У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року суддя Подільського районного суду м.Києва Декаленко В. С., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про встановлення факту розірвання шлюбу, заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту розірвання шлюбу.

Дослідивши матеріали заяви, приходжу до висновку що, вона (заява) подана з порушенням вимог чинного цивільно-процесуального законодавства, які ставляться до її форми та змісту, а тому підлягає залишенню без руху для усунення недоліків, виходячи з наступних підстав.

Так, стаття третя ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вже зазначалося вище, заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту розірвання шлюбу.

Статтями 257, 258 ЦПК України визначено правила підсудності для подачі заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення та встановлено обов'язкові вимоги до змісту та форми таких заяв, обов'язок дотримання яких покладається на заявника.

Так відповідно до ст. 258 ЦПК України, у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Верховний Суд України в своєму Листі від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», зазначив, що вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим ст. 119 ЦПК, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим ст. 258 цього Кодексу.

Важливе значення має вимога про обов'язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування. З урахуванням зазначеної в заяві мети, суд визначає коло осіб, які можуть бути залучені до участі у справі.

Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Крім того, Верховний Суд України у вказано Листі вказав, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 256 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення за таких умов: якщо відповідний запис в органах РАЦСу не зберігся (відсутність архіву або відповідної книги реєстрації, а також за наявності книги, проте за відсутності запису в ній); якщо у поновленні такого запису органи РАЦСу відмовили у встановленому порядку; запис може бути поновлено лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації події. Відмова зазначеного органу у поновленні запису підтверджується його письмовим висновком, наявність якого є необхідною умовою прийняття судом заяви про встановлення вказаного факту.

Мною встановлено, що незважаючи на вимоги вищезазначених норм чинного цивільно-процесуального законодавства України та роз'яснень Верховного Суду України, а також зважаючи на фактичні обставини, заявницею не обґрунтовано нормами процесуального та матеріального права наявності в неї суб'єктивного права на звернення з даною заявою до суду, виходячи з того, що як вбачається із наданих самою ж заявницею заяви вона розривала шлюб не за законодавством України, а саме за законодавством тієї країни, яка окупувала АРК, а тому органами РАЦСу України будь-яких актових записів про розірвання шлюбу до реєстру не вносилось і не могло бути внесено.

Враховуючи вищевикладене, приходжу до висновку про доведеність тієї обставини, що заява не може вважатися такою, що відповідає вимогам чинного цивільно-процесуального законодавства, які ставляться до її форми та змісту.

Стаття 121 ЦПК України визначає, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

На підставі викладеного, Листа Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», керуючись ст.ст. 119, 121, 256-258 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту розірвання шлюбу, заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві - залишити без руху.

Надати заявниці строк в 5 (три) дні з дня отримання ухвали, для усунення недоліків.

Роз'яснити заявниці, що в разі невиконання вимог ухвали в указаний термін, матеріали заяви будуть вважатись неподаними і повернуті їй.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СуддяВ. С. Декаленко