Провадження № 22-ц/780/2180/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська
Категорія 24 07.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

07 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Фінагєєва В.О.,

за участі секретаря Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі виконавчої дирекції на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2015 року у справі за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі виконавчої дирекції до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_2, фізична особа-підприємець ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року Запорізьке обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності звернувся до суду із позовом про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу. Заявлені вимоги позивач мотивував тим, що 01 липня 2012 року ОСОБА_1, керуючи автомобілем Рено д.н.з. НОМЕР_1 в м. Біла Церква під час виконання повороту не надав перевагу в русі зустрічному транспортному засобу - моторолеру «Віпер» під керуванням ОСОБА_2, внаслідок чого здійснив зіткнення з останнім. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру моторолера ОСОБА_2 заподіяні тілесні ушкодження і настала тимчасова непрацездатність останнього. ОСОБА_2 знаходиться у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, яким було складено акт про нещасний випадок невиробничого характеру б/н від 04 вересня 2012 року. На підставі листків непрацездатності, виданих ОСОБА_2, робочий орган Фонду, в якому знаходиться на обліку його роботодавець фізична особа-підприємець ОСОБА_3, згідно заяв-розрахунків виплатив йому допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 6331,78 грн. починаючи з шостого дня непрацездатності. Посилаючись на вимоги ст. 1191 ЦК України, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь позивача завдану матеріальну шкоду в розмірі 6331,78 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2015 року в задоволенні позову Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі виконавчої дирекції про відшкодування матеріальної шкоди у порядку регресу відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, суд першої інстанції виходив із того, що позивач відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не має права зворотної вимоги до винної особи, яка заподіяла шкоду, та яку позивачем було відшкодовано застрахованій особі.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 01 липня 2012 року о 10 год. в м. Білій Церкві Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме ОСОБА_1, керуючи автомобілем Рено д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Сквирське шосе під час виконання повороту ліворуч не надав перевагу в русі зустрічному транспортному засобу - моторолеру «Віпер», допустив з ним зіткнення, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні ушкодження, своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 16.11 ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Згідно постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2012 року по справі № 1003/12544/12 3/1003/3066/12 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні вказаного правопорушення та піддано його адміністративному стягненню у вигляді штрафу в дохід держави в сумі 340 грн.

За місцем роботи ОСОБА_2, який керував під час дорожньо-транспортної пригоди моторолером «Віпер», складено акт про нещасний випадок невиробничого характеру, в якому вказано на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 отримав ушкодження ноги. Із 01 липня 2012 року по 21 листопада 2012 року ОСОБА_2 перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні.

На підставі листків непрацездатності та згідно заяв-розрахунків № 7 від 05 вересня 2012 року, № 9 від 09 листопада 2012 року, № 10 від 27 листопада 2012 року та № 11 від 12 грудня 2012 року робочим органом Фонду, в якому знаходиться на обліку роботодавець ОСОБА_2 - фізична особа-підприємець ОСОБА_3 - Енергодарською міською виконавчою дирекцією Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності проведено виплату ОСОБА_2 допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 06 липня 2012 року по 21 листопада 2012 року в сумі 6331,78 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Так, згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зазначена норма, що міститься в Главі 82 ЦК України та регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим.

Разом з тим правовідносини, пов'язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами Глави 67 ЦК України.

Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Стаття 993 ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до цієї норми до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки про відшкодування шкоди, лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. В разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров'я, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, не передбачено.

Зазначений висновок ґрунтується на комплексному аналізі норм ст. ст. 512, 993, 999 ЦК України, положень Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року (далі - Основи) та Закону України від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням».

Вказані закони визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян та, зокрема, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобов'язання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб.

Преамбулою Закону України від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» передбачено, що страхування на випадок тимчасової втрати працездатності є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Статтею 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» визначено основні принципи страхування від нещасного випадку, якими, зокрема, є обов'язковість страхування від нещасного випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю; державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав; обов'язковість фінансування Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності витрат, пов'язаних із наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг в обсягах, передбачених цим Законом; формування та використання страхових коштів на засадах солідарності та субсидування; цільове використання коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності; відповідальності роботодавців та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим законом.

Згідно з п. 1 ст. 2 Закону України від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» суб'єктами страхування є: страховик - Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; страхувальник - роботодавець; застрахована особа - найманий працівник, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи, на користь яких здійснюється загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності. Об'єктом страхування є тимчасова втрата працездатності застрахованою особою.

Таким чином, страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є обов'язковим особистим страхуванням.

Ні Основи, ні Закон України від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням», ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообов'язкового державного соціального страхування згідно із Законом, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум.

Крім того, задоволення таких вимог означало б заміну сторін у зобов'язанні, в якому права застрахованої особи на отримання відшкодування перейшли б до страховика, у той час як відповідно до ст. 515 ЦК України не допускається заміна кредитора в зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я.

Оскільки сфера дії Закону поширюється виключно на застрахованих осіб, страхувальників та страховика й цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами, не врегульований правовий механізм відносин Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності як страховика з іншими особами, відповідальними за шкоду, завдану життю та здоров'ю застрахованої особи, то до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні положення ЦК України щодо страхування.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Не спростовують висновків суду першої інстанції посилання апелянта на п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року № 3, відповідно до якого у порядку цивільного судочинства підлягають розгляду позови виконавчих органів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за зворотною вимогою (у порядку регресу) до фізичної особи, з вини якої ушкоджено здоров'я застрахованого, що призвело до витрат на допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю чи страхових виплат, оскільки спір є цивільно-правовим (стаття 1191 ЦК).

Колегія суддів звертає увагу, що даний пункт не містить вказівок на те, що позови даної категорії підлягають задоволенню, а лише регламентує їх підвідомчість.

Помилковими є доводи апеляційної скарги щодо безпідставність застосування до спірних правовідносин норм Глави 67 ЦК України, оскільки нормами даної глави регулюються страхові правовідносини в цілому.

Крім того, преамбула Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» чітко зазначає, що страхування на випадок тимчасової втрати працездатності є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян, тобто вказані правовідносини віднесені законом до страхових, на що правильно звернув увагу і суд першої інстанції.

Не впливають на правильність висновків суду доводи апеляції про те, що в преамбулі Закону України «Про страхування» прямо зазначено, що дія закону не поширюється на державне соціальне страхування, оскільки на норми вказаного закону суд першої інстанції не посилався, а застосував спеціальний Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням».

Крім того, перенесення позивачем аналогії Закону України «Про страхування» на Главу 67 ЦК України і на норми спеціального закону нічим не обґрунтоване.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі виконавчої дирекції відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Ігнатченко Н.В.

Фінагєєв В.О.