АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/434/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 Тептюк Є. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПономаренка В. В.
суддівКорнієнко Н. В. , Ювшина В. І.
при секретаріВолвенко А.В., Анкудінову О.І.

за участю:

позивача ОСОБА_7

представника позивача ОСОБА_8

відповідача ОСОБА_9

представника відповідачів ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_11, ОСОБА_12, третя особа: Черкаська районна державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування, визнання права власності у порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а :

03 листопада 2014 року ОСОБА_7 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_13, з яким вона проживала у зареєстрованому шлюбі з 2000 року. Від попереднього шлюбу її чоловік мав двох дочок: ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які проживали окремо від нього.

Після смерті ОСОБА_13 відкрилась спадщина, до складу якої входить будинковолодіння по АДРЕСА_1.

У 2011 році ОСОБА_13 захворів на рак легенів і потребував постійної сторонньої допомоги. Стан здоров'я робив його безпорадним, оскільки він сам не міг доглядати та обслуговувати себе, у зв'язку з чим позивачка доглядала померлого та несла витрати, включаючи істотні кошти на придбання ліків.

Зі сторони відповідачів, яким було відомо про тяжку хворобу батька та запропоновано прийняти участь у його лікуванні, жодної допомоги та піклування не надавалось. Відповідачі повідомили позивачку, що вона як дружина повинна доглядати свого чоловіка.

Крім того, позивачка фактично з 2000 року взяла на себе витрати по утриманню вказаного будинковолодіння, яке було в непридатному стані, та вклала в нього значні кошти, продавши у 2001 році належну їй квартиру та у 2006 році житловий будинок.

Враховуючи наведене, ОСОБА_7 просила суд усунути ОСОБА_11 та ОСОБА_12 від права на спадкування за законом та визнати за позивачкою право власності на жилий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_7 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на те, що даним рішенням порушено її права, та у зв'язку з його невідповідністю нормам матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_13, який був чоловіком позивачки ОСОБА_7 і батьком відповідачів ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Після смерті ОСОБА_13 відкрилась спадщина на належний йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2005 року житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 (а.с. 10-15).

Спадщину після померлого ОСОБА_13 прийняли позивачка ОСОБА_7 та відповідачі ОСОБА_11, ОСОБА_12 (а.с. 78-80).

З матеріалів справи вбачається, що заповіт, складений померлим ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_14, рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 29 липня 2014 року, яке набрало законної сили, визнано недійсним (а.с. 96-102).

Таким чином, сторони є спадкоємцями за законом першої черги після померлого ОСОБА_13

Звертаючись із позовною вимогою про усунення відповідачів від права на спадкування, ОСОБА_7 посилалась на ч.5 ст.1224 ЦК України, згідно якої за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у Постанові "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року N 7, при встановленні судом факту ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця слід враховувати поведінку особи і розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливостей для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Судом першої інстанції при вирішенні справи вірно враховано роз'яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування».

Так, згідно вказаних роз'яснень, суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадщину на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України згідно з вимогами ст.214 ЦПК України повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» поняття «безпорадний стан» тлумачиться як стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування (п. 6 постанови).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, посилався на те, що позивачкою не було надано відповідних доказів на підтвердження безпорадного стану спадкодавця, факту звернення спадкодавця до відповідачів за допомогою та ухилення останніх від надання такої допомоги спадкодавцю.

Так, в матеріалах справи містяться лише документи, що підтверджують факт хвороби спадкодавця ОСОБА_13 та перебування його на лікуванні у КЗ «Черкаський обласний онкологічний диспансер» Черкаської обласної ради з 14.03.2011 року по 30.03.2011 року (а.с. 25-26), де йому було рекомендовано подальше обстеження в умовах ЧООД та консультація онкопульмонолога. З наданих документів суд не може встановити, чи перебував хворий у безпорадному стані, а саме: чи міг він самостійно забезпечити умови свого життя, чи потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. Інших доказів на підтвердження даного факту (зокрема, висновків МСЕК) позивачкою надано не було.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивачка проживала із померлим ОСОБА_13 до його смерті та поховала його. Позивачкою не було надано відповідних доказів того, що спадкодавець ОСОБА_13 у зв'язку з хворобою потребував допомоги саме відповідачів та звертався до них за будь-якою допомогою, а вони відмовили в її наданні. Таким чином, судом не встановлено факт ухилення відповідачів від надання допомоги ОСОБА_13 в розумінні положень ч.5 ст.1224 ЦК України.

Водночас, в апеляційній скарзі ОСОБА_7 вказує на те, що відповідачі згідно з нормами Сімейного кодексу України зобов'язані були утримувати свого батька ОСОБА_13, незалежно від того, чи мали вони фінансову можливість надавати таку допомогу. Тому спадкодавець не повинен був звертатись до відповідачів за наданням йому допомоги і даний факт не є предметом доказування у справі.

Проте, колегія суддів вважає такі твердження апелянта помилковими, оскільки в даному випадку вона посилається на положення ч.3 ст.1224 ЦК України, а не ч.5 ст.1224 ЦК України, про що було зазначено у позовній заяві та під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Так, слід відмежовувати осіб, про усунення яких від спадкування йдеться у нормах абзацу другого ч. 3 та у ч. 5 ст. 1224 ЦК України. Спільним між даними категоріями спадкоємців є те, що підставою усунення в обох випадках виступає невиконання спадкоємцями дій щодо утримання спадкодавця, що підтверджується рішенням суду. Але, якщо абзац другий ч. 3 поширюється лише на тих спадкоємців, для яких утримання спадкодавця складало їхній обов'язок згідно закону і у судовому рішенні встановлюється лише факт невиконання ними свого обов'язку, то ч. 5 розповсюджується на усіх потенційних спадкоємців, зазначених у ст. ст. 1261-1266 ЦК України, незалежно від наявності у них закріпленого законом обов'язку утримувати спадкодавця, а судове рішення містить у своїй резолютивній частині припис щодо усунення даного спадкоємця від спадкування.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності належних доказів на підтвердження факту ухилення відповідачів від утримання спадкодавця та потреби останнього в наданні такого утримання, а тому відсутні і підстави для усунення відповідачів від права на спадкування на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України.

Крім того, на думку колегії суддів ОСОБА_7 не є спадкоємцем, який в порядку ст. ст. ч. 5 ст. 1224 та ч. 2 ст. 1259 ЦК України має право на звернення до суду із позовом про усунення від права на спадщину.

Такий висновок суду узгоджується із роз'ясненнями, викладеними у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, відповідно до яких вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

Згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Сторони у справі є спадкоємцями після померлого ОСОБА_13 першої черги, тому вони успадковують належне померлому майно в рівних частках, відповідно до ст. ст. 1258, 1267 ЦК України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_7, у зв'язку з недоведеністю обставин, на які вона посилалась при зверненні до суду.

За таких обставин, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхиляє, а рішення залишає без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 29 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_11, ОСОБА_12, третя особа: Черкаська районна державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування, визнання права власності у порядку спадкування - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності одразу після проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції напротязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :