У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Луганській області, Лисичанська міська рада Луганської області, про усунення перешкод у праві користування власністю шляхом знесення самовільно збудованої прибудови, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 26 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулися до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1, а відповідачі - співвласниками квартири № 2 за цією ж адресою. Зазначали, що відповідачі здійснили самочинне будівництво, добудувавши до належної їм квартири № 2, яка знаходиться на першому поверсі, прибудову, яка прибудована до їхньої квартири № 3, що обмежує їх у можливості вільного доступу до балкона квартири та порушує право користування нею.

Ураховуючи викладене, позивачі просили суд усунути їм перешкоди з боку відповідачів у праві користування ними квартирою № 3 у будинку АДРЕСА_1 шляхом знесення самовільно побудованої відповідачами прибудови до балкона їхньої квартири.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 1 липня 2012 року до участі в справі залучено як третіх осіб: Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Луганській області, Лисичанську міську раду Луганської області.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 26 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 листопада 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачі не надали суду доказів того, що є перешкоди з боку відповідачів у праві користування ними спільної сумісної власності, матеріали справи не містять відомостей, що самочинна прибудова порушує права та інтереси інших співвласників домоволодіння.

Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками та залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 8 вересня 1998 року є співвласниками квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі договору міни від 8 січня 1997 року є співвласниками квартири № 2 у будинку АДРЕСА_1. Житлова квартира № 3 знаходиться на другому поверсі двоповерхового чотириквартирного житлового будинку, а квартира № 2 розташована на першому поверсі під квартирою позивачів. Квартири мають окремі входи з двору. Відповідачі з боку зовнішньої сторони стіни своєї квартири прибудували одноповерхову прибудову, конструкцію даху якої було прикріплено до стіни балкону квартири позивачів.

Справа розглядалася судами неодноразово, позивачами предмет та підстави позову не змінювалися. На обґрунтування позову позивачі зазначали, що спір стосується самовільної прибудови, та просили на підставі ст. ст. 386, 391 ЦК України усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом знесення самовільно збудованої прибудови, тобто було пред'явлено негаторний позов.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом з тим апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, керувався нормами ст. 376 ЦК України, яка стосується позову про знесення самочинного будівництва, а не усунення перешкод у користуванні власністю. Апеляційний суд не звернув уваги, що предметом позову є усунення перешкод у здійснення права користування своїм майном (негаторний позов). Право позивача на пред'явлення такого позову передбачено абз. 2 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 391, 396 ЦК України. Посилання суду апеляційної інстанції на ст. 376 ЦК України є помилковим, оскільки спірні правовідносини вказаною нормою права не регулюються.

Крім того, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2014 року у даній справі міститься висновок про те, що, зазначивши про можливість перебудови самочинно побудованої прибудови, апеляційний суд не врахував, що це юридичний факт, який стосується позову про знесення самочинного будівництва (ст. 376 ЦК України), а позивачі звернулися до суду з позовом про усунення перешкод на підставі ст. 391 ЦК України, де інші юридичні обставини, які мають значення для справи. Отже, суди не визначилися з характером спірних правовідносин; доводів сторін належним чином не перевірили; не врахували, що власник, здійснюючи свої права, зобов'язаний не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 і ОСОБА_3

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Разом з тим суди вдруге розглянули справу про самочинне будівництво з посиланням на норми ст. 376 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду повинна бути скасована, а справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, який повинен урахувати зазначене та вирішити справу з урахуванням викладених обставин.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко