коштів щомісячними платежами визначено 31 травня 2016 року. Пунктом 1.2 генеральної угоди передбачено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань по договорам (Договору № 1 та генеральній угоді) позичальник зобов'язується в день підписання генеральної угоди мати залишок на будь-якому відкритому в банку рахунку в розмірі 920 грн. В день підписання генеральної угоди ОСОБА_1 внесла на розрахунковий рахунок № 9613 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 920 грн. В платіжному дорученні призначення платежу вказане як: переказ особистих коштів. Відомостей про призначення та інші дані щодо рахунку № 9613, відкритому в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в матеріалах справи відсутні.

Крім того, приймаючи рішення суд виходив з того, що позивачем суду не представлено у встановленому цивільним процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів вчинення представником ПАТ КБ "ПриватБанк" дій, визначених ст. 230 ЦК України, до або під час укладення спірної генеральної угоди.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, апеляційний суд вважає, що висновки суду підтверджуються матеріалами справи та відповідають вимогам закону, зазначеному в тексті рішення.

Доводи апеляційної скарги про незгоду з висновками суду про те, що позивачкою не було доведено вчинення представником ПАТ КБ "ПриватБанк" дій, визначених ст. 230 ЦК України, до або під час укладення спірної генеральної угоди, не заслуговують на увагу, так як судом були оцінені дані доводи позивачки з урахуванням інших обставин по справі в межах наданих суду повноважень. Ніяких інших доказів, крім тих, яким суд дав належну правову оцінку, до апеляційної скарги позивачкою надано не було. При цьому апеляційний суд враховує, що згідно ст. 230 ЦК України дійсно якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При цьому с торона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Однак, відповідно до розясень, які містяться в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які

впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину . При цьому наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману

повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, а обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Умисел при обмані виражається у тому, що особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Ніяких доказів вчинення працівниками відповідача саме таких дій і ким конкретно вони були вчинені позивачкою суду надано не було. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Але позивачка, виходячи ж з тексту позовної заяви, просила визнати недійсним договір як вчинений саме під впливом обману.

Доводи апелянта про те, що вона вважала, що робить тільки разовий платіж за дочку у сумі 920грн. і що саме про це їй повідомили працівники банку, спростовуються матеріалами справи, так як в платіжному дорученні від 23.052014р., який був підписаний позивачкою, зазначено призначення платежу: переказ особистих коштів, а не те, що це платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором її дочки. Підписуючи дане платіжне доручення, позивачка мала реальну можливість прочитати зміст цього доручення. Крім того, позивачкою було підписано ще й генеральну угоду. Доказів того, що вона не мала реальної можливості прочитати її перед підписанням суду надано не було, як і того, що вона вважала, що це необхідно тільки для того, щоб здійснити разовий платіж, направлений на погашення заборгованості її дочки перед банком. Крім того, обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення.

Інші доводи апелянта фактично стосуються не згоди позивачки зі змістом укладеної генеральної угоди та порядком її укладання. Із системного аналізу тексту генеральної угоди вбачається, що вона є різновидом договору. А о днією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що підтверджується п. 3 ч. 1 ст.3 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору, що і було зроблено сторонами по даній справі. У разі незгоди з будь-якою частиною укладеної угоди сторона такої угоди має право на звернення до суду з вимогою про визнання недійсною цієї частини чи всього договору в цілому.

В даному випадку, позов було заявлено тільки про те, що генеральна угода була укладена під впливом обману, який в ході розгляду справи доведений позивачкою не був. Тому, розглядаючи справу в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування чи зміни рішення суду, не має.

Керуючись ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, ст.230, 215, 216, 1054, 1055 ЦК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту його проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після її проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді