Ухвала

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, за касаційною скаргою концерну «Міські теплові мережі» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду із вищевказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідачів заборгованість за використану теплову енергію в сумі 3 674 грн 14 коп.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що згідно з рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29 січня 2009 року № 25 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжі, починаючи з 01 січня 2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено концерн «Міські теплові мережі» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж концерну «Міські теплові мережі». Відповідачі є власниками жилого приміщення АДРЕСА_1 і з 01 січня 2009 року до 31 жовтня 2010 року отримували послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, проте не здійснювали оплату за них, у зв'язку з чим утворилася заборгованість на суму 3 674 грн 14 коп.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2015 року, в задоволенні позову концерну «Міські теплові мережі» відмовлено.

У касаційній скарзі концерн «Міські теплові мережі», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що з 01 січня 2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності, визначено концерн «Міські теплові мережі» на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29 січня 2009 року № 25 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг».

Відповідачі, які з 20 травня 2009 року зареєстровані у квартирі НОМЕР_1 у будинку АДРЕСА_1, придбаній ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2008 року, мають заборгованість за спожиті з 01 січня 2009 року до 31 жовтня 2010 року послуги з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води у розмірі 3 674 грн 14 коп.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2011 року скасовано судовий наказ за заявою концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

Відмовляючи концерну «Міські теплові мережі» у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач, звернувшись до суду 12 червня 2014 року з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги, пропустив трирічний строк позовної давності.

Проте погодитися з такими висновками судів не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 06 грудня 2010 року концерн «Міські теплові мережі» звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у розмірі 3 674 грн 14 коп. з січня 2009 року до жовтня 2010 року, який був виданий судом 30 грудня 2010 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, на яку має право позивач.

У ч. 1 ст. 95 ЦПК України зазначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів чи витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Ураховуючи те, що судовий захист позивача на стягнення заборгованості за надані послуги може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Зазначених положень закону суд першої інстанції не врахував та у порушення як наведених норм права, так і вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України не визначився з початком перебігу позовної давності та його перериванням, відмовив у задоволенні позову через пропуск строку звернення до суду.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, апеляційний суд на зазначене також уваги не звернув, на порушення вимог ст. ст. 315, 316 ЦПК України не усунув допущені порушення суду першої інстанції.

Наведене свідчить, що як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, у процесі якого суду слід урахувати наведене та залежно від установленого вирішити спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу концерну «Міські теплові мережі» задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С. Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик