АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/466/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - ХоменкоО.Л.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Ящук Т.І.

суддів - Чобіток А.О., Немировської О.В.

при секретарі - Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

встановила:

У січні 2014 року позивач ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 274 222 грн. 57 коп.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року позов задоволено, стягнуто солідарно зі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 274 222 грн. 57 коп. та судовий збір в сумі 2742 грн. 57 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права.

Вказував, що розрахунок заборгованості, який було надано позивачем при зверненні до суду з позовом, не може бути належним доказом по справі, оскільки не містить всіх необхідних розрахунків щодо розміру основної заборгованості та штрафних санкцій. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не звернув уваги на те, що п. 3.4 кредитного договору, яким передбачено нарахування пені у розмірі 1% за кожен день прострочення виконання зобов'язання, є несправедливим, а тому має розглядатись як нікчемний.

Також судом не було враховано, що позивач не надав належних доказів на підтвердження направлення відповідачам повідомлень про необхідність дострокового повернення всієї суми кредиту. Крім того, ПАТ «Альфа-Банк» було в односторонньому порядку було підвищено відсоткову ставку, про що поручитель ОСОБА_3 не повідомлялась, а тому порука є припиненою.

Відповідач ОСОБА_3 також звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині стягнення солідарно з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Вказувала, що пунктом 5.4 договору поруки визначено, що у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором, передбачена цим договором відповідальність діє тільки у випадку, якщо поручитель надасть свою згоду на таке збільшення.

Законодавець у ч.1 ст. 559 ЦК України прямо передбачив право поручителя у разі збільшення обсягу відповідальності за договором поруки приймати рішення щодо подальшого поручительства за позичальника чи відмови від таких зобов'язань. Однак суд першої інстанції не врахував даної норми закону та п. 5.4 договору. Крім того, зазначала, що жодних повідомлень про підвищення відсоткової ставки їй не надсилалось, ніяких спроб отримати згоду банк не здійснював.

В судове засідання після оголошення перерви апелянт ОСОБА_4 не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. 305 ЦПК України, колегією суддів не встановлено, тому у задоволенні клопотання апелянта про відкладення судового засідання відмовлено.

Представник апелянта ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу відповідача та просив задовольнити.

Представник позивача ПАТ «Альфа-Банк» повторно ( 12.02.2015 року, 05.03.2015 року) в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 - задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача ПАТ «Альфа-Банк» позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідачем ОСОБА_4 як позичальником та відповідачем ОСОБА_3 як поручителем належним чином не виконувались умови кредитного договору від 03.12.2007 року, внаслідок чого станом на 13.11.2013 року утворилась заборгованість в розмірі 274 222 грн. 57 коп., яка складається з 171 973 грн. 24 коп. заборгованості за кредитом, 12 041 грн. 37 коп. заборгованості по відсотках та пені - 90 207 грн. 96 коп., яку позивач просив стягнути солідарно з боржника та поручителя.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 грудня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 490052936, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит в розмірі 27 780, 2 доларів США строком до 03 грудня 2014 року зі сплатою 14,5 % річних,

У відповідності до п.6.2 кредитного договору 01.09.2008 року позивачем на ім'я відповідача було направлено листа, в якому повідомлялось про збільшення відсоткової ставки за користування кредитом з 01.09.2008 року до 17% річних.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом, станом на 03.11.2013 року загальна заборгованість відповідача ОСОБА_4 становить 34 307,84 доларів США, що за курсом НБУ станом на вказану дату становить 274 222 грн. 57 коп., з яких заборгованість за кредитом - 21 515,48 доларів США, заборгованість за відсотками - 1506,49 доларів США. Розмір пені становить 11 285,87 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 90 207 грн. 96 коп.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором 03 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем ОСОБА_4 було порушено зобов'язання за кредитним договором, тому з нього та відповідача ОСОБА_3 як з поручителя на підставі ст. 554 ЦК України слід стягнути на користь позивача солідарно заборгованість у сумі 274 222 грн. 57 коп.

Відхиляючи доводи відповідачів щодо збільшення відсоткової ставки за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що таке збільшення відбулось у відповідності до п.6.2 кредитного договору, а відповідач ОСОБА_3 свою згоду на збільшення відсоткової ставки за кредитом надала при ознайомленні з кредитним договором, підписавши договір поруки.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується не у повному обсязі. Зокрема, висновок щодо наявності підстав для стягнення кредитної заборгованості з поручителя ОСОБА_3 колегія суддів вважає необґрунтованим, зробленим без повного з'ясування обставин справи та з порушенням норм матеріального права.

Висновок суду щодо безпідставності заперечень відповідача ОСОБА_4 з приводу збільшення відсоткової ставки за кредитним договором - відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до п.6.2 кредитного договору від 03.12.2007 року банк має право змінити розмір процентів за користування кредитом у разі зміни кон'юнктури ринку, облікової ставки НБУ, індексу інфляції ( споживчих цін), загальновизнаних внутрішньодержавних та/або міжнародних грошових та/або фондових індексів тощо. Сторони домовились, що такі обставини вважаються подіями, що не залежать від волі сторін договору та мають безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Зміна розміру процентів за користування кредитом здійснюється за правилом, відповідно до якого процентна ставка підвищується в разі підвищення вартості кредитних ресурсів. Про зміну розміру процентної ставки по кредиту та внесення у зв'язку з цим змін в додаток № 1 до цього договору банк повідомляє позичальника за 7 днів до моменту настання таких змін шляхом направлення рекомендованого листа на адресу позичальника, зазначену в частині 1 цього договору.

Відповідно до п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», чинного на час виникнення спірних правовідносин, у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 01.09.2008 року на адресу позичальника банком було направлено листа про зміну умов кредитного договору, в якому банк повідомляв про збільшення відсоткової ставки за користування кредитом до 17% річних, починаючи з 01.09.2008 року. ( а.с. 78-81).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, після повідомлення про підвищення процентної ставки відповідач сплачував проценти за новою ставкою, у збільшеному розмірі, що відповідно до положень ч.ч. 2,3 ст. 205 та ч. 2 ст. 642 ЦК України вказує на згоду позичальника зі зміненим розміром процентної ставки ( а.с. 37).

Крім того, 24.07.2013 року між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору щодо порядку реалізації права позичальника на дострокове повернення кредиту, та зазначено, що всі інші умови кредитного договору залишаються незмінними і сторони підтверджують по них свої зобов'язання.

За таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 висновків суду першої інстанції у цій частині не спростовують.

Відповідно до п.5.4 договору поруки від 03.12.2007 року, у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором передбачена цим договором порука діє тільки у випадку, якщо поручитель надасть свою згоду на таке збільшення.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах від 20.02.2013 року в справі № 6-172цс12, від 25.09.2013 року у справі № 6-97цс13, застосування яких в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Разом з тим, матеріали даної справи не містять не лише даних про згоду поручителя ОСОБА_3 на збільшення обсягу відповідальності, але й повідомлення поручителя про таке збільшення.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про наявність попередньої згоди поручителя на зміну умов кредитного договору шляхом ознайомлення з цим договором, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки пунктом 5.4 договору поруки чітко визначена необхідність отримання згоди поручителя на збільшення обсягу його відповідальності. Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України тягне припинення поруки.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідачів та наявність підстав для відмови у позові ПАТ «Альфа-Банк» до поручителя ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, оскільки у зв'язку з підвищенням відсоткової ставки за користування кредитом збільшився обсяг відповідальності поручителя, про що поручитель не повідомлялась та її згоди отримано не було, тому зобов'язання за договором поруки припинились.

Отже, рішення у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_3

Висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 заборгованості по кредиту та процентів за його користування - колегія суддів вважає правильними, обставини, що мають значення для справи у цій частині вимог є доведеними, висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, враховуючи, що в позовній заяві банк просив стягнути суму заборгованості у гривнях.

Як вбачається із наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 03.11.2013 року, відповідач ОСОБА_4 сплачував платежі на погашення кредиту у період з січня 2008 року по жовтень 2010 року. Із суми наданого кредиту 27 780,2 доларів США ним було сплачено 6 264,72 долари США, заборгованість становить 21 515,48 доларів США, що станом на дату розрахунку становить 171 973 грн. 24 коп. ( а.с. 37-38).

В рахунок процентів за користування кредитом відповідачем було сплачено суму в розмірі 21 000,93 доларів США, заборгованість становить 1 506,49 доларів США, що складає 12 041 грн. 37 коп.

Підстав для сумніву у правильності наведених розрахунків не вбачається, оскільки в розрахунку зазначено кожен здійснений позичальником щомісячний платіж з відображенням окремо суми сплаченого кредиту та суми сплачених відсотків, дати здійснення платежів, а також суми необхідних платежів відповідно до графіку про погашення тіла кредиту та суми відсотків, що були нараховані, але своєчасно не сплачені.

За період з часу отримання копії зазначеного розрахунку як додатку до позовної заяви - 26 лютого 2014 року і до даного часу відповідачем не надано жодних доказів тих обставин, що сума погашеного кредиту чи процентів є більшою, ніж зазначено у розрахунку. Обґрунтованих доводів щодо неправильності нарахування заборгованості апеляційна скарга не містить, власного розрахунку заборгованості, який апелянт вважає правильним, ним не подано.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Доводи апелянта про те, що строк кредитування закінчується лише 03.12.2014 року, а тому висновки суду про дострокове стягнення заборгованості він вважає безпідставними, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки пунктом 6.1 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати ( в тому числі і в судовому порядку) від позичальника дострокового виконання зобов'язань з повернення кредиту за договором у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування щонайменше на один календарний місяць.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджено факт невиконання позичальником умов кредитного договору та припинення ним з жовтня 2010 року сплати щомісячних платежів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення простроченої заборгованості та дострокового стягнення частини кредиту, що залишилась, а також нарахованих процентів.

Крім того, відповідач визнав, що питання щодо дострокового повернення кредиту було порушено ПАТ «Альфа Банк» ще в 2011 році шляхом звернення з позовом до Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз», рішенням якого від 17.05.2011 року зі ОСОБА_4 на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитом - 170 869 грн. 50 коп., по відсотках - 17 428 грн. 47 коп., пеню - 45 437 грн. 73 коп. та судові витрати по сплаті третейського збору. Проте ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 08.06.2012 року було задоволено заяву ОСОБА_4 та зазначене рішення третейського суду було скасоване.

Відповідно до розрахунку заборгованості по кредиту, 22.08.2013 року на погашення процентів була зарахована сума в розмірі 10 746,44 долари США. Проте зазначена обставина не є перешкодою для дострокового стягнення заборгованості, оскільки прострочена заборгованість по кредиту сплачена позичальником не була.

Доводи апелянта про нікчемність пункту 3.4 кредитного договору, яким встановлено розмір пені 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається ( ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що встановлює порядок та підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, та на яку посилається позивач, визначає перелік несправедливих умов договору, а не встановлює їх недійсність.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Враховуючи, що даних про наявність рішення суду про визнання недійсним даного пункту договору - матеріали справи не містять, та положення ст. 204 ЦК України про встановлення презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, відсутні підстави вважати нікчемним пункт 3.4 кредитного договору, яким встановлена відповідальність боржника у разі порушення ним умов кредитного договору.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апелянта ОСОБА_4 щодо завищеного розміру пені, яка за період з 03.08.2013 року по 03.11.2013 року нарахована в сумі 11 285,87 доларів США, що становить 90 207 грн. 96 коп.

Як вбачається із заперечень відповідача на позову заяву, які він подав суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_4 не погоджувався з розміром нарахованої пені, проте суд першої інстанції належним чином не перевірив такі заперечення, та виходячи із наданого позивачем розрахунку заборгованості, не з'ясував істотних обставин справи в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Відповідно до п.2.4 кредитного договору, кредит в сумі 27 780,2 доларів США було надано позичальнику для цільового використання - придбання транспортного засобу - автомобіля «Honda Civic», 2007 року випуску, вартістю 140 390 грн., що на день складання договору еквівалентно 27 800 доларів США ( а.с. 5, 18) Зазначений автомобіль було передано в заставу банку для забезпечення виконання зобов'язань позичальника.

Відповідно до наданої апелянтом копії акту приймання-передачі автомобіля від 24.07.2013 року, автомобіль «HondaCivic», д.н. НОМЕР_1 було добровільно передано позичальником на реалізацію, а згідно з довідкою-рахунком від 21.08.2013 року продано за 89 540 грн.

Як вбачається з наданого до позовної заяви розрахунку заборгованості ( а.с. 37), в ньому зазначено, що автомобіль продано, а 22.08.2013 року сума в розмірі 10 746,44 доларів США була зарахована у повному обсязі на погашення простроченої заборгованості по процентах. Таким чином, загальна сума процентів, сплачених позичальником на користь банку, становить 21 000,93 доларів США.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В пункті 27 Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз'яснив, що істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вищевказані обставини щодо реалізації автомобіля, на придбання якого було надано кредит, та зарахування вирученої суми на погашення заборгованості по процентах, необхідно визнати такими, що мають істотне значення при визначенні суми пені, як обсягу відповідальності за порушення боржником зобов'язання.

Однак судом першої інстанції, всупереч вимогам ч. 3 ст. 213 ЦПК України, зазначені обставини враховані не були.

Враховуючи викладене та ступінь виконання зобов'язань боржником, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України для зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача відповідно до умов кредитного договору, та вважає за доцільне зменшити суму пені на 50 % від нарахованої банком суми, тобто із 90 207 грн. 96 коп. до 45 103 грн. 98 коп.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають, підстав для скасування чи зміни іншої частини рішення щодо відповідача ОСОБА_4 колегія суддів не вбачає.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду необхідно змінити та у зв'язку зі зменшенням розміру пені зменшити загальну суму заборгованості, яка становитиме: кредитна заборгованість - 171 973 грн. 24 коп., заборгованість по процентах - 12 041 грн. 37 коп., пеня - 45 103 грн. 98 коп., а всього - 229 118 грн. 59 коп.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, у зв'язку зі зменшенням суми заборгованості, яка підлягає до стягнення з відповідача ОСОБА_4, необхідно зменшити також суму судового збору, що підлягає стягненню на користь позивача, та визначити її у розмірі 2291 грн. 18 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року - скасувати в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року - в частині стягнення зі ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором - змінити, визначивши загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню зі ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - в сумі 229 118 ( двісті двадцять дев'ять тисяч сто вісімнадцять) грн. та суму судового збору - 2291 грн. 18 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: