Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1496/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Драний В. В.
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

24.06.2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі: головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Голованя А. М., Фомічова С. Є.

при секретарі: Лазаренко В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограда цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 квітня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона проживає у житловому будинку АДРЕСА_2, який розташований на земельній ділянці площею 560,0 кв.м. та належить їй на підставі акту готовності від 16.02.1983 року № 60 та договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 15.09.1964 року № 2-6319. Прибудинкова земельна ділянка приватизована, належить їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 23.04.1998 року. По сусідству з нею у житловому будинку АДРЕСА_1 проживає відповідач ОСОБА_4 В 2006 році відповідачем самовільно без відповідних дозволів та погоджень із державними органами побудовано літню кухню та сарай. В порушення вимог п. 3.17 Б.2.4.-1-94 "Планування та забудова міських та сільських поселень" літня кухня знаходиться на відстані 0,7 метра від її огорожі, а сарай побудований на самій межі, не забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжної ділянки. Вода, що стякає з даху цих будівель призводить до значних незручностей в користуванні земельною ділянкою, металевий паркан піддається корозії. Позивач не може нормально користуватися своєю земельною ділянкою, оскільки на ній постійно збираються калюжі, вимивається родючий грунт і вона заростає болотяними травами, сільськогосподарські рослини гинуть у багні. Дощові води підтоплюють споруду її літньої кухні, руйнуючи її стійкість, сприяють появі цвілі та сирості, а також заповнюють її вигрібну яму та погріб. Впритул до її паркану відповідач влаштувала літній душ, мильні змивки з якого також стікають на земельну ділянку позивача. Крім того, від вказаних будівель має місце затінення земельної ділянки позивача.

Посилаючись на ці обставини, позивач просила усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання відповідача влаштувати необхідні інженерно-технічні заходи, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів на територію позивача з покрівель та карнизів будівель відповідача, розташованих по АДРЕСА_1, а саме: влаштувати на всіх спорудах водовідводи та стічні труби з водовідливом у вигрібну яму відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 квітня 2015 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, яка підтримала свою апеляційну скаргу, відповідача ОСОБА_3, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі досліджених у судовому засіданні доказів суд першої інстанції встановив, що відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 15.09.1964 року № 2-6319 та акта готовності від 16.02.1983 року № 60 позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку, що розташований в м.Кіровограді по АДРЕСА_2 (а.с. 6, 8). ОСОБА_2 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 23.04.1998 року належить земельна ділянка площею 558,7 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Відповідач ОСОБА_3 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 08.06.1971 року № 2-3506 та акта готовності від 17.12.1986 року № 623, технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 10 вересня 2004 року (а.с. 58-61). Згідно державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 19.03.1998 року ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 555,4 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_1 (а.с. 57).

Межі вказаних земельних ділянок сторонами не оспорюються.

Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Кіровоградській області проводилась перевірка за зверненням ОСОБА_2 щодо потрапляння атмосферних опадів на її земельну ділянку, що підтверджується листом від 16.06.2014 року №01-06/127 (а.с. 13). В ході перевірки встановлено, що в домоволодінні по АДРЕСА_1 встановлена споруда для утримання свійської птиці, яка зроблена з підручних матеріалів, встановлена без влаштування фундаментів і не є об'єктом містобудування. Відведення атмосферних опадів з покрівлі вказаної споруди здійснюється на територію цього домоволодіння. Має місце незначний перепад рівня землі між домоволодінням ОСОБА_2 та домоволодінням сусідів, що можливо є причиною потрапляння атмосферних опадів на земельну ділянку позивача.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Право особи на судовий захист належного їй цивільного права передбачено ст. 16 ЦК України.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власника забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Частинами 2, 3, 6 ст. 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в іншій формі. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою -п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Здійснюючи свої правомочності власника земельної ділянки, власники землі та землекористувачі повинні дотримуватися правил добросусідства, встановлених Гл. 17 ЗК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 108 ЗК України власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, по¬ки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз"яснено, що відповідно до положень ст. 391 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд обгрунтовано вважав, що позивачем не доведено обставини щодо створення відповідачем незручностей та протиправних дій (бездіяльності), в результаті яких порушуються права позивача на користування земельною ділянкою та іншим майном.

Доводи позивача про те, що у 2006 році відповідачем самовільно побудувано без відповідних дозволів та погоджень із державними органами споруди літньої кухні та сараю, не знайшли свого підтвердження відповідними доказами.

Відповідач на спростування цих доводів надала дозвіл Управлінням містобудування, архітектури, екології та земельних відносин виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 28.09.2004 року № 3527 на будівництво (самовільно проведене) сараю літ. «З» та 2-го поверху сараю літ. «Е» в домоволодінні по АДРЕСА_1 9 (а.с. 62), а також лист Управління містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради № 1611 від 04.06.2014 року про отримання нею дозвільних документів на будівництво близько від межі другого поверху над сараєм та сараю в домоволодінні по АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Не були доведені позивачем обставини створення відповідачем перешкод в користуванні належною їй земельною ділянкою і відсутність інженерно-технічних заходів, що запобігають стіканню атмосферних опадів на її територію.

Не надано доказів і на підтвердження того факту, що зведені ОСОБА_3 будівлі та тимчасові споруди порушують нормативну тривалість інсоляції та норми освітленості відповідно до "Санитарных норм и правил обеспечения инсоляцией зданий и территорий жилой застройки" та СНІП II-4-79 "Естественное и искусственное освещение", а також того, що атмосферні опади потрапляють на розміщений на межі паркан та стікають на город.

Такими доказами могли бути відповідні висновки санітарно-епідеміологічних органів, експертні висновки, тощо.

Пунктом 3.25 "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень. ДБН 360-92", затверджених наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992, № 44, встановлено, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Таким чином нормативно встановлена відстань від найбільш виступаючої стіни будівлі до межі сусідньої земельної ділянки забезпечує можливість власнику будівлі здійснювати догляд за нею та її поточний ремонт і не являється гарантією прав інших осіб, а тому недотримання цієї норми, за умови відсутності інших негативних наслідків, не свідчить про порушення власником будівлі суміжних власників чи користувачів майна.

Клопотань про проведення судових експертиз, в тому числі будівельно-технічної експертизи у справі, за допомогою яких можливо з"ясувати обставини, що мають значення для справи, позивачем не заявлялось.

З наданих сторонами фотографій вбачається, що відповідачем влаштовано інженерно-технічних заходів, що запобігають стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на суміжні ділянки.

Докази реального потрапляння таким шляхом атмосферних опадів на паркан та земельну ділянку позивача суду не надані, а тому відсутні будь-які підстави стверджувати факт порушення прав позивача з боку відповідачки.

Вирішуючи спір, суд правильно застосував норми матеріального права і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволенні позову у звязку з його недоведеністю.

Апеляційна скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Обставини, на які посилались сторони в обгрунтування своїх вимог і заперечень, надані ними докази належним чином досліджені судом першоїх інстанції.

Покладений в основу рішення правовий висновок відповідає обставинам справи, ґрунтується на досліджених доказах, узгоджується з нормами чинного земельного та цивільного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: