Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2015 року Красно армійський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуючої - судді Величко О.В.,

при секретарі Соболь О.С.Шмигленко О.Ю., Харт А.О.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

за участю представника відповідача

Державного Підприємства Вугільна Компанія

«Краснолиманська» ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Красно армійську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного Підприємства Вугільна Компанія « Краснолиманська» про зобовязання звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнення заборгованості по заробітній платі , вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою до Державного Підприємства Вугільна Компанія «Краснолиманська» про зобовязання звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнення заборгованості по заробітній платі , вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з 05.10.2009 року знаходиться у трудових відносинах з ДП ВК «Краснолиманське», де працює в якості гірноробочим з ремонту гірничих виробіток . У звязку з тим, що відповідач часткового виплати заробітну плату за липень, серпень 2014 року, не отримує спецодягу, передбаченого нормами трудового законодавства, 18.09.2014 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У звязку з тим, що відповідач до теперішнього часу не сплатив йому заборгованості з оплати праці, не звільнив його відповідним наказом та не видав трудову книжку, йому спричинені моральні страждання. Просить зобовязати ДП «ВК Краснолиманське» звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобовязати видати йому належним чином оформлену трудову книжку, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з оплати праці з 27.08.2014 року по 19.08.2014 року, середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, вихідну допомогу в розмірі, передбаченому колективним договором, моральну шкоду у розмірі 5000 грн. В подальшому позивач змінив розмір позовних вимог, а саме просив вважати звільненим його з 19.09.2014 року за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України внаслідок порушення ДП «ВК «Краснолиманське» законодавства про працю, зобов»язати відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку, стягнути на його користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 17540,49 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 5846,83 грн, середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку з 23.09.2014 року по 05.12.2014 року у розмірі 15034,70 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн. В судовому засіданні позивач уточнив свої позовні вимоги, а саме просив вважати звільненим позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП країни внаслідок порушення законодавства про працю, видати наказ про звільнення та зробити в трудовій книжці запис про звільнення з 19.09.2014 року, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку з 23.09.2014 року по 31.03.2015 року у сумі 47331,42 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що заява позивача від 19.09.2014 року про звільнення за ст.. 38 ч. 3 КЗпП України надійшла до підприємства 23.09.2014 року. При цьому позивачем не надано жодного доказу про порушення адміністрації « ДП «ВК «Краснолиманська» вимог трудового законодавства. Окрім того, заборгованість з виплати заробітної плати позивача за липень, серпень, 2014 року відсутня, оскільки заробітна плата сплачена у повному обсязі, що підтверджується табуляграмами за червень-вересень 2014 року та довідкою від 19.11.2014 року. Оскільки з боку відповідача не мало місце порушення прав та законних інтересів позивача, вимоги про стягнення моральної шкоди вважають необґрунтованими . Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що позивач з 05.10.2009 року знаходиться у трудових відносинах з відповідачем по справі ДП «ВК «Краснолиманська», де працює в якості гірника з ремонту гірничих виробіток ( а. с. 53-54).

03.09.2014 року позивач звернувся до відповідача з заявою про надання йому довідки про розмір заробітної плати та з заявою про негайну виплату йому заробітної плати, та забезпеченням спецодягом ( а.с. 5-6).

Відповідач надав йому відповідь лише на заяву про надання довідки про розмір заробітної плати, в якій відмовив у видачі довідки всупереч ст.. 49 КЗпП України.

23.09.2014 року від позивача надійшла заява про звільнення його за власним бажанням на підставі ч. 3 ст.. 38 КЗпП України з 19.09.2014 року ( а. с. 55-56).

Як вбачається з матеріалів справи позивач на момент його звернення до суду дійсно мав заборгованість з заробітної плати за серпень в розмірі 1600 грн., проте була перерахована 04.11.2014 року; та за 1-у половину за вересень 2014 року в розмірі 160 грн. перерахована 11.11.2014 року . Друга половина заробітної плати за вересень 2014 року в розмірі 404,95 грн. та заробітна плата за жовтень 2014 рік в розмірі 4692,14 грн. не перераховані.( а.с. 113).

Затримка у виплати заробітної плати є порушенням суттєвих умов трудового договору та конституційних прав працівника на своєчасне одержання винагороди за труд (ст.43 Конституції України). Тому самий факт такого порушення надає працівнику право на звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

При цьому, суд зазначає, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Відповідно до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст.. 38 КЗпП власник зобов»язаний звільнити працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору.

День звільнення визначається самим працівником, оскільки причина звільнення вважається поважною і роботодавець не має права затри¬мувати працівника у будь-який спосіб.

При цьому суд зазначає, що відмовити працівникові у звільненні за власним бажанням роботодавець також не має права.

Оскільки судом встановлено наявність порушень вимог законодавства про працю, зокрема ст.. 115 КЗпП України, п. 8.20 Колективного договору, з боку ДП ВК «Краснолиманська» , позивач мав правові підстави для реалізації передбаченого ч. 3 ст. 38 КЗпП України права на розірвання трудового договору у визначений ним строк, тобто з 19.09.2014 року.

Як встановлено в судовому засіданні позивач з 09.09.2014 року по 17.09.2014 року знаходився на лікарняному, 18.09.2014 року у нього згідно графіка був вихідний день, а 19.09.2014 року ним була подана заява про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 ч. 3 КЗпП України почтовою кореспонденцію .

Позивач як в позовній заяві, так і в судовому засіданні зазначає, що трудові відносини з відповідачем фактично припинені з 19.09.2014 року і цю обставину підтвердив в судовому засіданні представник відповідача.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП. Тобто на власника покладається обов»язок в останній день роботи ( цей же день є днем звільнення, він же зазначається в заяві про звільнення і в трудовій книжці як день звільнення) видати працівникові належно оформлену трудову книжку.

Оскільки факт припинення позивачем трудових відносин з ДП «ВК «Краснолиманська» з 19.09.2014 року знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, наявність підстави для звільнення позивача за власним бажанням ( отриманої відповідної заяви про звільнення) представник відповідача не оспорював, заперечував лише правову кваліфікацію звільнення ч. 3 ст. 38 КЗпП України, враховуючі правові позиції Верховного Суду України у справі № 6-157 цс 12 про неможливість власника самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України в разі якщо вказані працівником причини звільнення працедавцем не визнаються , суд приходить до висновку про порушення відповідачем вимог ст.. 47, 116 КЗпП про зобов»язання власника провести остаточний розрахунок з позивачем та видати йому трудову книжку на підставі поданої заяви про звільнення за ст.. 38 ч. 3 КЗпП України.

Стосовно позовних вимог про зобовязання вважати позивача звільненим з 19.03.2014 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП , та забов»язання відповідача видати наказ про звільнення із зазначенням дати звільнення, то суд вважає їх такими ,що задоволенню не підлягають, оскільки видача наказу про звільнення є обов»язком власника або уповноваженого ним органу за розглядом саме заяви про звільнення ОСОБА_1, а не суду.

Окрім того, вимоги позивача про видачу йому саме копії наказу, відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України, в судовому засіданні ним не заявлялась.

Отже, відповідач в порушення вимог ст. 38 КЗпП України незаконно ухилився від вирішення питання про звільнення позивача на підставі поданої заяви та в порушення ст. 47 КЗпП України не виконав свого обов»язку щодо видачі належно оформленої трудової книжки та щодо проведення з позивачем розрахунку у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

Належне оформлення трудової книжки при звільненні означає внесення запису про звільнення із зазначенням причин (підстав, формулювань) і з посиланням на закон.

Як встановлено в судовому засіданні ,всупереч вищезазначеним нормам відповідач не видав належним чином оформлену трудову книжку, остаточно розрахувався з працівником лише 30.12.2014 року.

За таких обставин суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про зобов»язання відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як встановлено в судовому засіданні вимогу про розрахунок відповідно до ст.. 116 КЗпП України була надіслана відповідачу 19.09.2014 року, а отримана 23.09.2014 року ( а.с. 55).

Статтею 117 КЗпП України встановлено обовязок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, при цьому визначальним є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку , а статтею 237-1 відшкодувати працівникові завдану моральну шкоду.

Підставою відповідальності власника відповідно до ст.. 117 КЗпП, на яку посилається позивач, обґрунтовував свої вимоги, є склад правопорушення, який включає два юридичних факта: порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника.

Оскільки відповідач не виплатив позивачу вчасно суми, що належать йому у зв»язку із звільненням, згідно ст.. 117 КЗпП України відповідач має виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Станом на 19.09.2014 року підприємство мало заборгованість перед позивачем по заробітній платі, яка остаточно була сплачена позивачу 30.12.2014 року ( а.с.113).

Уточнюючі позовні вимоги, позивач просив стягнути саме середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку з 23.09.2014 року по 31.03.2015 року.

Проте, як встановлено в судовому засіданні фактичний розрахунок з позивачем був проведений 30.12.2014 року, заборгованості перед позивачем не існує ( а.с. 123), що підтверджується поясненнями сторін по справі.

Стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки позивачем не заявлялись.( а.с. 108).

Суд з урахуванням вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України в межах заявлених вимог вирішує питання про стягнення середнього заробітку за час затримання розрахунку, виходячи з середньоденного 278,42 грн. та кількості днів прострочення 72 робочих днів ( з 23.09.2014 року по 30.12.2014 року) 20046,24 грн.:

278,42(середньоденна заробітна плата) х 72 (днів затримання) = 20046,24 грн.

Відповідно до ст.. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Розмір вихідної допомоги становить: 5846,83 х 3 місяця = 17540 ,49 грн.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України у справі 1-5/2012 від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117,237-1 цього кодексу, - інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових правв, визначено в статті 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд вважає, що позивачеві спричинена моральна шкода, оскільки порушення його трудових прав на протязі декількох місяців стосовно своєчасного отримання заробітної плати стало причиною його душевних страждань.

Враховуючи вищезазначені норми права, виходячи з принципів розумності та справедливості суд вважає за необхідним стягнути моральну шкоду з відповідача на користь позивача в сумі 300 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 38, 44, 74, 237-1 КЗпП ,ст.ст. 203, 215,216 ЦК України, ст.ст. 10,11,88,209,212,214-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного Підприємства Вугільна Компанія « Краснолиманська» про зобовязання звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнення заборгованості по заробітній платі , вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного Підприємства Вугільна Компанія « Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку з 23.09.2014 року по 30.12.2014 року у сумі 20046,24 грн. , вихідну допомогу у розмірі 17540,49 грн. та моральну шкоду у розмірі 300 грн.

Зобов»язати ДП ВК «Краснолиманська» видати по належним чином оформлену трудову книжку.

Стягнути з Державного Підприємства Вугільна Компанія «Краснолиманська» на користь держави судовий збір у розмірі 619,46 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :