Провадження № 22-ц/783/1196/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Кабаля І.І., Мельничук О.Я.,

секретар - Матяш С.І.,

представника апелянта ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики в розмірі 15 000, 00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 173 850, 00 грн. Вирішено питання судових витрат.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 листопада 2014 року оскаржила представник відповідача ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому судом не з»ясовано усі фактичні обставини справи , що і призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення.

Зазначає, що обставини, на які посилається позивач, не відповідають дійсності, оскільки розписки від 09.02.2011 року відповідач не підписувала та коштів в сумі 15 000, 00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 173 850, 00 грн. не отримувала. Крім того, суд не звернув уваги на те, що розписка оформлена не належним чином, так, слова «взяла у мене гроші 09.02.2011 року» стоїть після підпису нібито відповідача ОСОБА_4 На думку апелянта, з цього тексту не зрозуміло, кому саме позивач надала кошти та в якій сумі. Таким чином, судом не було в повній мірі досліджено достовірність тих фактів, що наводяться позивачем, існування яких може бути підтверджено висновком судової експертизи, проведеної у встановленому законом порядком.

Просить рішення Галицького районного суду м.Львова від 18 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2, в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, пояснення представника позивача ОСОБА_3 в заперечення мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб»єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст. 16 ЦК України.

На підставі ст.ст.10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст.ст.57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Встановлено, що згідно розписки від 09 лютого 2011 року відповідач ОСОБА_4 позичила у позивача ОСОБА_5 15 000,00 доларів США. /а.с.6/

Відповідач не виконала свого зобов'язання за договором позики, своєчасно не повернувши зазначеної грошової суми.

Задовольнячи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 1047 ч. 2 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із ст.1050 ч. 1 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно ст.625 ч.2 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами ст. ст. 525, 526, ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на наведені норми закону та оцінюючи докази у їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач ОСОБА_4 не виконала свого зобов'язання, згідно договору позики, своєчасно не повернувши грошової суми.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки з матеріалів справи вбачається, а також підтверджується оглянутим в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції оригіналу розписки від 18 жовтня 2011 року, що загальна сума заборгованості відповідача ОСОБА_4 перед позивачем за договором позики складає 15 000,00 доларів США, що в еквіваленті, станом на час подання заяви про збільшення позовних вимог, становить 173 850,00 грн., умов договору позики остання не виконала.

Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності.

За приписами ст.10 ЦПК України суд вживав заходів для сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснив особам, які беруть участь у справі, їх права, обовязки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, право на призначення експертиз. Представник відповідача не виявила бажання скористатися такими правами, пояснивши, що на даний час проводити експертизу недоцільно, оскільки її довірителька знаходится за межами України і приїздити не має наміру.

Посилання представника апелянта на те, що внизу наданої розписки йшлося про повернення боргу, однак позивачка відрізала цю частину розписки, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки будь-які письмові докази про повергнення боргу ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції сторонами не подавались, а таке твердження можна розцінити лише як припущення. В той же час пояснення про, нібито, повернення боргу за розпискою, суперечать поясненням того ж представника про те, що розписка, нібито, підписано не її довірителькою, оскільки відсутність підпису н розписці мала б ствердити про відсутність договору позики, а відтак і самої позики, що виключає його повернення.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 листопада 2014 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_6