УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агродар-Україна», треті особи: відділ Держземагенства у Маловисківському районі Кіровоградської області, реєстраційна служба Головного управління юстиції у Кіровоградській області, про розірвання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки та стягнення орендної плати за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 16 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 15 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агродар-Україна» (далі - ТОВ - «Агродар-Україна»), посилаючись на те, що 28 липня 1999 року між нею та агрофірмою «Петрівка» (правонаступником якої є ПАТ «Агродар-Україна»), було укладено договір оренди належної їй на праві власності земельної ділянки, площею 10,37 га, яка була передана в оренду на 15 років. 6 серпня 2007 року між нею та ПАТ «Агрода-Україна» було укладено додаткову угоду до договору оренди від 28 липня 1999 року, відповідно до якої вона передала відповідачу в оренду належну їй земельну ділянку на строк до 1 серпня 2018 року, проте виправлення вказують на передачу землі в оренду до 2013 року, а згідно відомостей відділу Держземагенства в Маловисківському районі договір діє до 17 серпня 2017 року, що свідчить про недосягнення згоди між сторонами. Протягом дії договору відповідач допускав порушення його умов в частині своєчасності та повноти виплати орендної плати. Ні договір оренди від 28 липня 1999 року ні додаткова угода до нього від 6 серпня 2007 року не містять всіх істотних умов та відсутні невід'ємні частини договору, які передбачені ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Крім того, відповідач без укладення договору суборенди та без її повідомлення передав у користування належну їй земельну ділянку третій особі. За таких обставин вважає, що відповідач порушує умови договору щодо використання земельної ділянки. З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просила суд розірвати угоду від 6 серпня 2007 року до договору на право тимчасового користування землею на умовах оренди від 28 липня 1999 року та стягнути орендну плату на її користь в сумі 6 228 грн. 83 коп. за 2014 рік.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 16 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 5 лютого 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення в частині відмови в задоволенні позову про розірвання додаткової угоди від 6 серпня 2007 року до договору оренди земельної ділянки від 28 липня 1999 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Отже, судові рішення в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 до ТОВ «Агродар-Україна», треті особи: відділ Держземагенства у Маловисківському районі Кіровоградської області, реєстраційна служба Головного управління юстиції у Кіровоградській області, про стягнення орендної плати не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються (ч. 1 ст. 335 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові в частині розірвання додаткової угоди до договору оренди, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі доказів, наданих сторонами й належним чином оцінених судом (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що будь-яких доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ст. 651 ЦК України та ст. 32 Закону України «Про оренду землі» ОСОБА_4 не надала, а обставини на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для розірвання додаткової угоди від 6 серпня 2007 року до договору оренди земельної ділянки від 28 липня 1999 року.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 16 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 15 лютого 2015 року в частині позову ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агродар-Україна», треті особи: відділ Держземагенства у Маловисківському районі Кіровоградської області, реєстраційна служба Головного управління юстиції у Кіровоградській області, про розірвання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур