Справа № 2-1206/10
У Х В А Л А

«16» липня 2010 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого - судді Кавацюка В.І.

при секретарі Гапаляк О.М., Шутяк З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства ВТБ ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-ГРУП» про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки, -

установив:

У січня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до відкритого акціонерного товариства ВТБ ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-ГРУП» про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки.

В обґрунтування вимог зазначив, про те, що 18 червня 2007 року між ним та відповідачем ВАТ ВТБ ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 10.06/07-КД на суму 720 000 доларів СІІІА. Строк користування кредитом по 16 червня 2017 року. 14 листопада 2008 року між позивачем та ВАТ ВТБ ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду, якою внесено зміни до кредитного договору та встановлено, що проценти за користування кредитом складають 18% річних.

18 червня 2007 року між ним, ОСОБА_3 та відповідачами укладено договір поруки №10.06/07-ДП-2, за умовами якого ТзОВ «КОМФОРТ- ГРУП» виступив поручителем за виконання ним, позивачем зобов»язань, що випливають із кредитного договору.

Всупереч вимогам п. п. «в» та «г» ч.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», ст. 524 ЦК України, ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», відповідач надав кредит та встановив сплату відсотків за користування ним та неустойки за несвоєчасне виконання кредитних зобов»язань у іноземній валюті без отримання відповідної індивідуальної ліцензії Національного банку України, а тому мало місце незаконне використання іноземної валюти як предмету кредитування та засобу платежу на території України. Д відтак вважає, що кредитний договір має бути визнано недійсним, оскільки його зміст суперечить вимогам законодавства.

Також, вважає, що договір поруки підлягає визнанню судом недійсним на підставі ч.2 ст. 548 ЦК України через недійсність основного зобов»язання. А з врахуванням вимог ст. 236 ЦК України і кредитний договір і договір поруки підлягають визнанню недійсними з моменту їх вчинення.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав, покликаючись на обставини, вказані у позовній заяві. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача - ВАТ ВТБ ОСОБА_2 філія - ОСОБА_5 проти позову заперечила, дала пояснення, вказані у письмових запереченнях на позовну заяву.

Представник відповідача - ТзОВ «Комфорт-груп» - ОСОБА_6 позовні вимоги визнав.

Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається із кредитного договору № 10.06/07-КД від 18 червня 2007 року, укладеного між ВАТ ВТБ ОСОБА_2 та ОСОБА_1, та додаткової угоди від 14 листопада 2008 року про внесення змін до кредитного договору № 10.06/07-КД від 18 червня 2007 року, останньому було надано кредит в сумі 720 000 доларів СІЛА зі сплатою 18% відсотків річних за користування кредитними коштами, з терміном повернення 16 червня 2017 року.

Повернення кредитних коштів та сплата відсотків за користування ними повинно було здійснюватись шляхом сплати щомісячних платежів у строки та в розмірах, зазначених у Договорі.

Свої зобов»язання за договором банк виконав, надав позивачу грошові кошти (кредит) у розмірі 720 000 дол. СІЛА з терміном повернення кредиту 16 червня 2017 року.

Для забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором, 18 червня 2007 року між сторонами укладено договір поруки №10.06/07-ДП-2, за умовами якого ТзОВ «КОМФОРТ-ГРУП» виступив поручителем за виконання позивачем зобов»язань, що випливають із кредитного договору.

Згідно вимог ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов»язання в іноземній валюті

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов»язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов»язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов»язаннями допускається у випадках, порядку та умовах, встановлених законом.

Застосування іноземної валюти як засобу платежу врегульовано і дозволено Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про банки і банківську діяльність», постановою Нацбанку України за №492 від 12.11.2003 року.

Відповідно до ст. ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліценції банки мають право здійснювати

валютні операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що на здійснення валютних операцій Нацбанк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Індивідуальної ліцензії потребують операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Але на сьогодні законодавчо не визначено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п.1.4 Положення НБУ №483 від 14.10.2004 року використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) - використання будь-яких зобов»язань або оплати товарів, що придбаваються. Пунктом 1.5 вищезазначеного Положення визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

В судовому засіданні встановлено, що ВАТ ВТБ ОСОБА_2 має банківську ліцензію №79, видану 20 квітня 2007 року Національним банком України, на здійснення операцій, визначених ч.І та п. п. 5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл Національного банку України №79-1 від 20.04.2007 року що надає право ВАТ ВТБ ОСОБА_2 розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто здійснювати операції з кредитування. Крім того, був отриманий письмовий дозвіл Національного банку України №79-1 від 20.04.2007 року, відповідно до якого ВАТ ВТБ ОСОБА_2 має право на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповідно до ч.І ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк не може надавати кредит під процент, ставка якого є нижчою від процентної ставки за кредитами, які бере сам банк, і процентної ставки, що виплачуються ним по депозитах. Виняток можна робити лише у разі, якщо при здійсненні такої операції банк не матиме збитків.

Виходячи з викладеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплати процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії.

Згідно з п.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач в своїй позовній заяві не довів тих обставин, на які він посилається як на законні підстави для визнання кредитного договору та договору поруки недійсними.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ДекретомКабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст. 202, 203, 204, 205, 215, 524, 533, 1046, 1047, 1054, 1055 ЦК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства ВТБ ОСОБА_2, товариства з обмеженою відповідальністю «КОМФОРТ-ГРУП» про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки - відмовити у зв»язку з його безпідставністю.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подання в десятиденний термін з дня проголошення рішення заяви про апеляційне оскарження і поданню після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги, або в порядку, передбаченому ч.4 ст.295 ЦПК України.

Суддя ОСОБА_7