РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2015 року Жовтневий районний суд м. Харкова

У складі: головуючого - судді Труханович В.В.

за участю секретаря - Антохіної О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, суд

ВСТАНОВИВ :

До Жовтневого районного суду м. Харкова звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2, в якій просить суд позбавити останнього батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Харкова.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 11.07.2003 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3.

У вересні 2005 року шлюбно-сімейні стосунки між подружжям були фактично припинені з причини того, що відповідач був схильним до проявів насильства у родині та вчинення сварок. З того часу позивач разом з дитиною мешкає окремо від відповідача, спільного господарства не веде, спілкування між ними мало обмежувальний характер. Не зважаючи на це, відповідач продовжував створювати конфлікти, припинити які вдавалося лише за вдяки втручанню третіх осіб або співробітників правоохоронних органів.

Так, 15.04.2006 року відповідач вчинив сварку та бійку у квартирі батьків позивача, де вона мешкала з дитиною, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності.

Особлива велика кількість випадків протиправної поведінки відповідача мала місце у 2010-2012 роках.

Шлюб між подружжям було розірвано на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.12.2006 року.

Крім того, позивач зазначає, що відповідач ігнорує свої батьківські обов'язки стосовно утримання дитини, визначені ст. 180 СК України, у зв'язку з чим, позивач вимушена була звернутися до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.05.2006 року була затверджена мирова угода, згідно з якої відповідач зобов'язався щомісячно сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 21.03.2006 року і до досягнення дитиною повноліття. Але, не зважаючи на наявність цієї угоди, відповідач на цей час не виконує свої обов'язки щодо утримання дитини, не займається її вихованням.

З 2012 року відповідач припинив будь-які контакти з родиною позивача.

Всі вищевикладені обставини вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивача ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності від 25.02.2014 року, заявлений позов підтримали, з підстав які зазначені вище.

Представники відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5, ОСОБА_6, які діють на підставі довіреності від 24.11. 2014 року, в судовому засіданні позов ОСОБА_1 не визнали, надав письмові заперечення, в яких зазначили, що дійсно сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення суду від 08.12.2006 року. Під час шлюбу у подружжя народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після припинення шлюбно-сімейних стосунків дитина залишилась проживати разом з матір'ю, позивачкою у справі, та її батьками, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.05.2006 року була затверджена мирова угода, згідно якої ОСОБА_2 зобов'язався щомісячно сплачувати ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 500 грн. щомісяця, починаючи з 21.03.2006 року й до досягнення дитини повноліття.

ОСОБА_2 умови мирової угоди виконує, щомісячно сплачує аліменти на утримання сина.

Однак, ОСОБА_1, діюча не в інтересах свого малолітнього сина, відмовляється отримувати аліменти, які направляються ОСОБА_2 у вигляді грошових переказів.

Зазначені обставини, на думку представника відповідача, свідчать про те, що ОСОБА_2 приймає участь в утриманні сина, а ОСОБА_1 не отримуючи грошові перекази, штучно створює умови для зростання заборгованості по сплаті аліментів.

Крім того, представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 перешкоджає відповідачу приймати участь у вихованні сина. Так, до лютого 2010 року відповідач мав можливість бачитися із сином, приймати участь у його вихованні, гуляти та спілкуватися, приділяти увесь вільний від роботи час. Але, з березня 2010 року позивач стала чинити перешкоди у спілкуванні з дитиною, налаштовувати сина проти батька. У зв'язку з даними обставинами ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у її вихованні. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.12.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені у повному обсязі.

Також представник відповідача зазначає, що позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталась до суду з позовами про позбавлення ОСОБА_2 батьківській прав, які в подальшому залишала без розгляду. В матеріалах даних справ маються висновки органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, та зазначено, що він не ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо виховання та матеріального утримання свого сина ОСОБА_3.

На думку представника відповідача, позивач в супереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надала суду доказів на підтвердження своїх позовних вимог, у зв'язку з чим просить у задоволені позову відмовити.

Представник 3-тьої особи Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову ОСОБА_1 заперечувала.

В подальшому представник 3-тьої особи в судове засідання не з'явилась, надала заяву з проханням справу розглянути у її відсутність.

Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, представників відповідача, 3-тьої особи, допитавши свідків, спеціаліста, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Оцінюючи докази, суд виходить з положень ст. 60 ЦПК України.

Так, в судовому засідання було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3, батьками якого є: батько - ОСОБА_2, мати ОСОБА_1. ( т.1 а.с. 15)

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, про що 06.02.2007 року зроблено відповідний актовий запис за № 57. Після розірвання шлюбу прізвище дружини змінилося на ОСОБА_1. ( а.с. 15)

Як убачається з копії свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 від 27.12.2014 року, ОСОБА_1 змінила прізвище на «ОСОБА_1». ( т.1 а.с. 109,110)

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 пояснила, що після того, як вона перестала проживати з відповідачем однією сім'єю, вона разом з малолітнім сином ОСОБА_3 переїхала проживати до квартири своїх батьків по АДРЕСА_1, де проживає і до тепер.

Дані обставини не були спростовані відповідачем.

Крім того, позивач ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні свого малолітнього сина, матеріально його не забезпечує, а також неодноразово у присутності дитини вчиняв сварки з нею, оскорбляв її, що наносило психологічну травму хлопчику.

На думку позивача дані обставини являються підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітнього сина ОСОБА_3.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як було встановлено судом, і про це зазначено у рішенні вище, після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, їх малолітня дитина залишилася проживати з матір'ю.

Позивач ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні сина, з дитиною не спілкується, не цікавиться станом його здоров'я, успіхами в навчанні.

На підтвердження вищезазначених фактів позивач надала суду ряд письмових доказів, а саме відповідь Харківської загальноосвітньої школи №94 № 01-65/20/15 від 13.01.2015 року та за № 01-65/34/15 від 20.01.2015 року, з яких убачається, що протягом навчання в початковій школі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківській збори відвідувала мати ОСОБА_1 До школи учня приводила мати ОСОБА_1, забирають після групи продовженого дня бабуся або дідусь. Всі питання щодо навчання учня класним керівником вирішуються з матір'ю. До навчального закладу та до класного керівника з питань, пов'язаних з вихованням та навчальним процесом стосовно свого сина ОСОБА_3 батько ОСОБА_2 ні в телефонному режимі, ні особисто не звертався. ( т.1 а.с. 55, 60, 135, 136)

КЗ «Дошкільний навчальний заклад №461» довідкою за № 71 від 26.12.2014 року повідомив, що вихованням дитини та здійсненням нагляду за сином займалась мати ОСОБА_1 Усі фінансові питання, пов'язані з оплатою за харчування дитини та придбання дидактичних посібників повністю вирішувала мати. Також приймали участь у вихованні ОСОБА_3, бабуся та дідусь зі сторони матері ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Батько дитини участі у вихованні дитини не приймав. Дошкільний заклад не відвідував. (т.1 а.с. 57)

Аналогічна відповідь мається з ДЗ «Дошкільний навчальний заклад №69» від 30.12.2014 року за № 178. ( т.1 а.с. 59)

КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №4» у своїй відповіді за №27 від 15.01.2015 року зазначає, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає за адресою АДРЕСА_1, знаходиться на обліку у поліклініці з ІНФОРМАЦІЯ_1. Догляд за хлопчиком здійснюють мати, бабуся та дідусь. Всі рекомендації лікарів виконують в повному обсязі. Станом здоров'я дитини батько не цікавився, з цього приводу в поліклініку не звертався. (т.1 а.с. 58, 137)

Однак, суд критично відносить до даного доказу, наданого позивачем, оскільки він суперечить відповіді головного лікаря КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №4» за №135 від 20.02.2015 року, в якій зазначено, що дитина ОСОБА_3, 2005 року народження перебуває на обліку в поліклініці з народження. Зі слів лікаря педіатра дільничного ОСОБА_13, років чотири назад батько ОСОБА_2 не однократно звертався до неї без дитини поцікавитися станом здоров'я ОСОБА_3. Дату звернення лікар не пам'ятає. ( т.1 а.с. 133, 168)

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона працює в дитячій поліклініці № 4 з 1984 року педіатром. Їй відома родина ОСОБА_1, у зв'язку з тим, що вона є дільничним лікарем неповнолітнього ОСОБА_3. На прийом до поліклініці хлопчика приводили мати, бабуся або дідусь. Коли вона оглядала дитину за місцем його проживання, то в квартирі були присутні ці ж особи. Вона особисто з батьком хлопчика не знайома. Однак, приблизно 4-5 років потому, у неприйомні часи, до неї звернувся чоловік, який представився батьком ОСОБА_3 та цікавився станом його здоров'я.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні не погодився з вищезазначеним ствердження позивачки та пояснив, що його довіритель до 21.03.2010 року мав можливість спілкуватися з дитиною. А з того часу і до тепер позивачка та її родина перешкоджають ОСОБА_2 бачитися з сином, спілкувати з ним, хоча батько має таке бажання.

Крім того, представник відповідача зазначив, що його довіритель також цікавиться успіхами сина у навчанні, станом його здоров'я. ОСОБА_2 не байдужа доля дитини, яку він сильно любить.

З відповіді загальноосвітньої школи №94 від 23.02.2015 року за № 01-65/132/15 убачається, що ОСОБА_2, батько ОСОБА_3, 18.02.2015 року вперше звернувся до класного керівника в усній формі з питаннями «Чи відвідує школу ОСОБА_3? Як часто хворіє?» ( т.1 а.с. 108)

Дана інформація також зазначена у відповіді загальноосвітньої школи №94 від19.02.2015 року за № 01-65/127/15. ( т.1 а.с. 134)

Опитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 пояснили, що позивач у справі є їх донькою, а відповідач - колишній зять. Після розлучення, їх донька разом з онуком, ОСОБА_3, стала проживати разом з ними. ОСОБА_2 дуже рідко відвідував дитину, а коли приходив, більш намагався поспілкуватися з колишньою дружиною, щоб помиритися. ОСОБА_2 самостійно з хлопчиком ніколи не гуляв, всі прогулянки були або в присутності дідуся або бабусі. Батько дуже мало часу приділяв дитині. Останні роки батько взагалі не спілкується з сином, хоча йому ніхто в цьому не перешкоджає.

Свідок ОСОБА_14, мати відповідача у справі, пояснила, що після розлучення ОСОБА_1 та її сина, останній ходив до неї додому, у присутності дідуся, батько позивачки, гуляв з ОСОБА_3 у парку. Такі зустрічі мали місце доки не з'явився ОСОБА_15, нинішній чоловік ОСОБА_1, з того часу її сину стали утворювати перешкоди щодо спілкування з дитиною.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 пояснив, що у зв'язку з тим, що колишня дружина створює перешкоди у спілкуванні його довірителя з сином, ОСОБА_2 вимушений був звернуться до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі батька у її вихованні. Даний позов було розглянуто Дзержинським районним судом м. Харкова та задоволено.

Так, згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.12.2014 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-тя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі батька у її вихованні, задоволені.

Усунуті перешкоди у спілкуванні ОСОБА_2 з неповнолітнім сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та у його вихованні.

Визначено способи участі ОСОБА_2 у вихованні неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом надання йому побачення та спілкування з дитиною щотижня по четвергах з 15.00 год. до 18.00 год. та суботах з 15.00 год. до 18.00 год. за адресою: АДРЕСА_2 без присутності матері - ОСОБА_1 (т.1 а.с. 74, т.2 а.с. 204-207)

Вищезазначеними рішеннями суду встановлено, що ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_2 приймати участь у вихованні дитини.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, судовим розглядом достовірно встановлено, що ОСОБА_2 цікавиться станом здоров'я сина, його успіхами в навчанні та має бажання спілкуватися зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3, однак мати хлопчика, ОСОБА_1, перешкоджає йому в цьому.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 також зазначила про те, що ОСОБА_2 не приймає участі у матеріальному забезпеченню дитини, хоча між ними була досягнута мирова угода щодо участі батька у вихованні дитини, а саме, що останній буде сплачувати на утримання сина щомісячно грошові кошти у розмірі 500,00 грн., що є також підставою для позбавлення його батьківських прав.

Відповідно до ст. ст.180, 181 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При ухиленні батьків від цього обов'язку кошти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду.

Як убачається з ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.05.2006 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була затверджена мирова угода, відповідно до якої ОСОБА_2 буде щомісячно сплачувати на користь ОСОБА_1 грошові кошти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій формі у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 21.03.2006 року і до досягнення дитиною повноліття. (т.1 а.с. 16)

Позивач стверджує, що ОСОБА_2 умови мирової угоди не виконує, участі у матеріальному забезпеченні дитини не приймає, у зв'язку з чим і виникла заборгованість по сплаті аліментів, яка станом на 08.09.2015 року згідно розрахунку заборгованості становить 21232,14 грн. ( т.2 а.с.250)

Однак, суд критично відноситься до даних стверджень позивача, виходячи з наступного.

З відповіді Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» Харківської дирекції за № 07-13-39 від 06.01.2015 року убачається, що на ім'я ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року від ОСОБА_2 в надходженні значаться поштові перекази, які не були виплачені адресату та за закінченням терміну зберігання поштові перекази були повернуті на зворотну адресу та виплачені відправнику ОСОБА_2 ( т.1 а.с. 49-51)

З інформації, яка зазначена у даному листі нижче, вбачається, що ОСОБА_2 грошові перекази на ім'я ОСОБА_1 відправлялися протягом 2014 року по декілька разів на місяць у різних розмірах.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник зазначають про те, що хоча ОСОБА_2 і відправлялися грошові перекази, однак вони позивачкою отримані не були, крім того, сума даних грошових переказів значно менше, ніж зазначено в ухвалі суду. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх обов'язків щодо утримання дитини, виникла заборгованість по аліментам.

Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02.10.2014 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 було відмовлено у задоволені позову до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по сплаті аліментів. При цьому, судом було встановлено, що ОСОБА_1 не скористалася наданими їй процесуальними правами і не пред'явила ухвалу суду до примусового виконання до органів виконавчої служби. ( т.1 а.с.71-73)

З виконавчого листа за № 2-3151/2006 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій формі у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 21.03.2006 року і до досягнення дитиною повноліття, вбачається, що даний лист був отриманий стягувачем лише 12.02.2015 року та 14.02.2015 року пред'явлений до виконання. ( т.1 а.с. 105, 106)

Постанова про відкриття виконавчого провадження за вищевказаним виконавчим листом винесена державним виконавцем Жовтневого ВДВС ХМУЮ 18.02.2015 року. ( т.2 а.с. 3)

Отже, існуюча заборгованість по аліментам у відповідача ОСОБА_2 виникла у тому числі і з вини позивача, яка своєчасно не пред'явила виконавчий лист про стягнення аліментів до виконання.

Даючи оцінку вищезазначеному, суд вважає, що ОСОБА_2 намагався приймати участь у матеріальному забезпеченні своєї дитини, однак з вини матері грошові кошти отримані не були.

Крім того, підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітнього сина ОСОБА_3, позивач ОСОБА_1 вказала те, що відповідач неодноразово, у присутності хлопчика утворював скандали, що негативно впливає на психіку дитини.

Опитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_15, ОСОБА_16 пояснили, що візити ОСОБА_2 до ОСОБА_1 носили завжди конфліктний характер. ОСОБА_2 був агресивно налаштованим, вчиняв сварки, побої, у зв'язку з чим викликалася міліція, вирішувалося питання про порушення кримінальної справи.

Дійсно, як убачається з матеріалів справи на протязі тривалого часу, як досудовим слідством, так і судом, неодноразово за скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вирішувалися питання щодо порушення кримінальних проваджень по факту виникнення сварок між з однієї сторони ОСОБА_2, з іншої сторони ОСОБА_1, ОСОБА_15 ( т.1 а.с.4-6, 8, 10-13, 75-78, 150, 151)

Вищезазначене свідчить про наявність конфлікту, який існує між колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Частиною 1 ст. 164 СК України передбачені підстави позбавлення батьківських прав, а саме коли: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування ба бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Даний перелік підстав є вичерпним, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, нормами діючого законодавство чітко визначені підстави позбавлення батьківських, серед яких відсутня підстава утворення сварок між батьками, у тому числі і у присутності дитини.

Відповідно до Висновку Департаменту праці та соціальної політика Харківської міської ради про не доцільність позбавлення батьківських прав від 13.03.2015 року №152, вони вважають за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. ( т.1 а.с. 127-128)

В судовому засіданні представник 3-тьої особи Департаменту праці та соціальної політика Харківської міської ради підтримала даний висновок та пояснила, що даний висновок було прийнято з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини після повного з'ясування всіх обставин, які виникли в даній родині, після співбесіди з батьками, під час яких було з'ясовано, що батько любить свого сина, бажає з ним спілкувати і дбати про нього, Також було проведено психологічне тестування малолітнього ОСОБА_3.

Крім того, представник 3-тьої особи пояснила, що раніше Департаментом неодноразово приймалося рішення про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3.

Так, матеріали справи містять висновки Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02.01.2013 року за № 27, від 13.11.2009 року за № 06-330/1272. (т.1 а.с. 130, 131)

Судом досліджувалися результати психологічного дослідження ОСОБА_3, яке проводилося 03.03.2015 року у зв'язку з необхідністю визначення психоемоційного стану дитини по відношенню до біологічного батька. Згідно висновку зазначеного дослідження, на момент проведення діагностування ОСОБА_3 знаходиться в нестабільному емоційному стані і в стані очікування отримати оцінку правильності своїх відповідей з боку матері, у зв'язку з чим, результати діагностування не відображають повної картини психоемоційного стану дитини по відношенню до батька.

Біологічний батько відіграє певну роль у становленні психіки дитини. Підсвідомо ОСОБА_3 пам'ятає батька і визначає його серед рідних для нього людей. ( т.1 а.с.139-140)

Опитана в судовому засіданні психолог ОСОБА_17 пояснила, що діагностичне тестування малолітнього ОСОБА_3 проводилося нею зі згоди батьків, у їх присутності. На момент діагностування дитина була схвильована, боялася відкрито говори про свої проблеми. У тестах дитина зазначила ім'я ОСОБА_2, не вказавши, що він батько. На питання психолога, чи хоче він побачитися з біологічним батьком, дитина розхвилювалася, розплакалася та відповіла ні, тому що «Мама мне сказала, что он всех обижал и если я не буду с ним видеться, то смогу уехать в другую страну».

Позивач ОСОБА_1 в якості доказу надала суду інший психологічний висновок, який був складений відносно її сина ОСОБА_3 дитячим та сімейним психологом авторської школи «Бойко» ОСОБА_18 від 02.04.2015 року.

У даному висновку зазначено, що відношення до біологічного батька можливо оцінити як нейтральне, байдуже. ОСОБА_3 зазначає, що з батьком він тривалий час не спілкується (приблизно з трирічного віку), за батьком не сумує, у зв'язку з тим, що не мав можливості звикнути до нього. У той час, діагностика не визначила негативне, агресивне відношення до біологічного батька, що говорить про те, що мама не налаштовує дитину проти батька. ( т.1 а.с. 157-158; т.3 а.с.4-9а)

Однак, при вирішенні спору по суті, суд не приймає даний доказ до уваги, оскільки він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3 встановлено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Таким чином, з урахуванням обставин справи, які викладені у рішенні вище, особи відповідача, суд приходить до висновку, що підстави для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 відсутні, а тому у задоволені позову ОСОБА_1 вважає необхідним відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 7, 10, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 164-166 СК України, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року №3, суд

ВИРІШИВ :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В. В. Труханович