Єдиний унікальний номер 253/1880/15-ц Номер провадження 22-ц/775/45/2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2015 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Космачевської Т.В.,

суддів: Новікової Г.В., Будулуци М.С.,

при секретарі: Баранові В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Артемівську апеляційну скаргу Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення сум в рахунок остаточного розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення сум в рахунок остаточного розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 січня 2015 року по 4 березня 2015 року в сумі 13679,16 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 500,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

З вказаним рішенням суду не погодилося ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» та подало апеляційну скаргу, в якій просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення його прав і законних інтересів, норм матеріального права, та зазначає, що позивач у день звільнення не працював, тому враховуючи норми ст. 116 КЗпП України суми остаточного розрахунку при звільненні мають бути виплачені лише після предявлення ним вимоги про цей розрахунок. Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до відповідача з відповідною вимогою. Крім того, позивач також не надав жодного доказу нанесення йому моральної шкоди. Виходячи з цього, апелянт вважає, що факт існування порушень законних прав позивача з його боку є недоведеним, безпідставним та необґрунтованим, і висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник з доводами апеляційної скарги не погодилися, просили її відхилити та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить отримання ним телефонограми.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до трудової книги та наказів про прийом №2224/к від 10.07.2013 року і звільнення №253/к від 23.01.2015 року працював в ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» прохідником підземним з 10 липня 1913 року та звільнений 15 січня 2015 року за станом здоровя, відповідно п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 10, 26, 27).

З довідки №190 від 23.03.2015 року про нараховані суми при звільненні вбачається, що ОСОБА_1 розрахована до виплати загальна сума з урахуванням заробітної плати, допомоги по непрацездатності, компенсації за невикористану відпустку та одноразової допомоги при звільненні в розмірі 13175,53 грн. (а.с. 12).

З довідки №188 від 23.03.2015 року вбачається, що 12 лютого 2015 року, 18 лютого 2015 року, 25 лютого 2015 року, 3 та 4 березня 2015 року вищевказана сума була перерахована позивачеві на лицевий рахунок (а.с. 11).

Відповідно до довідки №412 від 17.04.2015 року середньоденний заробіток позивача складає 414,52 грн. (а.с. 28).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи с відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку і моральну шкоду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач працював у відповідача відповідний період. При його звільненні с підприємства 15 січня 2015 року відповідач не розрахувався з ним в повному обсязі. Остаточний розрахунок був проведений лише 4 березня 2015 року. Це негативно відобразилося на звичайному способу життя позивача, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого побуту.

Такі висновки суду відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам по справі.

З матеріалів справи видно, що позивач працював в ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» прохідником підземним з 10 липня 1913 року, та звільнений 15 січня 2015 року за станом здоровя, відповідно п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 10, 26, 27). Йому була нарахована до виплати загальна сума (з урахуванням заробітної плати, допомоги по непрацездатності, компенсації за невикористану відпустку та одноразової допомоги при звільненні) в розмірі 13175,53 грн. Ця сума йому виплачена частками в період лютого, березня 2015 року, але останній розрахунок з ним був проведений 4 березня 2015 року (а.с. 12, 11).

Згідно ст. 116 КЗпП України всі суми, що належать працівникові до виплати від підприємства, установи, організації, повинні бути виплачені саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статтею 117 КЗпП України встановлено обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до роз'яснень, викладених в ч. 5 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Крім того, на підставі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Тому апеляційний суд, враховуючи обставини справи, вважає. що суд першої інстанції вірно виходив з вимог ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України та прийшов до правильного висновку, що стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди має бути стягнуто з відповідача по справі.

Посилання апелянта на відсутність доказів звернення позивача з вимогою про остаточний розрахунок є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, а саме: довідкою про перерахування заборгованості по остаточному розрахунку частками в період лютого, березня 2015 року на лицевий рахунок позивача.

Доводи апелянта щодо відсутності факту нанесення позивачеві моральної шкоди, апеляційним судом також не приймаються по вищенаведеним мотивам. Встановлюючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції виходив саме з того, що позивачу заподіяна моральна шкода, що виразилася в порушенні нормального укладу життя і це вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого побуту.

За вказаних обставин, висновки суду про часткове задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та вимогам законодавства.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська»

відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: