АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7136/15 Головуючий 1 інст. Бондаренко В.В.
Справа № 642/11/14-ц
Категорія : договірні Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Шевченко Н.Ф., Кокоші В.В,

за участю секретаря Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 09 вересня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1, яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_1, яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 вказувала, що 03 червня 2005 року вона за договором дарування передала в дар своєму чоловікові ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1. Вважає вказаний договір недійсним, оскільки він укладений на вкрай невигідних для неї та її неповнолітніх дітей умовах під впливом тяжкої для неї обставини, внаслідок психологічного та фізичного тиску на неї з боку чоловіка, що позбавило її єдиного житла. Крім того, 26 червня 2007 року відповідач уклав договір іпотеки з ПАТ «УктСиббанк», предметом якого стала подарована квартира; наразі вона знаходиться під забороною відчуження та може бути у будь-який момент конфіскована Банком. Договір дарування порушує житлові права її дітей.

Тому, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1, яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири від 03 червня 2005 року, укладений між нею та ОСОБА_3, застосувати правові наслідки недійсного правочину шляхом відновлення державної реєстрації квартири АДРЕСА_1 на її імя, а також просила поновити строк позовної давності, визнавши, що його пропущено з поважних причин, бо на протязі 2005-2012 років вона постійно знаходилася під психологічним тиском свого чоловіка.

Відповідач, ОСОБА_3 подав до суду заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні представник ПАТ «УкрСиббанк» заперечував проти позову, вказував на недоведеність недійсності договору дарування, бо надані позивачкою докази не стосуються 2005 року, тобто моменту укладення спірного договору.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 09 вересня 2015 року у задоволенні позову відмолено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення по суті її позовних вимог.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності недійсності договору дарування та порушення оскаржуваним договором прав неповнолітнього ОСОБА_2

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України).

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 03 червня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за умовами якого позивачка передала безоплатно у власність відповідача належну їй на праві приватної власності квартири АДРЕСА_2 (а.с.12 т.1).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

В п. 23 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України встановлено, що Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, доказуванню підлягає наявність невідповідності внутрішньої волі учасника правочину його волевиявленню, тяжкої обставини, вкрай невигідних умов при укладанні договору дарування квартири від 03 червня 2005 року.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилається на психологічний та фізичний вплив з боку відповідача, її чоловіка ОСОБА_3, для укладення спірного договору проте судом першої інстанції обґрунтовано не взяті до уваги доводи стосовно відсутності вільного волевиявлення дарувальника на укладення договору дарування, доводи стосовно фізичного насильства та порушення прав їх дітей, оскільки вказані посилання позивачки стосуються періоду після укладення спірного договору. Зокрема, надані постанови інспектора Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області датовані 18 вересням 2012 року, 05 листопадом 2012 року (а.с.39, 41 т.1); а висновок судово-медичної експертизи щодо фізичного насильства датований 16 грудням 2011 року (а.с.43-45 т.1), тоді як спірний договір був укладений 03 червня 2005 року.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства, оскільки жодних доказів на підтвердження того, що договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 03 червня 2005 року був укладений ОСОБА_1 під впливом насильства на неї з боку відповідача станом на 2005 рік не надано.

Порушення прав неповнолітнього сина також не встановлено, оскільки на момент вчинення оспорюваного правочину ані позивачка, ані відповідач та їх діти зареєстровані не були.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 09 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: