22-ц/775/927/2015(м)
Головуючий у 1-й інстанції Дзюба М.В.
Суддя-доповідач Сорока Г.П. Категорія 19
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

29 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді - Сороки Г.П.,

суддів - Баркової Л.Л., Биліни Т.І.,

при секретарі - Собецькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання угоди недійсною за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 серпня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

13.10.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 та просили визнати недійсним договір дарування, укладений 07 листопада 2003року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що вони є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. До складу спадщини, що відкрилася, повинна була входити 11/25 частина жилого будинку АДРЕСА_1, яка належала за життя спадкодавцю на праві приватної власності на підставі рішення суду від 24.02.1976 року. Однак, спадщину не можуть прийняти, бо за два тижня до смерті 07.11.2003 року ОСОБА_5 розпорядився належним йому майном та подарував частину спірного будинку відповідачці за нотаріально посвідченим договором. Договір вважають недійсним, оскільки в момент його укладання ОСОБА_5 страждав тяжкими захворюваннями, які впливали на його фізичні здібності та психічний стан, тому він не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, що призвело до відчуження єдиного належному йому житла на користь сторонньої особи. Оспорюванний договір просили визнати недійсним на підставі ст.55 ЦК України в редакції 1963 року (ст.225 ЦК України в редакції 2003 року) (т.1 а.с.2-6).

Рішенням Приморсього районного суду Донецької області від 04 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання угоди недійсною відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. При цьому посилається на необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Лушкіна О.В. в судове засідання не з'явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. Подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності. Тому, виходячи з положень ст.305 ЦПК України, з урахуванням думки учасників процесу, колегія суддів дійшла до висновку про можливість розгляду справи у відсутності третьої особи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які доводи апеляційної скарги підтримали та просили скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, заперечення відповідачки ОСОБА_4, яка просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не довели своїх доводів про те, що спадкодавець в момент укладання оспорюваного договору дарування перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

З такими висновками суду першої інстанції колегія судів не може не погодитись, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року), яка була чинною на момент укладання оспорюваного правочину, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладання перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Аналогічні положення передбачені ч.1 ст. 225 ЦК України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 01.01.2004 року), відповідно до якої правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (п.4). Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (п.5). До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку та наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення (п.9).

Згідно зі ст.529 ЦК України (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами, що 07 листопада 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 укладений договір дарування 11/25 частин жилого будинку АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкіною О.В. та зареєстровано в реєстрі за №1618.

Право власності на 11/25 частин жилого будинку АДРЕСА_1 на час укладення договору належало дарувателю ОСОБА_5 на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 24.02.1976 року за №2-70/76, зареєстрованому у Маріупольському БТІ 06.11.2003 року за реєстровим №3336084.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за №974, та підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого відділом РАГС Приморського районного управління юстиції 08.01.2004 року. Причиною смерті ОСОБА_5 є атеросклеротичний кардіосклероз (т.1 а.с.18).

Згідно відповіді КЛПУ «Міський міжрайонний онкологічний диспансер м. Маріуполя» від 11.12.2014 року ОСОБА_5 в цьому лікувальному закладі на обліку не перебував. (т.1 а.с.102).

З відповіді на запит адвоката (без дати та вихідного номеру КЗ «Маріупольська міська лікарня №9» та відповіді на запит суду вих..№1511 від 24.11.2014 року, ОСОБА_5 за період з 1992 по 2003 рік за стаціонарною медичною допомогою до МБ №9 МСЧ працівників ДМФ не звертався, на диспансерному обліку не перебував, медична картка не збереглась. (т1 а.с.103, 129).

Зі справи також вбачається, що позивачка ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який розірвано рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя від 24.02.1976 року, але реєстрація розірвання шлюбу не була проведена, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу а також встановлено ухвалою Апеляційного Донецької області від 27 грудня 2007 року у цивільній справі №2-305/11 та рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя від 23.04.2014 року у цивільній справі №266/121/14-ц (т.1 а.с.15-18,20,55-56,62,158). Тому відповідно до положень ст.44 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 року, чинного на момент смерті спадкодавця) шлюб не є припиненим.

В матеріалах справи, що переглядається відсутні медичні документи, які б свідчили про те, що спадкодавець страждав психіатричним захворюваннями, що він перебув на обліку з приводу інших тяжких захворювань, які медикаменти йому призначалися, в тому числі і чи призначались йому обезболю вальні медикаменти, та що він в останній рік свого життя проходив лікування. Медична картка амбулаторно хворого чи стаціонарного лікування суду не надана і такі матеріали у справі відсутні.

Відсутні зазначені документи і у цивільних справах №266/121/14-ц та №305/11, матеріали яких були дослідженні в апеляційному суді.

Позивачка ОСОБА_3 є донькою померлого ОСОБА_5, що встановлено рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя від 23.04.2014 року по цивільній справі №266/121/14-ц, а також підтверджується свідоцтвом про народження та записом у домовій книзі щодо зміни прізвища ОСОБА_3 на ОСОБА_3, які були оглянуті в судовому засіданні апеляційного суду, і це не оспорювалось сторонами.

За таких обставин з урахуванням наведених норм права суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачі не надали суду належних, допустимих, достатніх та переконливих доказів на підтвердження своїх доводів про те, що спадкодавець ОСОБА_5 в момент вчинення договору дарування перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Крім того, позивачка ОСОБА_2 в апеляційному суді пояснила, що чоловік проживав з іншої жінкою на АДРЕСА_2, що він хворів на ракове захворювання легень, інших тяжких захворювань не мав, вона періодично з ним спілкувалась, з літа 2003 року бачилась з ним кожен місяць, на його прохання купувала йому медикаменти, він усвідомлював значення розмови, але не говорив про намір провести відчуження належної йому частини будинку.

Як вбачається зі справи в суді першої інстанції позивачі не заявляли клопотання про призначення судової психіатричної експертизи та в апеляційному суді від проведення такої експертизи відмовились, посилаючись на відсутність медичних документів, які можуть бути предметом дослідження при проведенні такої експертизи.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги позивачів про невідповідність висновків суду обставинам справи та вимогам матеріального права колегія суддів вважає безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції неправильно відмовив в призначенні почеркознавчої експертизи, колегія суддів вважає безпідставними. Як вбачається зі справи до суду позивачами заявлений позов про визнання недійсним договору дарування на підставі ст.55 ЦК України в редакції 1963 року (ст.225 ЦК України в редакції 2003 року). Предметом доказування у такій справі є неналежний стан здоров'я особи, коли особа в момент вчинення угоди не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. Тому, розглядаючи справу відповідно до положень ст.11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог у суду першої інстанції не було підстав для призначення почеркознавчої експертизи та перевірки питання чи спадкодавцем вчинено підпис на договорі дарування та інших документах, пов'язаних з вчиненням цієї угоди. З цих же підстав апеляційним судом також відмовлено в задоволенні клопотання позивачів про призначення почеркознавчої експертизи.

Ніяких нових обставин, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків суду першої інстанції, в апеляційному суді не наведено та нових доказів апеляційному суду не надано. Тому у апеляційного суду відсутні підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, проведеної судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, та є безумовною підставою для скасування рішення у справі не встановлено. Помилкове посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення на те, що у зв'язку з розірванням рішенням суду шлюбу позивачка ОСОБА_2 та у зв'язку з не наданням ОСОБА_3 документів на підтвердження родинних відносин з ОСОБА_5, вони не є спадкоємцями і не можуть оспорювати договір дарування, не призвело до неправильного вирішення спору, тому відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони жодними доказами не підтверджені, не мають значення для правильності вирішення справи та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

З огляду на наведене, переглядаючи справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог та в межах доводів апеляційного оскарження на підставі доказів, наданих сторонами, які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду, у зв'язку з чим рішення суду підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга позивачів підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 серпня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Сорока Г.П.

Судді : Баркова Л.Л.

Биліна Т.І.