УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа - приватний нотаріус Чігріна Ганна В'ячеславівна, про визнання договору недійсним, визнання права власності, витребування майна, за касаційною скаргою заступника прокурора міста Києва на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2014 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання договору недійсним, визнання права власності, витребування майна, посилаючись на те, що рішенням постійно діючого третейського суду при асоціації «Правовий захист» від 20 січня 2009 року визнано дійсним договір купівлі-продажу 54/100 частин квартири АДРЕСА_1, укладений 11 листопада 2008 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Визнано право власності на 54/100 частин вищезазначеної квартири за ОСОБА_9 Крім того, право власності ОСОБА_9 на спірну квартиру визнано рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 14 грудня 2011 року.

Позивач зазначав, що 01 лютого 2012 року ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу відчужив частину квартири ОСОБА_10, яка, у свою чергу, 25 лютого 2012 року продала її ОСОБА_11

Крім того, позивач зазначав, що СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України у м. Києві 19 грудня 2012 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 356 КК України, потерпілим у яких визнано ОСОБА_8, а в ході розслідування встановлено, що ОСОБА_9 за домовленістю із невстановленою слідством особою за грошову винагороду підписував договори купівлі-продажу вказаного нерухомого майна без наміру набуття права власності на нього, не сплачуючи та не отримуючи кошти за нього.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу 54/100 частин квартири АДРЕСА_1, укладений 01 лютого 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора міста Києва порушує питання про скасування судових рішень судів попередніх інстанцій та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що волевиявлення ОСОБА_9 на придбання квартири не було.

Крім того, суд дійшов висновку, що укладання спірного договору не було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що суперечить ч. 3 ст. 203 ЦК України.

Оскільки, родина ОСОБА_8 не є власниками вказаної частини квартири, вимоги в частині витребування майна не підлягають задоволенню.

Скасовуючи рішення та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 14 грудня 2011 року за ОСОБА_9 визнано право власності на спірну частину квартири. Дане рішення суду набрало законної сили і на час розгляду даного спору не скасовано.

Крім того, судом зазначено, що відсутність волевиявлення ОСОБА_8 на відчуження спірної частини квартири, не свідчить про нікчемність договору, так як це суперечить зазначеним нормам матеріального права, однак, може бути підставою для визнання договору недійсним, але таких позовних вимог прокурором заявлено не було.

Судом установлено, що на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації «Правовий захист» від 20 січня 2009 року визнано дійсним договір купівлі-продажу 54/100 частин квартири АДРЕСА_1, укладений 11 листопада 2008 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Також визнано за ОСОБА_9 право власності на 54/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Крім того, право власності ОСОБА_9 на зазначену частину квартири визнано рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 14 грудня 2011 року.

03 січня 2012 року на підставі вказаного рішення за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на спірне майно у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна.

На підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чігріною Г.В., 01 лютого 2012 року ОСОБА_9 продав 54/100 частин квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_10.

25 лютого 2012 року відповідно до договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чігріною Г.В., ОСОБА_10 відчужила зазначену частину квартири ОСОБА_11 Договір зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 20 березня 2012 року.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не були стороною договору купівлі-продажу спірного майна укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, правові підстави заявляти вимоги про визнання даного договору недійсним у прокурора в інтересах ОСОБА_8 відсутні.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відомостей про скасування рішення Брянківського міського суду Луганської області від 14 грудня 2011 року, відповідно до якого за ОСОБА_9 визнано право власності на спірну частину квартири, матеріали справи не містять.

Доводи касаційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора міста Києва відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук