Справа № 463/4159/14 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.Провадження № 22-ц/783/651/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.Категорія:45
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю Білика П.Б. - представника ЛКП „Віра";

відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року Львівське комунальне підприємство (ЛКП) „Віра" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просило суд стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість по оплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.01.2007 року по 01.02.2013 року в сумі 755 грн. 01 коп., централізованого опалення квартири АДРЕСА_1 за період з 01.01.2007 року по 01.02.2013 року в розмірі 4 111 грн. 36 коп., а всього - 4 866 грн. 37 коп.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що відповідачка, будучи власником вище згаданої квартири, з 01.01.2007 року по 31.01.2013 року включно надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території і централізованого опалення квартири оплачувала не регулярно, в результаті чого виникла заборгованість у розмірі, що є предметом позовних вимог (а.с. 5-6).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Львівського комунального підприємства «Віра», заборгованість за надані послуги: з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.01.2007 року по 01.02.2013 року в розмірі 755 грн. 01 коп., централізованого опалення квартири АДРЕСА_1 період з 01.08.2009 року по 01.02.2013 року в розмірі 1 894 грн. 89 коп., а всього - 2 649 грн. 90 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за спливом позовної давності.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 54-56).

Дане рішення оскаржила позивачка ОСОБА_4

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що ЛКП „Віра" не є належним позивачем по даній справі, „всі ... борги вже на балансі ЛКП „Господар".

Вважає, що судом не було враховано те, що вона лише з жовтня 2010 року отримує субсидії на оплату за житлово-комунальні послуги, оскільки у 2007 році ЛКП „Віра" неправомірно не видало їй довідку на оформлення таких субсидій, в результаті чого і утворилася заборгованість, яка є предметом позовних вимог.

Покликається на неналежну якість послуг, які надавало ЛКП „Віра".

Звертає увагу на те, що підігрів води в будинку, у якому вона проживає, здійснюється індивідуальними газовими колонками, а відтак вважає неправомірною позовну вимогу про стягнення з неї заборгованості за гаряче водопостачання.

Нарахування плати за теплопостачання по двоставковому тарифу вважає назаконним, оскільки вважає, що такі послуги мали б надаватися на підставі укладеного між ЛКП і споживачем відповідного договору (а.с. 59-61).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводам відповідачки стосовно того, що ЛКП „Віра" не є належним позивачем по даній справі, а також стосовно того, що нарахування плати за теплопостачання по двоставковому тарифу є назаконним, дано належну оцінку в оскаржуваному рішенні і апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цих частинах, а тому вище згадані доводи апелянта, які наведені нею також і у апеляційній скарзі, до уваги прийматися не можуть.

Статтями 20 і 21 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" визначено обов'язки споживача та виконавця таких послуг.

Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг в строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання житлово-комунальних послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору.

Обов'язок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також і п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 „Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції 2006 року).

Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг та проведення їх оплати передбачено законом і визначено, як обов'язок, а не право сторін, а відтак доводи апеляційної скарги стосовно того, що між сторонами спору відсутній договір про надання житлово-комунальних послуг, також до уваги прийматися не можуть.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, зокрема - з його резолютивної частини, судом стягнуто з відповідачки заборгованість по оплаті лише за послуги з централізованого опалення (в межах строку позовної давності), а відтак доводи апеляційної скарги стосовно неправомірності позовної вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості за послуги з гарячого водопостачання є надуманими і до уваги прийматися не можуть.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

За змістом статті 261 ЦК Українипочаток перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про житво-комунальні послуги» встановлено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається зі змісту Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року № 529, розрахунковим періодом є календарний місяць і платежі вносяться не пізніше ніж до відповідного числа місяця, що настає за розрахунковим (пункт 5 Типового договору …).

Оскільки договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у письмовій формі між сторонами спору відсутній, то платежі за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відповідачкою повинні вноситися не пізніше останнього числа місяця, що настає за розрахунковим.

Отже, аналізуючи зміст вище зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання споживачем послуг (відповідачкою) зобов'язань по їх оплаті, позовна давність за вимогами надавача цих послуг (в даному випадку - ЛКП), оплату яких (послуг) відповідно до вище згаданого Типового договору ... визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку, до якого необхідно внести оплату за надані послуги за певний, конкретно визначений, місяць.

Таким чином (з урахуванням вище наведеного) перебіг позовної давності по оплаті за надані послуги за певний місяць починається з 01 числа місяця, що настає за наступним місяцем після розрахункового (наприклад: перебіг позовної давності по оплаті за надані послуги за січень місяць певного року починається з 01 березня цього ж року).

У даній справі позивач (ЛКП) звернувся до суду з позовом 11 серпня 2014 року.

Оскаржуваним рішенням задоволено у повному обсязі позовну вимогу про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по оплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.01.2007 року по 01.02.2013 року в сумі 755 грн. 01 коп.

Дана позовна вимога в суді першої інстанції позивачем обгрунтовувалася її розрахунком, однак (як вбачається з цього розрахунку) в суму 755 грн. 01 коп. позивачем включена заборгованість у сумі 171 грн. 63 коп., яка виникла до 01.01.2007 року (а.с. 8-9).

У своїх письмових поясненнях щодо вище згаданого розрахунку заборгованості, поданих до суду апеляційної інстанції, позивач визнав, що у цьому розрахунку містяться арифметичні описки щодо наявної заборгованості, а також визнав те, що в суму 755 грн. 01 коп. ним включена заборгованість у сумі 171 грн. 63 коп., яка виникла до 01.01.2007 року (а.с.82-84).

Як вбачається з відомостей про нарахування та оплату послугз утримання будинку та прибудинкової території, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги і які ним були поданими, як до суду першої інстанції (а.с. 8-9), так і (в порядку уточнення розрахунку заборгованості) до суду апеляційної інстанції (а.с. 82-84), заборгованість по оплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території в межах строку загальної позовної давності (тривалістю у три роки: починаючи з 11.08.2011 року і до 01.02.2013 року - дня, по який позивачем розрахована заборгованість, яка є предметом позовних вимог) у відповідачки відсутня, оскільки протягом згаданого періоду вона ці послуги регулярно оплачувала у відповідності до проведених ЛКП нарахувань, а заборгованість по їх оплаті, яка є предметом позовних вимог, утворилася за період до 11.08.2011 року.

Як стверджується відповідачкою та матеріалами справи в їх сукупності, проплати, які здійснювала відповідачка протягом періоду з 11.08.2011 року і до 01.02.2013 року, нею здійснювалися саме за згаданий період, а не за період до 11.08.2011 року: дане твердження відповідачки позивачем у відповідності до положень ст.ст. 10 і 60 ЦПК України належними і допустимими доказами не спростовано, а відтак у суду не було правових підстав для застосування до спірних правовідносин ст. 264 ЦК України.

За вище наведених обставин оскаржуване рішення в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по оплаті за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.01.2007 року по 01.02.2013 року підлягає скасуванню - з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги:

· за період з 01.01.2007 року по 11.08.2011 року - за спливом позовної давності;

· за період з 11.08.2011 року по 01.02.2013 року - за її недоведеністю, оскільки за цей період згідно розрахунків, поданих самим позивачем, така заборгованість у відповідачки відсутня.

·

У відповідності до ст. 88 ЦПК України також підлягає до зменшення сума судового збору, яку належить стягнути з відповідачки на користь позивача, а саме: з 243 грн. 60 коп. до 94 грн. 85 коп. - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1-4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь Львівського комунального підприємства „Віра" заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01.01.2007 року по 01.02.2013 року в розмірі 755 грн. 01 коп. скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити Львівському комунальному підприємству „Віра" у задоволенні цієї позовної вимоги:

· за період з 01.01.2007 року по 11.08.2011 року - за спливом позовної давності;

· за період з 11.08.2011 року по 01.02.2013 року - за її недоведеністю.

·

Зменшити суму судового збору, яка підлягає до стягнення з ОСОБА_4 на користь Львівського комунального підприємства „Віра", з 243 грн. 60 коп. до 94 грн. 85 коп.

В решті рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2014 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: