АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6007/15 Справа № 202/803/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шклярук Д. С. Доповідач - Козлов С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Тамакулової В.О., Болтунової Л.М.,

при секретарі: Безрукавому Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Житлово-будівельний кооператив № 99 "Схід" про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

Улипні 2005 року позивачка звернулася до суду з таким позовом, посилаючись на те, що 29 серпня 1987 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем і 25 грудня 1991 року за сумісні кошти вони в ЖБК-99 «Восход» купили квартиру АДРЕСА_1, де з дитиною зареєструвалися та почали там проживати сім'єю, а в 1993 році чоловік та його мати, пообіцявши їй повернути квартиру у її із чоловіком власність, вимусили її виписатися із неї та провели неодноразові обміни, після чого 28 лютого 1995 року мати чоловіка, обманувши її подарувала цю квартиру лише ОСОБА_3, але вони продовжувала проживати в ній із сином та чоловіком, вони разом оплачували житлово-комунальні послуги, отримували за адресою квартири кореспонденцію, перебували у місцевій поліклініці на обліку, а їхня дитина відвідувала дитячий заклад за місцем проживання.

24 вересня 1997 року шлюб із відповідачем було розірвано.

Вважаючи, що при укладанні спірного договору дарування квартири, яка придбана була нею з відповідачем в шлюбі, чоловік та його мати умисно ввели її в оману, позивачка просила визнати його недійсним на підставі ст. ст. 22, 28 КоБС України, ст. 57 ЦК України в редакції 1963 року, ст. 230 ЦК України в редакції 2003 року та визнати за нею, як за дружиною, право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

В березні 2015 року позивачка, уточнивши свої позовні вимоги в ході розгляду справи, просиласуд поновити строк позовної давності, який пропущений нею з поважних причин, та задовольнити її позов на підставі ст. ст. 22, 28 КоБС України, ст. 48 ЦК України в редакції 1963 року, ст. ст. 203, 215 ЦК України в редакції 2003 року.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи і неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Розглянувши справу в межах доводів скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з його безпідставності по суті заявлених вимог та за пропуском строку позовної давності для звернення позивачки до суду.

З таким висновком суду повністю погодитися не можна.

Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Частиною 1 ст. 48 ЦК Української РСР передбачено, що недійсною угодою є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 57 цього Кодексу угода, укладена внаслідок обману, може бути визнана недійсною. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, яка укладається.

Судом встановлено, що з 29 серпня 1987 року сторони зареєстрували шлюб, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_5, а 24 вересня 1997 року шлюб між сторонами було розірвано.

25 грудня 1991 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, згідно з яким ОСОБА_3 купив у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1, та 29 березня 1992 року на загальних зборах членів ЖБК-99 «Восход» ОСОБА_3 був прийняти у члени кооперативу, до складу якого входила вищевказана квартира.

09 лютого 1993 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, згідно з яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_7 купив спірну квартиру.

22 липня 1993 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за умовами якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_8 купила спірну квартиру.

28 лютого 1995 року за договором дарування, посвідченим Шостою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-2520, ОСОБА_8 подарувала своєму синові ОСОБА_3 спірну квартиру.

Виходячи з того, що під час перебування сторін у шлюбі відповідач за договором купівлі-продажу продав, а ОСОБА_7 купив спірну квартиру, на відчуження якої позивачка надавала свою письмову згоду, тобто квартира вибула з її власності законно, позивачка не була стороною спірного договору дарування від 28 лютого 1995 року, при укладанні якого не були порушені її законні права, відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України необхідних доказів її обману з боку відповідачане надала, суд дійшов правильного висновку про безпідставність її позовних вимог, керуючись названими нормами закону.

Доводи ОСОБА_2 в скарзі про наявність у неї права на спірну квартиру і порушення її законних прав при укладанні спірного договору дарування фактично зводяться до одностороннього тлумачення лише на свою користь норм законодавства, яке регулює спірні правовідносини, не ґрунтуються на встановлених в судовому засіданні обставинах справи і наданих сторонами доказах, яким судом дана належна оцінка у сукупності відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Разом з тим, правильно встановивши зазначені обставини і відмовляючи в задоволені позову одночасно за його безпідставністю по суті та за пропуском строку позовної давності, суд залишив поза увагою роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно яких встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (п. 11).

З урахуванням наведеного рішення суду в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог підлягає зміні на підставі ст. 309 ЦПК України з виключенням з його мотивувальної частини висновку суду про відмову в задоволені зазначеного позову за пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 307 - 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновок суду про те, що позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає за пропуском строку позовної давності.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: