Справа № 361/7232/14 Головуючий у І інстанції Пухна О. М.
Провадження № 22-ц/780/4162/15 Доповідач у 2 інстанції Білоконь О. В.
Категорія 47 25.09.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

24 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: судді - Білоконь О.В.,

суддів: Даценко Л.М., Савченка С.І.,

за участі секретаря Говорун В.В.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

встановила:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на таке.

З 1994 по 2013 роки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2.

За час сумісного життя сторонами було набуто у власність майно, яке позивач, неодноразово уточнюючи позовні вимоги, остаточно просив поділити майно подружжя, виділивши у власність сторін таке майно :

позивачу - квартиру АДРЕСА_1, вартістю 877 991,00 грн.; земельну ділянку загальною площею 0,1106 га у АДРЕСА_2 вартістю 197 008 грн., автомобіль «Lexus» GX 470 вартістю 501 349 грн., автомобіль «ВАЗ 2121 Нива» вартістю 26 453 грн., недобудований будинок у с. Пухівка, що розташований на земельній ділянці площею 0,0917 га, вартістю 264771 грн., а саме на будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані під час будівництва вказаного будинку;

відповідачу - автомобіль « Mitsubishi L200» вартістю 337 501 грн., автомобіль «Opel Vectra» вартістю 127 659 грн., напівпричіп НОМЕР_1 вартістю 6 750 грн., квадроцикл вартістю 95 194 грн., домоволодіння у АДРЕСА_3, що складається з невведеного в експлуатацію житлового будинку та земельної ділянки площею 0,172 га загальною вартістю 2 252 914 грн., а саме на будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані під час будівництва вказаного будинку;

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1, вартістю 877 991,00 грн.; автомобіль «Lexus» GX 470 державний номерний знак НОМЕР_2 вартістю 501 349 грн., автомобіль « Mitsubishi L200» державний номерний знак НОМЕР_3 вартістю 337 501 грн., автомобіль «Opel Vectra» державний номерний знак НОМЕР_4 вартістю 127 659 грн., автомобіль «ВАЗ 2121 Нива» державний номерний знак НОМЕР_5 вартістю 26 453 грн. спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3

У порядку поділу майна подружжя виділено ОСОБА_2 у власність автомобіль «Lexus» GX 470 державний номерний знак НОМЕР_2 вартістю 501 349 грн. та автомобіль «ВАЗ 2121 Нива» державний номерний знак НОМЕР_5 вартістю 26 453 грн.

У порядку поділу майна подружжя виділено ОСОБА_3 автомобіль «Mitsubishi L200» державний номерний знак НОМЕР_3 вартістю 337 501 грн., автомобіль «Opel Vectra» державний номерний знак НОМЕР_4 вартістю 127 659 грн.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом безпідставно не взято до уваги ті обставини, що сторони визнавали і матеріалами справи підтверджено наявність спільного майна подружжя у вигляді будівельних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані під час зведення двох житлових будинків в АДРЕСА_2 на земельних ділянках площами 0,172 на та 0,0917 га, тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поділ цього майна є незаконним.

Також вказав, що наявність у власності подружжя земельної ділянки площею 0, 1106 га в АДРЕСА_2 підтверджено наявними в матеріалах справи рішенням та листом Пухівської сільради, тому суд незаконно відмовив у задоволенні вимог про її поділ між подружжям.

Також суд дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність обставин щодо наявності у власності сторін напівпричіпу НОМЕР_1 вартістю 6 750 грн. та квадроциклу, оскільки сторони визнавали ці обставини, крім того, до апеляційної скарги позивач надав документи, що підтверджують право власності сторін на вказане майно.

При поділі майна судом також не враховано принцип рівності частко подружжя, оскільки суд виділив позивачу майна на 64642 грн. більше, ні відповідачу, не компенсувавши різницю між частками та не враховано, що автомобіль «Opel Vectra» державний номерний знак НОМЕР_4 вартістю відсутній у сторін в натурі у зв»язку з його продажем відповідачкою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що сторони із 1994 по 2013 роки перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2.

Так, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про поділ майна подружжя у вигляді будівельних матеріалів, з яких складається об'єкт незавершеного будівництва на земельній ділянці площею 0,1724 га, кадастровий номер НОМЕР_6 в АДРЕСА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не поіменовано матеріали та обладнання, що були використані в процесі такого будівництва.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до ч.1 ст. 36 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17 лютого 2011 року (з наступними змінами і доповненнями) право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об'єктах, що належать до I-III категорій складності, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт. Відповідно до ст. 39 вказаного Закону прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I-III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Як вбачається з матеріалів справи, будівництво зазначеного будинку відбувалось під час шлюбу на земельній ділянці, придбаній ОСОБА_3 у шлюбі за договором купівлі- продажу від 9 липня 2002 року, і станом на 11 листопада 2014 року вказане майно подружжя не було переліком будівельних матеріалів, а уявляв собою завершений будинок що готовий до експлуатації, про що свідчить декларація, зареєстрована Департаментом Державної архітектурно - будівельного контролю у Київській області за № КС 6 від 11 листопада 2014 року про готовність до експлуатації об»єкта, будівельні роботи на якому виконувались на підставі зареєстрованого повідомлення про початок їх виконання ( а.с.10, 27, 145, 191-193, 14-22, т.1).

Таким чином, у сторін виникло право власності на домоволодіння у вигляді закінчений будівництвом житлового будинку загальною площею 212,7 кв. м. та господарських будівель, що розташовані на земельній ділянці площею 0,1724 га по АДРЕСА_2 тому відмова у задоволенні позовних вимог про поділ цього майна через непоіменування будівельних матеріалів, з якого складається домоволодіння , не ґрунтується на вимогах закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поділ будівельних матеріалів обладнання та конструктивних елементів, з яких складається об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0917 га, в АДРЕСА_2, суд першої інстанції виходив з того, що суду не надано доказів законності цього будівництва та не поіменовано вказані будівельні матеріали.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

В матеріалах справи дійсно відсутні докази законності будівництва на земельній ділянці площею 0,0917 га, в АДРЕСА_2, факт самочинності такого будівництва, вартість якого складає 264771 грн. згідно з висновком про вартість домоволодіння ( а.с.42-50) не заперечували і сторони. Разом з тим, враховуючи вимоги ст. 376 ЦК України, сторони як подружжя набули право власності на будівельні матеріли і обладнання вартістю 264771 грн. і враховуючи відсутність вимог про поділ цього майна в натурі, відсутність їх конкретного перерахування не є перешкодою для вирішення позовних вимог про поділ цього майна в натурі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поділ окремих транспортних засобів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не додано доказів, що у спільній власності сторін перебували квадроцикл 2007 року; причіп ПР бортовий 2007 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 вартістю 6750 грн.

Разом з тим, як видно з клопотання до суду від 30 березня 2015 року, представник позивача просив суд витребувати документи на вказані транспорті засоби і суд його задовольнив( а.с.207,233 т.1), однак вирішив справу без отримання таких документів, допустивши неповноту при з»ясуванні обсягу набутого подружжям майна.

Вирішуючи спір щодо поділу майна подружжя, суд першої інстанції всупереч зазначеним вимогам закону неповно з»ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема, допустив неповноту при встановленні обсягу майна, набутого за час шлюбу і підлягаючого поділу як спільне майно подружжя, ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права,що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.70 СК України у разі поділу спільного майна подружжя їх частки визнаються рівними.

Колегія суддів прийшла до висновку, що сторони в період зареєстрованого шлюбу сторони придбали наступне майно:

Як свідчать матеріали справи, в період зареєстрованого шлюбу сторони придбали наступне майно:

-квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 21 червня 1996 року ( а.с.8,9, т.1);

-домоволодіння, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на земельній ділянці площею 0,1724 га в АДРЕСА_2 кадастровий номер НОМЕР_6 в АДРЕСА_2 ( а.с.10, 27, 145, 191-193, 14-22, т.1);

-будівельні матеріали, обладнання та конструктивні елементи, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,0917 га, кадастровий номер НОМЕР_7 в АДРЕСА_2 ( а.с.42-50, т.1);

-автомобіль марки «Лексус» 2004 року випуску державний номерний знак НОМЕР_2;

-автомобіль марки «Міцубіші» 2013 року випуску державний номерний знак НОМЕР_3 вартістю 337501 грн.;

-автомобіль марки «ВАЗ 2121 Нива» 2004 року випуску державний номерний знак НОМЕР_5 вартістю 26453 грн.;

-квадроцикл 2007 року випуску державний номерний знак вартістю 91290 грн.;

-причіп ПР бортовий 2007 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 вартістю 6750 грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, будівництво зазначеного будинку відбувалось під час шлюбу на земельній ділянці, придбаній ОСОБА_3 у шлюбі за договором купівлі- продажу від 9 липня 2002 року, і станом на 11 листопада 2014 року вказане майно подружжя не було переліком будівельних матеріалів, а уявляв собою завершений будинок що готовий до експлуатації, про що свідчить декларація, зареєстрована Департаментом Державної архітектурно - будівельного контролю у Київській області за № КС 6 від 11 листопада 2014 року про готовність до експлуатації об»єкта, будівельні роботи на якому виконувались на підставі повідомлення про початок їх виконання ( а.с.10, 27, 145, 191-193, 14-22, т.1).

Отже, у подружжя виникло право на закінчений будівництвом житловий будинок загальною площею 212,7 кв. м. та господарські будівлі по АДРЕСА_2 та на земельну ділянку площею 0,1724 га , яка розташована під вказаними будівлями за цією ж адресою, тому колегія приходить до висновку про поділ вказаного майна кожному із сторін по ? його частині виходячи із принципу рівності часток подружжя.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що вказане домоволодіння в порядку поділу майна подружжя слід залишити у власності ОСОБА_3, виділивши йому у власність квартиру АДРЕСА_1 та будівельні матеріали, що знаходяться на його земельній ділянці площею 0,917 га по АДРЕСА_2, колегія суддів не бере до уваги, виходячи із такого.

В силу ч.2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням одному з подружжя грошової компенсації, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, і за змістом ч.4 ст. 71 СК України присудження такої грошової компенсації можливе лише за згодою того ж подружжя, якому вона присуджується, а також за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідач ОСОБА_3 заперечувала проти такого варіанту поділу майна подружжя, вимагаючи залишити за собою право власності на квартиру в м. Києві та залишити у власності позивача житловий будинок в АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 0,1724 га.

Матеріали справи не містять належних доказів, зокрема висновку судово-будівельної експертизи про те, що житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 можливо розділити в натурі, отже ці об»єкти нерухомості є неподільними речами.

Оскільки жодна із сторін не погодилась на припинення свого права на частку у вказаному спільному майні подружжя, не вніс відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду з метою такої компенсації, колегія суддів вважає, що неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям, тому суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу і залишає вказане майно - житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 - у спільній частковій власності сторін.

Що стосується позовних вимог про поділ будівельних матеріалів обладнання та конструктивних елементів, з яких складається об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0917 га, в АДРЕСА_2, колегія суддів враховує, що в матеріалах справи відсутні докази законності будівництва на земельній ділянці площею 0,0917 га, в АДРЕСА_2, тому подружжя має право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, отже, воно підлягає поділу шляхом визнання за кожним із сторін по його ? частині.

При поділі транспортних засобів сторін колегія суддів виходить з того, позивачем доведена наявність у спільній власності сторін квадроциклу 2007 року та причіпу ПР бортовий 2007 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 , оскільки о апеляційної скарги позивачем додано договір купівлі-продажу квадроциклу від 22 грудня 2007 року та відповідні платіжні документи, згідно з яким ОСОБА_3 купила його за 91290 грн., копію свідоцтв про реєстрацію на ім.»я ОСОБА_3 причіп ПР бортовий 2007 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1.

Колегія суддів приймає ці докази в силу вимог ч.2 ст. 303 ЦПК України, оскільки суд першої інстанції неправомірно відмовив у їх дослідженні, не отримавши відповіді на свій запит до ДАІ Дніпровського району м. Києва про наявність цього майна у сторін ( а.с.255, т.1).

Отже, в цій частині рішення також ухвалено за неповно з»ясованих обставин справи, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового про поділ транспортних засобів шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль марки «Лексус» 2004 року випуску державний номерний знак НОМЕР_2 вартістю 501349 грн.; а за ОСОБА_3 - визнання права власності на автомобіль марки «Міцубіші» 2013 року випуску державний номерний знак НОМЕР_3 вартістю 337501 грн.; автомобіль марки «ВАЗ 2121 Нива» 2004 року випуску державний номерний знак НОМЕР_5 вартістю 26453 грн.; квадроцикл 2007 року випуску державний номерний знак вартістю 91290 грн.; причіп ПР бортовий 2007 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 вартістю 6750 грн.

При цьому із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 слід стягнути компенсацію різниці вартості часток вказаного майна у розмірі 39455 грн.

Разом з тим автомобіль марки «Опель Вектра» державний номерний знак НОМЕР_4 поділу не підлягає, як такий що не відноситься до майна подружжя у зв»язку з його продажем, що визнали у судовому засіданні сторони, тому ці доводи апеляційної скарги колегія суддів визнає необґрунтованими.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи апеляційної скарги про необхідність поділу як спільного майна подружжя земельної ділянки площею 0,1106 га, яка належить ОСОБА_3 на праві власності. Як видно із державного акту на вказану земельну ділянку серії НОМЕР_8, він виданий 27 серпня 2012 року на підставі рішення Пухівської сільради № 609/14 від 27 квітня 2014 року 9 а.с.54, т.2), отже ОСОБА_4 отримала цю земельну ділянку безоплатно в процесі її приватизації із земель державного фонду, а не придбала за спільні кошти подружжя, отже, це майно є особистою власністю ОСОБА_3, а не спільним майном сторін, тому поділу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 3 червня 2015 року скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна задовольнити частково.

Розділити майно подружжя, визнавши за ОСОБА_2 право власності на:

-1/2 частину квартири АДРЕСА_1 вартістю 438885 грн. 50 коп.;

-на 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, з яких складається об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0917 га, кадастровий номер НОМЕР_7 в АДРЕСА_2, вартістю 132385 грн. 50 коп.;

-на 1/2 частину жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташований на земельній ділянки площею 0,1724 га, кадастровий номер НОМЕР_6 в АДРЕСА_2, вартістю 943928 грн. 50 коп.;

-автомобіль марки «Лексус» 2004 року випуску державний номерний знак НОМЕР_2 вартістю 501349 грн.;

Визнати за ОСОБА_3 право власності на:

-1/2 частину квартири АДРЕСА_1 вартістю 438885 грн. 50 коп.;

-на 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання та конструктивних елементів, з яких складається об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0917 га, кадастровий номер НОМЕР_7 в АДРЕСА_2, вартістю 132385 грн. 50 коп.;

-на 1/2 частину жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташований на земельній ділянки площею 0,1724 га, кадастровий номер НОМЕР_6 в АДРЕСА_2, вартістю 943928 грн. 50 коп.;

-автомобіль марки «Міцубіші» 2013 року випуску державний номерний знак НОМЕР_3 вартістю 337501 грн.;

-автомобіль марки «ВАЗ 2121 Нива» 2004 року випуску державний номерний знак НОМЕР_5 вартістю 26453 грн.;

-квадроцикл 2007 року випуску державний номерний знак вартістю 91290 грн.;

-причіп ПР бортовий 2007 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 вартістю 6750 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію різниці вартості часток майна у розмірі 39455 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: