№ 308/3233/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

30.09.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючої-судді - ОСОБА_1

при секретарі - Вайда Я.П.

за участю

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики від 23.03.2011 року в розмірі 2712,66 гривень, з яких: 2000,00 гривень сума основного боргу; 532,66 гривень сума відповідно до індексу інфляції за 2012 р., 2013 р., 2014 р. та за січень-лютий 2015 р. за за весь час прострочення грошового зобовязання; 180,00 гривень - 3% річних від простроченої суми позики за час її прострочення та 2 000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 23.03.2011 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір безпроцентної позики, відповідно до умов якого, позивач ОСОБА_2 надав відповідачу суму позики у розмірі 2000,00 грн., зі строком повернення позики до 24.03.2012 року, однак, взяті на себе зобовязання, щодо повернення грошових коштів у порядку та умовах передбачених договором відповідач ОСОБА_3 не виконав. Вказує на те, що з моменту одержання позички відповідач не здійснив жодної дії, котра б свідчила про наміри виконати зобовязання. Крім того, як зазначає позивач, діями відповідача йому завдана і моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 2 000,00 гривень та яку він зазнав внаслідок неправомірних дій відповідача, що проявилося в перенесенні моральних страждань внаслідок дій відповідача, перебування у пригніченому емоційному стані та відчутті несправедливості, змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема здійснення заходів для відшукування коштів на повернення яких він розраховував. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань щодо повернення суми боргу станом на березень 2015 року не виконав, в добровільному порядку не повертає грошові кошти, а також на норми ст.ст.23,623,625,1050 ЦК України позивач просить суд, ухвлити рішення яким стягнути на його користь з відповідача ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 23.03.2011 року в розмірі 2712,66 гривень, з яких: 2000,00 гривень сума основного боргу; 532,66 гривень сума відповідно до індексу інфляції за 2012 р., 2013 р., 2014 р. та за січень-лютий 2015 р. за несвоєчасне виконання грошового зобовязання; 180,00 гривень - 3% річних від простроченої суми позики за час її прострочення ; 2 000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди та судові витрати.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові, надавши суду пояснення аналогічні викладеним у позові.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення справи та письмових заперечень до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що 23.03.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого, позивач ОСОБА_2 передав відповідачу ОСОБА_3 суму позики у розмірі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень), а ОСОБА_3 отримав вказану суму та зобов'язався повернути ОСОБА_2 таку ж суму грошових коштів зі строком повернення позики до 24.03.2012 року, що стверджується договором позики копія якого приєднана до матеріалів справи /а.с. 5/.

Відповідно до договору позики від 23.03.2011 року, даний договір є безпроцентним.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Як вбачається з даного договору сума позики, яка є предметом цього договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання цього договору.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено , що договір підписаний стронами.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільноправовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з положеннями статей 530,612,625 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до договору позики від 23.03.2011 року відповідач ОСОБА_3 зобов'язався повернути ОСОБА_2 грошові кошти не пізніше ніж через 12 місяців з моменту укладення даного договору, тобто до 24.03.2012 року.

Проте відповідач ОСОБА_3 до теперішнього часу не виконав свої зобов'язання перед позивачем ОСОБА_2 за вищевказаним договором позики щодо повернення грошових коштів в сумі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень).

Оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не виконав зобов'язання, передбачені вищезазначеним договором у строк, встановлений цим договором, суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 612, ст. 610 ЦК України його слід вважати таким, що прострочив виконання зобов'язання.

У відповідності до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ч.1,2 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.

В матеріалах справи міститься розрахунок суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та розрахунок 3% річних від простроченої суми позики за час її прострочення з 2012 р., 2013 р., 2014 р. та за січень-лютий 2015 р., який суд вважає належним та обгрунтованим.

З наданого позивачем розрахунку, який суд визнав обгрунтованим вбачається, що сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення

становить 532,66 гривень, а також 3 % річних від простроченої суми становить - 180,00 гривень ./а.с. 4/

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Враховуючи наявні письмові докази, суд вважає факт передачі грошей є безспірним, а договір позики укладеним.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Вказана вище правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України - рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 - за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, дослідивши оригінал договору позики в судовому засіданні, суд приходить до висновку про те, що факт отримання відповідачем ОСОБА_3 в борг грошової суми у позивача ОСОБА_2 підтверджено.

Так як своїх зобов'язань за договором позики ОСОБА_3 не виконував належним чином, то у позивача виникло право вимагати від відповідача повернення коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми боргу.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача 2000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У відповідності до вимог ст. 23 ЦК України суд визначає розмір моральної шкоди залежно від характеру правопорушення, глибини страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), ступеня вини особи яка завдала моральної шкоди та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із наступними змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п. 5 цієї Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з п. 9 цієї Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно п.17-1 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» потерпілий, тобто особа, якій заподіяно моральну шкоду внаслідок незаконних дій, має право пред'явити позов про її відшкодування.

Поскільки неправомірними діями відповідача ОСОБА_3 були завдані моральні страждання та психологічні переживання позивачу, і факт спричинення позивачу ОСОБА_2 моральної шкоди знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до переконання , що між вказаними незаконними діями відповідача та нанесенням моральної шкоди є причинно-наслідковий зв'язок, а відтак, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди , суд враховує глибину моральних та душевних страждань позивача, тривалості цих страждань, їх характер, тяжкість та незворотність змін у його житті, та виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення, а саме з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 необхідно стягнути 1500,00 грн. моральної шкоди, а в решті вимог в частині відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу, вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 згідно договору позики від 23.03.2011 року суму боргу в розмірі 2712,66 гривень, моральну шкоду у розмірі 2000,00 гривень підлягають до часткового задоволення з підстав та мотивіи викладених вище.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 526, 533, 625,1046, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212-215, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 23.03.2011 року в розмірі 2712,66 гривень (дві тисячі сімсот дванадцять гривень, 66 коп.), з яких : 2000,00 гривень (дві тисячі гривень, 00 коп.) - борг за договором позики, 532,66 гривень (пятсот тридцять дві гривні, 66 коп.) сума боргу з урахуванням індексу інфляції за 2012 р., 2013 р., 2014 р. та за січень-лютий 2015 р., а також 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 180,00 гривень (сто вісімдесят гривень, 00 коп.)

Стягнути з ОСОБА_3, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 1500 грн. (одна тисяча пятсот гривень).

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплаченого ним суми судового збору в розмірі 487,20 гривень (чотириста вісімдесят сім гривень, 20 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1