Єдиний унікальний номер 725/3253/15-ц
Номер провадження 2/725/687/15
03.11.2015 року Першотравневий районний суд м.Чернівців
головуючого судді Піхало Н. В.
при секретарі Томко І.Д.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -
У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 01.06.2012 між ним та відповідачем укладено договір позики, за умовами якого він надав відповідачу грошові кошти в сумі 60 000 грн. з умовою їх повернення до 11 червня 2012 року, разом з тим після спливу вказаного строку, позичальник суму позики йому не повернула, у зв'язку з чим, просив позов задовольнити та стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 60 000 грн.
На підставі вищевикладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив позов задовольнити та стягнути з відповідача на свою користь вищевказану суму боргу та судові витрати по справі.
В судове засідання позивач та його представник не з'явились, направили до суду заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі, а також зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі й відповідно просили позов задовольнити. Також не заперечували щодо ухвалення в справі заочного рішення.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, у зв'язку із чим суд вважає за можливе розгляднути справу у відсутності позивача та його представника.
Крім того, дана справа розглядалась у відсутності відповідача, яка в судове засідання не з'явилася, не зважаючи на те, що була належним чином повідомлена судом про час та місце розгляду за останнім відомим місцем проживання та реєстрації, про причини своєї неявки суду не повідомила і не подала заяви про відкладення розгляду справи.
При цьому, судом ураховується те, що згідно положень ч. 5 ст. 76 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Як вбачається з довідка АДБ при УМВС України в Чернівецькій області відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, та саме за цією адресою судом неодноразово надсилались їй судові повістки та матеріали позовної заяви з додатками, які поверталися на адресу суду із відміткою працівника пошти про причини невручення, як «за закінченням терміну зберігання»
Відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Крім того, ч.1 ст.224 ЦПК України визначено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки позивач та його представник не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення.
Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Положеннями ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.
При цьому, згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
При цьому, як убачається зі змісту поданого позову, ОСОБА_2 своїх зобов'язань не виконала та отримані згідно розписки грошові кошти у строк до 11 червня 2012 року не повернула.
Так, ч. 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
В силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
При цьому, статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Також при розгляді даної справи суд враховує й те, що згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.
Зокрема, як убачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Як убачається з дослідженого в ході розгляду справи наданого позивачем оригіналу розписки, сторони дійшли усіх істотних умов договору позики та позичальник отримала від позикодавця обумовлену суму грошових коштів, які зобов'язувалась повернути у строк до 11.06.2012 року, а тому суд приходить до висновку про те, що власноручно написана відповідачем розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів відповідачів. При цьому, доказів протилежного матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано.
Так, статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо.
Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Крім того, відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачкою ОСОБА_2 належним чином виконано зобов'язання за даним договором позики та у встановлений договором строк нею було повернуто отриману на виконання умов вказаного договору суму грошових коштів в розмірі 60 000 грн.
Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За таких обставин, суд оцінивши надані позивачем докази в їх сукупності, приходить до висновку,що вимоги позивача в частині стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 60 000 грн. є такими, що підлягають задоволенню.
Крім того, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України).
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом
Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.
Отже, згідно положень ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).
Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснюється, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.
Відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За таких обставин, а також виходячи з того, що відповідачка у визначений в розписці строк грошові кошти в сумі 60 000 грн. не повернула, а також не надала доказів на спростування вказаного, суд вважає, що позов ОСОБА_3 в частині наявності підстав для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних витрат на підставі ст. 625 ЦК України є такими, що також підлягають задоволенню.
Крім того, ч. 1 ст. 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, у зв'язку із чим сплачений позивачем судовий збір при зверненні до суду в розмірі 600 грн. також підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача.
На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 509, 533, 625, 1046-1050 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 64, 88, 158,169,224, 212-215, 218, 294, 349, 360-7 ЦПК України, суд, -
Стягнути з ОСОБА_2, 1969 року народження, на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 01 червня 2012 року в сумі 60 000 грн., 3 % річних від простроченої суми заборгованості в сумі 5 907 грн. 95 коп. та інфляційні витрати від суми заборгованості в розмірі 45 308 грн. 11 коп., а всього 111 216 грн. 06 коп.
Стягнути з ОСОБА_2, 1969 року народження, на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі 600 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, поданою ним протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернівецької області через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало