У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді: - Ковальчук Н.М.,

суддів - Григоренка М.П., Максимчук З.М.,

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.,

з участю позивачки - ОСОБА_2,

представника позивачки - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на рішення Березнівського районного суду від 23 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про визнання недійсним договору про надання послуг, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Березнівського районного суду від 23 квітня 2015 року вказаний позов задоволено частково. Договір про надання послуг № 03406 від 06.11.2014р., укладений між ОСОБА_2 та ТзОВ «ЕкономКомфорт», визнано недійсним. Стягнуто з ТзОВ «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 6 930 грн., 500 грн. моральної шкоди, а також судові витрати в розмірі 243,60 грн..

В задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки в сумі 2772 грн. відмовлено. Рішення в цій частині не оскаржено.

Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, ТзОВ «ЕкономКомфорт» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на помилковість висновку суду про те, що оскаржуваний договір є договором про надання споживчого кредиту в групах, і насправді по суті є договором про надання послуг, спрямованих на отримання учасником грошових коштів у позику на певних умовах. Пояснює, що діяльність товариства жодним чином не відноситься до фінансових послуг в контексті Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» тому, що даний закон поширює свою дію не на всі юридичні особи, а лише на ті, що є професійними учасниками ринку фінансових послуг. Стверджує, що договір не порушує прав позивачки як споживача, оскільки всі умови, права і обов'язки сторін були чітко окреслені в договорі, який вона власноруч підписала, а отже, погодилась із ними. Заперечує застосування до оскаржуваного договору «пірамідальної схеми», оскільки її ознак (здійснення оплати за можливість одержання учасником компенсації, надання компенсації за рахунок залучення учасником інших споживачів, відсутність продажу або споживання товару) немає. Вказує, що докази введення позивачки в оману відсутні, і такі її припущення нічим не підтверджені. Заперечує підстави, причини та розмір морального відшкодування, оскільки його стягнення не передбачене оскаржуваними договорами. З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

________________________________________________________________________________________________________________________

Справа № 555/2878//14-ц Головуючий у 1 інстанції - Мельник В.Я.

Провадження № 22-ц 787/1191/2015 Доповідач - Ковальчук Н.М.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що про наявність застосування обману в оскаржуваному правочині свідчить той факт, що представникТзОВ «ЕкономКомфорт» при укладенні договору приховала факт відсутності у товариства ліцензії на здійснення своєї діяльності, яку воно зобов'язано мати у відповідності з п.3 ч.1 ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Судом встановлено: 06 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ТзОВ «ЕкономКомфорт» було укладено договір № 03406, за умовами якого товариство як Виконавець, зобов'язалось забезпечити дбайливе оформлення Договору про участь у програмі для Замовника з дотриманням вимог чинного законодавства, надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі Замовника у програмі.

У п.2.1 Договору сторони дійшли згоди, що оплата наданих послуг є договірною, виражається в розмірі 9,9% від вартості Товару та/або цільової позики, на суму, визначену в додатку № 1 до Договору про участь у програмі, і складає 6 930 грн..

На виконання цього договору ОСОБА_2 06 листопада 2014 року через відділення Ощадбанку згідно квитанції № 158/К3 перерахувала ТзОВ "Економ Комфорт" 6 930 грн. та мала через п»ять днів після їх сплати, отримати споживчий кредит в сумі 70 000 грн., вказавши призначенням платежу «оплата за надані послуги за договором № 03406» (а. с. 9).

06 листопада 2014 року сторони уклади договір №03406/14, за яким ТОВ "ЕкономКомфорт"(Адмінстратор) зобов'язалось за плату вчинити від імені позивача (Учасника) та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного додатком №1 до Договору: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього.

В додатку № 1 до Договору №03406/14, який оформлений як «Анкетні дані», в розділі «План розрахунків» зазначено: сума 70 000 гривень та цільове призначення - ремонт квартири. Окрім цього, в даному розділі зазначено кількість платежів - 180, чистий платіж - 388,89 грн; основний платіж - 388,89 грн; товарний платіж - 9,9% .

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним Договору № 03406 від 6 листопада 2014 року з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 216, 230 ЦК України. Обргунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначила, що представник товариства ввела її в оману, оскільки запевнила, що через п'ять днів після перерахування відповідачу 6 930 грн. вона отримає кредит на 70 000 гривень. Рахує, що інша сторона Договору застосувала обман, оскільки не надала інформації про умови та порядок з питань діяльності та подальшої участі її в програмі, не визначила часу, коли вона мала отримати кошти та замовчила про відсутність права товариства на надання фінансових послуг. Ненаданням інформації та можливості використати право протягом чотирнадцяти днів відкликати згоду на укладення договору відповідач порушив вимоги ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Вивчивши зміст оспорюваного Договору №03406 від 6 листопада 2014 року, Договору № 03406/14 від 6 листопада 2014 року та Умови програми "Економкомфорт" (додаток №2 до договору), колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що послуга, яку за умовами договорів передбачено надати ОСОБА_2, за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (ст.4 ч.1 п.11-1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"), оскільки послуги, які є предметом договору, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури.

Така діяльність підпадає під визначення п.1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджених розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 09.10.2012 № 1676, згідно якого адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Нормою ст.34 ч.1 п.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено обов'язковість отримання ліцензії у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у разі здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

За договором №03406/14 від 6 листопада 2014 року передбачено залучення коштів фізичної особи. Отже, для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом договору №03406/14 від 6 листопада 2014 року, необхідно мати ліцензію.

Доводи апеляційної скарги про те, що надана відповідачем згідно договорів №03406 від 6 листопада 2014 року та №03406/14 від 6 листопада 2014 року послуга не має ознаки фінансової послуги не ґрунтуються на законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Так, відповідно до ст.1 ч.1 п.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" під фінансовою послугою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У цьому визначенні мета отримання прибутку не є критерієм віднесення операції з фінансовими активами до поняття фінансової послуги, а "мета отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів" стосується лише залучення фінансових активів від інших осіб. Крім того, не мають правового підґрунтя доводи відповідача про те, що на нього не поширюється дія Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки до визначених у ст.2 ч.3 Закону установ, на діяльність яких не поширюються положення Закону, відповідач не належить.

Вищезазначене свідчить, що відповідач, укладаючи Договір №03406 від 6 листопада 2014 року, та беручи на себе зобов'язання забезпечити дбайливе оформлення Договору про участь у програмі для Замовника з дотриманням вимог чинного законодавства, надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі Замовника у програмі, навмисно ввів в оману позивача, замовчив про відсутність ліцензії на здійснення своєї діяльності, яку він зобов'язаний мати у відповідності з п.3 ч.1 ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Відсутність ліцензіїє перешкодою для виконання товариством своїх зобов'язань за договором, і ця обставина є підставою для визнання договору №03406 недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

За ч.2 ст. 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням правочину.

Позивач заявила вимогу про відшкодування їй спричиненої моральної шкоди.

В судовому засіданні доведено ту обставину, що внаслідок укладення оскаржуваного договору під впливом обману, ОСОБА_2 спричинено моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, душевних стражданнях, які їй довелось перенести у зв'язку з неотриманням коштів, які на той час були необхідні, і розуміння того, що її обманули.

Ухвалюючи рішення про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції визначив її розмір 500 гривень та прийшов до висновку, що моральна шкода підлягає стягненню на підставі ч.1 ст.1167 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди,однак,на думку колегії,за правовідносинами, що склались між сторонами, моральна шкода підлягає відшкодуванню на підставі ч.2 ст. 230 ЦК України, оскільки ця норма закону прямо передбачає обов»язок сторони, яка застосувала обман, відшкодувати другій стороні моральну шкоду.

За ч. 2 ст. ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних.

Є вірним висновок суду першої інстанції про відшкодування на користь позивачки витрат на правову допомогу, їх розмір узгоджується з вимогам ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу" з врахуванням участі представника позивачки в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» відхилити.

Рішення Березнівського районного суду від 23 квітня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді : підпис Максимчук З.М.

підпис Григоренко М.П.

Згідно: суддя-доповідач Ковальчук Н.М.