Справа №488/5624/13-ц 03.03.2015 03.03.2015 03.03.2015
Провадження №22-ц/784/626/15 Суддя по 1 інстанції - Циганок В.Г.
Категорія 20 Доповідач апеляційного суду - Шолох З.Л.
Рішення

Іменем України

3 березня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання - Яценко Л.В.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

- представника відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2014 року у справі за

позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_6, про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі -продажу належного йому житлового будинку по АДРЕСА_1, укладеного між ними 2 жовтня 2007 року, з підстав його удаваності, оскільки він вважав, що укладає договір довічного утримання.

Позивач просив визнати, що фактично уклав з відповідачкою договір довічного утримання, який і просив розірвати.

У січні 2014 року позивач подав заяву про зміну позовних вимог, в якій просив визнати вказаний правочин недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, оскільки вчинив його під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах.

В обгрунтування позову вказував, що у 2007 році він тяжко захворів, у нього виявлено пухлину головного мозку, в зв'язку з чим терміново потребував оперативного лікування, яке було небезпечне для його здоров'я. За роз'ясненнями лікарів у післяопераційний період він потребуватиме тривалого стороннього догляду. Відповідачка його наймолодша сестра й вона погодилася піклуватися про нього, забезпечувати усім необхідним та надавати допомогу, в зв'язку з чим наполягала на оформленні його житлового будинку на неї.

20 вересня 2007 року він склав на неї заповіт, а 2 жовтня 2007 року договір купівлі -продажу житлового будинку, за яким кошти від відповідачки не отримував.

Після проведеної операції у грудні 2007 року він потребує постійного стороннього догляду, має ряд інших захворювань, а з 28 лютого 2008 року визнаний інвалідом 1 групи безстроково за загальним захворюванням. Відповідачка за ним не доглядає і допомоги не надає, він продовжує проживати один у своєму будинку, утримує його та сплачує комунальні послуги.

Посилаючись на викладене, позивач просив поновити строк позовної давності, пропущений з поважних причин, визнати недійсним п. 5 договору з тих підстав, що кошти за проданий будинок він не отримував, визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений ним під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки на житловий будинок, стягнути 20 000 грн. на відшкодування спричиненої йому моральної шкоди, повернути понесені витрати на правову допомогу.

Заперечуючи проти позову, позивачка в судовому засіданні вказувала, що на виконання договору купівлі-продажу сплатила позивачу готівкою 130 000 грн. до посвідчення угоди у нотаріуса, оскільки позивач хотів придбати собі квартиру, але не придбав. Під час операції та після неї надавала позивачу допомогу як брату, він деякий час перебував у її будинку по АДРЕСА_2, але після втручання їх старшої сестри у травні 2008 року повернувся до спірного будинку.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28 квітня 2014 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_6

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним спірний договір купівлі - продажу та зобов'язано відповідачку повернути житловий будинок позивачу. Скасовано державну реєстрацію права власності відповідачки на вказаний житловий будинок. Відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та визнання недійсним п.5 договору купівлі-продажу житлового будинку. Стягнуто з відповідачки 1297,56 грн. судового збору на користь держави, а також 4000 грн. витрат на правову допомогу на користь позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини спору, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи недійсним договір купівлі-продажу з підстав, передбачених ч. 1 ст.233 ЦК України, суд першої інстанції виходив із того, що така угода укладена ним в зв'язку зі збігом тяжких життєвих обставин та на вкрай невигідних для нього умовах.

Крім того, суд прийшов до висновку про те, що кошти від продажу будинку позивач не отримав, а тому з власної ініціативи застосував наслідки недійсності угоди - повернув у власність позивача житловий будинок, без застосування наслідків недійсності, зазначених у ч. 2 ст. 233 ЦК України (двостороння реституція).

Водночас, вирішуючи вимоги про визнання недійсним п.5 договору, суд послався на те, що договір визнано недійсним в цілому, а тому відсутні підстави для визнавати недійсним окремо п. 5 цього договору, тому саме із цих підстав відмовив у задоволенні таких позовних вимог (водночас визнав, що кошти за договором позивач не отримав).

Між тим, колегія не може погодитися з усіма висновками суду, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Частиною 2 ст. 233 ЦК України передбачено, що при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину (ч. 2 ст. 233 ЦК).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи , членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкротства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману або помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочин, що вчиняється особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризується тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну.

Як вбачається із матеріалів справи, 2 жовтня 2007 року між позивачем, як продавцем, та відповідачкою, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу належного позивачу житлового будинку по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6

5 жовтня 2007 року покупець ОСОБА_4 зареєструвала своє право власності на вказаний будинок в МБТІ (а.с. 5-7).

Як зазначено у п. 5 умов договору, продаж вчинено за 129 756 грн., ціна встановлена за згодою сторін, розрахунок за цим договором здійснено повністю.

Зазначена у договорі ціна продажну є вартістю цього нерухомого майна, що зазначена в довідці, виданій КП «Миколаївське МБТІ» 27 вересня 2007 року для відчуження (п. 6 договору).

Із матеріалів справи також вбачається, в зазначеному будинку позивач проживав один (без сім'ї), зареєстрований в ньому з 5 лютого 1998 року й до часу звернення до суду (а.с. 21-23,25). Свідоцтво про право власності на житловий будинок він отримав 11 вересня 2007 року на підставі розпорядження адміністрації Корабельного району виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 186-р від 30 серпня 2007 року. Іншого житла позивач не має.

Відповідачка проживає та зареєстрована в належному їй будинку по АДРЕСА_2.

Позивач є рідним братом відповідачки, яка молодша за нього майже на 7 років.

Згідно із медичними документами, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 2007 року хворіє різними загальними захворюваннями, в тому числі в нього виявлено пухлину головного мозку, в зв'язку з чим він потребував оперативного лікування, тривалого стороннього догляду в післяопераційний період. Після проведеної операції у грудні 2007 року, він визнаний інвалідом 1 групи безстроково з 28 лютого 2008 року за загальним захворюванням, в зв'язку з чим потребує постійного стороннього догляду (а.с.3, 81-82, 92-94, ).

Деякий час після проведеної операції з видалення пухлини головного мозку позивач проживав у будинку відповідачки по АДРЕСА_2, яка, на його думку, не надавала йому належної допомоги.

З травня 2008 року позивач повернувся до спірного будинку й допомогу йому надає його старша сестра ОСОБА_7

Обґрунтовуючи позов, позивач посилався й на те, що кошти за проданий будинок він не отримував. На підтвердження цього посилався на покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які вказували, що позивач уклав договір з відповідачкою перед проведенням йому хірургічної операції заради догляду за ним, грошей відповідачка не мала, а тому і не могла їх сплачувати.

Крім того, вказував, що 17 червня 2008 року відповідачка видала нотаріальну довіреність на його ім'я та сестри ОСОБА_7 (строком на три роки) на продаж спірного будинку за визначеною ними ціною, якою він не зміг скористатися, оскільки нотаріус вимагала документ про смерть чоловіка відповідачки, який помер у 1987 році, однак відповідачка його не надала (а.с. 10).

Зазначені докази суд першої інстанції вважав належними та достатніми для визнання факту безгрошовості укладеного договору.

Між тим, такий висновок суду є помилковим, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 10, частин 1,4 ст. 60 ЦПК, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно абзацу 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

До того ж, довіреність, видана для продажу, не дає підстав для привласнення позивачем коштів, які б він міг отримати за результатом продажу будинку, як і не свідчить про переведення на нього прав власника будинку. Тому також не може бути належним доказом на підтвердження безгрошовості оспорюваної угоди.

За такого, доводи позивача про те, що кошти за договором купівлі - продажу не передавались, є недоведеними, а висновок суду щодо цього помилковим.

До того ж, застосовуючи з власної ініціативи наслідки недійсності цього правочину, суд, в порушення принципу диспозитивності, передбаченого ст. 11 ЦПК України, вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки позивач не заявляв вимог про застосування наслідків недійсності правочину. При цьому, суд не звернув уваги на специфіку положень ч. 2 ст. 233 ЦК України щодо наслідку недійсності вказаного правочину у поєднанні зі ст. 216 ЦК України. Зокрема, про те, що за змістом ст. 216 ЦК України, суд може з власної ініціативи застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Тоді як розглянутий судом правочин відноситься до оспорюваних.

За такого, висновок суду про застосування наслідків недійсності правочину, вчиненого з порушенням вимог ст. 233 ЦК України, підлягає виключенню із рішення суду.

Разом з тим, колегія погоджується з висновком суду про те, що тяжка хвороба та нагальна необхідність проведення складної операції з наступним стаціонарним лікуванням та необхідністю стороннього догляду є збігом тяжких обставин, які спонукали позивача (який проживав один), укласти договір купівлі-продажу його єдиного житла на вкрай невигідних для нього умовах.

При цьому колегія виходить з того, що продаж житлового будинку не за ринковою ціною, а за ціною, зазначеною в довідці МБТІ, є вкрай невигідною умовою для позивача, як продавця.

Так, в судовому засіданні суду першої інстанції відповідачка, погоджуючись з тим, що ціна визначена у спірному договорі не є дійсною (ринковою) вартістю будинку, посилалась на родинні стосунки з позивачем.

Згідно із технічними характеристиками, відображеними у технічному паспорті МБТІ, спірний житловий (цегляний) будинок з житловою мансардою на другому поверсі, загальною площею 218,8 кв.м, а житловою - 60,6 кв.м, складається із чотирьох житлових кімнат, 3-х коридорів, кухні, передпокою, вбиральні, 4-х кладових, має котельню, гараж, майстерню, підвал, сарай і розташований на земельній ділянці, загальною площею 525,8 кв.м.

Його вартість за даними МБТІ, але вже станом на 7 грудня 2009 року, становила 256 609 грн. (а.с. 8).

З огляду на викладене, дійсна або ринкова ціна спірного житлового будинку на момент укладення угоди була значно вищою.

До того ж, за відсутності тяжкої обставини, встановленої судом, правочин позивачем не було б вчинено взагалі.

За такого, доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено такої складової недійсності оспорюваного договору, як укладення угоди на вкрай невигідних умовах, є необґрунтованими.

Суд також дійшов вірного висновку щодо поновлення позивачу строку позовної давності, пропущеного з поважних причин, з огляду на його майновий стан та стан його здоров'я, а також з урахуванням інших обставин спору.

Так, в листопаді 2010 року позивач звертався з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з підстав його фіктивності.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 5 серпня 2013 року. залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2013 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України щодо фіктивності правочину (а.с. 12-13, 48-49). З позовними вимогами у цій справі позивач звернувся у листопаді 2013 року.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно задовольнив клопотання позивача про поновлення пропущеного ним трирічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України, є безпідставними.

Разом з тим, позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності, заявлені до неналежного відповідача, яким ОСОБА_4 не являється, оскільки не уповноважена на здійснення такої державної функції. Відповідний орган, що здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, участі у справі в якості відповідача не приймав. Тому суд безпідставно задовольнив ці позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності обгрунтування розміру витрат на правову допомогу також заслуговують на увагу.

Так, судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід 1 групи, проте він поніс витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн.

Правову допомогу йому надавала адвокат ОСОБА_11, яка водночас є керівником та засновником юридичної фірми й підтвердила отримання цих коштів ( а.с. 41, 45-46, 51-52).

Відповідно до ч.1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов'язаних з розглядом справи відносяться витрати сторін на правову допомогу (п.2 ч.3 ст. 79 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правої допомоги.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 1 ст. 88 ЦПК).

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом ( ч.2 ст. 84 ЦПК України).

Прикінцевими та перехідними положеннями ЦПК України (розділ XI п.2) встановлено, що ч.2 ст. 84 ЦПК України набирає чинності з моменту набрання чинності відповідним законом.

З 1 січня 2012 року набрав чинності Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Статтею 1 вказаного закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Враховуючи, що представник позивача ОСОБА_3 приймала участь безпосередньо у судових засіданнях всього 4 години 7 хвилин, тому граничний розмір витрат на правову допомогу безпосередньо в судовому засіданні складатиме 1 948,80 грн., виходячи із мінімальної заробітної плати 1 218 грн. (1 218 грн. х 40 % : 100 % х 4 год. = 1948,80 грн.).

Представник позивача вчиняла і інші процесуальні дії у даній справі (складання позовної заяви, зміненої позовної заяви тощо), однак з урахуванням вимог ч. 2 ст. 88 ЦПК України щодо розподілу судових витрат в залежності від пропорційності задоволених позовних вимог, колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягає стягненню 2 000 грн. судових витрат, тому рішення суду в цій частині слід змінити.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не оскаржувалось, тому не є предметом апеляційного розгляду.

З урахуванням викладеного та на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині, а в частині скасуванню, з ухваленням нового рішення в скасованій частині.

В зв'язку з викладеним підлягають перерозподілу і судові витрати.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2014 року в частині вирішення позовних вимог про визнання договору недійсним змінити, виключивши із нього висновок суду про застосування наслідків його недійсності, та викласти резолютивну частину рішення в цій частині в наступній редакції.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, укладений 2 жовтня 2007 року між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_4, та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_6, за реєстровим номером 3048.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на житловий будинок по АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним п. 5 договору купівлі-продажу житлового будинку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним п. 5 договору купівлі продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, укладеного 2 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_6, за реєстровим номером 3048, відмовити з інших підстав.

Рішення суду в частині повернення витрат, понесених ОСОБА_2 на правову допомогу - змінити, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 2000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішення суду в частині стягнення судового збору змінити, стягнувши з ОСОБА_4 на користь держави 243,60 грн. судового збору.

Рішення суду в частині вирішення позовних вимог про відмову у відшкодуванні моральної шкоди залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: