Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Козелецький районний центр зайнятості Чернігівської області, про розірвання трудового договору, зобов'язання внести до трудової книжки запис про звільнення та про її повернення, стягнення вихідної допомоги і відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 20 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 08 жовтня 2002 року вона працювала у фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.) до того часу, поки він забезпечував її роботою. ОСОБА_4 не звільняє її з роботи у встановленому законом порядку, хоча й роботи не надає, у зв'язку з чим вона не має можливості працевлаштуватися на законних підставах, отримувати зарплату, сплачувати обов'язкові соціальні внески та отримувати допомогу з безробіття. Вказані порушення відповідачем її прав призвели до моральних страждань, втрати впевненості у завтрашньому дні та необхідності докладання нею додаткових зусиль до організації свого життя. Посилаючись на викладене, просила розірвати трудовий договір, укладений 08 жовтня 2002 року з ОСОБА_4 як з фізичною особою - підприємцем, зареєстрований у Козелецькому районному центрі зайнятості за № 58, зобов'язати відповідача внести запис до її трудової книжки про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України й повернути їй трудову книжку із записом про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, стягнути з ОСОБА_4 на її користь 1 218 грн вихідної допомоги та 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2015 року позов задоволено частково. Розірвано трудовий договір, укладений між ФОП ОСОБА_4 і ОСОБА_3, зареєстрований 08 жовтня 2002 року за № 580 у Козелецькому районному центрі зайнятості Чернігівської області. Зобов'язано ОСОБА_4 внести запис до трудової книжки ОСОБА_3 про її звільнення з 23 жовтня 2007 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 20 травня 2015 року рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення вихідної допомоги, моральної шкоди. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу в розмірі 1 218 грн та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В частині задоволення позову рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2015 року змінено. Зобов'язано ОСОБА_4 звільнити ОСОБА_3 з посади офіціанта кафе-бару з 24 лютого 2015 року за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, внести відповідний запис про це до трудової книжки ОСОБА_3 та вчинити у повному обсязі всі інші передбачені трудовим законодавством дії, пов'язані зі звільненням її з роботи. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідає.

Судами встановлено, що 08 жовтня 2002 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 укладено трудовий договір, який у цей же день зареєстровано у Козелецькому районному центрі зайнятості за № 580, згідно з умовами якого ОСОБА_3 прийнята на роботу офіціанта кафе-бару на період з 01 жовтня 2002 року по 01 грудня 2002 року з оплатою праці у розмірі 165 грн на місяць, зі змінним графіком роботи та двома вихідними днями на тиждень (а. с. 6).

Фактично дія вказаного трудового договору після 01 грудня 2002 року продовжилася на невизначений строк, що підтверджується листуванням сторін, індивідуальними даними про ОСОБА_3 з управління Пенсійного фонду України в Козелецькому районі від 23 квітня 2008 року, копіями видаткових касових ордерів від 13 вересня 2004 року, 30 грудня 2004 року, 20 квітня 2005 року, 20 липня 2005 року, 19 жовтня 2005 року та від 17 липня 2006 року про виплату позивачу ФОП ОСОБА_4 допомоги по вагітності й пологах, у зв'язку з народженням дитини та по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, а також відомостями з центральної бази даних Державної податкової адміністрації України про суми виплачених ОСОБА_3 ФОП ОСОБА_4 доходів (а. с. 7, 19, 20, 24-26, 39-41, 44).

Постановою господарського суду Чернігівської області від 29 травня 2007 року в справі № 4/2126/37/13/7 за позовом прокурора Козелецького району в інтересах держави в особі Державної податкової служби України у Козелецькому районі про визнання банкрутом суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 останнього визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено його ліквідатора (а. с. 18).

Постановою господарського суду Чернігівської області від 26 січня 2010 року у вищевказаній справі затверджено звіт ліквідатора, ліквідаційний баланс, звіт про оплату послуг та відшкодування витрат ліквідатора, припинено ліквідаційну процедуру й повноваження ліквідатора, а також провадження у справі. У мотивувальній частині цієї постанови також зазначено, що доданий до звіту ліквідатора ліквідаційний баланс підтверджує відсутність у банкрута кредиторської заборгованості та наявність активів у розмірі 44 100 грн, що дає йому можливість продовжувати підприємницьку діяльність (а. с. 86).

Судами також встановлено, що до 23 жовтня 2007 року ОСОБА_3 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до осягнення нею трирічного віку.

12 листопада 2013 року ОСОБА_3 направила ФОП ОСОБА_4 поштою заяву про звільнення за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням і про проведення з нею остаточного розрахунку, та лист, у якому зазначила, що станом на вказану дату вона працює і виконує роботу офіціанта в кафе-барі та що на неодноразові її звернення про звільнення відповідач не реагує.

На вказаний лист ОСОБА_4 надав відповідь, у якій зазначив, що у 2007 році постановою господарського суду Чернігівської області його визнано банкрутом і призначено ліквідатора, про що він повідомляв ОСОБА_3 та надсилав їй координати ліквідатора з метою її звернення до останнього для розірвання трудового договору.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що умови укладеного між сторонами трудового договору не виконувалися у зв'язку з визнанням ФОП ОСОБА_4 банкрутом, внаслідок чого ОСОБА_3 не змогла стати до роботи 23 жовтня 2007 року, тому саме з цього часу трудовий договір має бути розірваним за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд виходив із того, що позивач звернулася до відповідача із заявою про звільнення лише у листопаді 2013 року, трудова книжка позивача знаходиться у неї, тому вимоги про зобов'язання ФОП ОСОБА_4 повернути трудову книжку та про стягнення вихідної допомоги є необґрунтованими. Щодо відшкодування моральної шкоди суд вважав, що ОСОБА_3 без поважних причин пропущено строк звернення до суду з такими вимогами.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що чинним трудовим законодавство України не передбачено повноважень суду ухвалити рішення про розірвання трудового договору, такий висновок є юридично некоректним, тому суд вважав, що позов підлягає задоволенню в цій частині шляхом зобов'язання відповідача звільнити ОСОБА_3, визначивши датою звільнення у порядку ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 303 ЦПК України 24 лютого 2015 року, тобто дату ухвалення рішення судом першої інстанції. Крім того, апеляційний суд вважав, що оскільки ОСОБА_4 зобов'язаний звільнити відповідача у зв'язку з невиконанням законодавства про працю, то в силу ст. 44 КЗпП України є підстави для стягнення з нього вихідної допомоги. Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд не зазначив, які порушення було допущено судом першої інстанції при розгляді цих вимог та підстави скасування судового рішення в цій частині. В решті позовних вимог апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції.

З таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

Як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ФОП ОСОБА_4 за власним рішенням припинив підприємницьку діяльність 25 липня 2014 року (а. с. 34, 35, 88).

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця проводиться у разі прийняття фізичною особи-підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності. з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця фізична особа позбавляється статусу підприємця.

Відповідно до ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

За положеннями ч. 4 ст. 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Частиною 2 ст. 104 ЦК України встановлено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. <nau://ukr/1618-15|st3>, ст. 4 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st4> кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем у цивільному процесі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 30 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st30>).

Отже, позивач - це особа, на захист прав та інтересів якої відкрито провадження у справі. А відповідач - це особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав. Тобто сторони - це особи, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом.

Розглядаючи спір та встановивши, що ФОП ОСОБА_4 припинив підприємницьку діяльність з 25 липня 2014 року, суд апеляційної інстанції у порушення положень ст. ст. 10, 26, 30 ЦПК України не врахував вимоги процесуального закону та положення щодо фізичних осіб - підприємців, належним чином не перевірив, чи є ОСОБА_4 належним відповідачем у даному спорі, а тому дійшов передчасного висновку про покладення відповідальності на відповідача.

Встановивши, що ОСОБА_3 у листопаді 2013 року зверталася до відповідача із заявою про звільнення, апеляційний суд у своєму рішенні не зазначив, якими доказами підтверджується цей факт. А крім того, дійшовши такого висновку, не надав оцінки тому, що вимога про звільнення подана після постанови господарського суду Чернігівської області від 26 січня 2010 року, якою припинено ліквідаційну процедуру та провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_4, і до моменту припинення останнього як фізичної особи - підприємця, й відповідно не з'ясував, чи має це правове значення для правильного вирішення спору.

Також, посилаючись на ст. 92 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», суд апеляційної інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 у даній справі підлягають розгляду в порядку, встановленому цивільним законодавством, при цьому поза увагою суду залишилося те, що процедура ліквідації у порядку банкрутства щодо ФОП ОСОБА_4 не відбулася, фізична особа - підприємець припинена з інших підстав через 4 роки після припинення провадження у справі про банкрутство, тому належним чином не з'ясував, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Крім того, згідно зі ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843046/ed_2015_02_12/pravo1/T030435.html?pravo=1> кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У разі порушення права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. -212214 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 303, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2106/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> не врахував вищевказані вимоги закону й не звернув уваги на те, що питання про звільнення працівника з роботи належить виключно до компетенції роботодавця та не може бути делеговано суду, а тому не перевірив, чи підлягають заявлені ОСОБА_3 вимоги щодо звільнення її з роботи захисту у судовому порядку. Крім того, суд не звернув уваги на те, що позивач не надала належних доказів на підтвердження звернення до відповідача із заявою про звільнення.

Також, згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року <nau://ukr92> № 6 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) судам роз'яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

На зазначені положення трудового законодавства апеляційний суд також уваги не звернув та не врахував, що ОСОБА_3 сама посилалася на те, що про порушення її прав у вигляді ненадання їй відповідачем можливості виконання своїх посадових обов'язків вона дізналася ще у жовтні 2007 року.

Вимоги про стягнення вихідної допомоги та моральної шкоди є похідними від вимог про розірвання трудового договору, тому рішення в цій частині також підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 20 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак