Справа № 236/2588/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2015 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Шавиріної Л.П.

при секретарі - Снігирьовій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Красний Лиман за участю позивачів справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд

ВСТАНОВИВ:

17 серпня 2015 року позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

В судовому засіданні позивачі позов підтримали і просили його задовольнити, а суду показали, що квартира АДРЕСА_1 належить їм на праві власності по 1/2 частині кожному. У зв»язку з реєстрацією шлюбу між ОСОБА_1 та відповідачем, останній за згодою позивачів став проживати і був зареєстрований у спірній квартирі в якості члена сім»ї власника. Будь-яких договорів з відповідачем щодо порядку користування квартирою позивачі не укладали. В січні місяці 2014 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано і з вказаного часу відповідач у спірній квартирі не проживає, нею не користується своє майно з квартири забрав. Незважаючи на те, що позивачі пропонували відповідачу припинити реєстрацію в добровільному не припинив. Вказана обставина у зв»язку з підвищенням тарифів на комунальні послуги суттєво порушує їх права. Тому вважають, що відповідач втратив право користування спірною квартирою.

Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановлений спосіб, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заперечень суду не надав.

З огляду на це, за клопотанням позивачів, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі наступного.

Судом встановлено, що позивачам на підставі свідоцтва про право власності від 04.12.2006 року, зареєстрованим в Слов»янському БТІ 09.02.2007 року в реєстровій книзі 20 за № 4565, належить на праві власності квартира АДРЕСА_2(а.с.11-14).

09 березня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області було зареєстровано шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем, який розірвано рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 21.01.2014 року № 236/3322/14-ц(а.с.10).

22.09.2004 року відповідач був зареєстрований у вказаній квартирі, що належить позивачам на праві власності, як член сім»ї і до теперішнього часу реєстрацію не скасував (а.с.7,15).

З січня місяця 2014 року відповідач у зв»язку з припиненням шлюбних відносин, перестав користуватися вказаною квартирою з власної ініціативи і по теперішній час нею не користується(а.с.16).

Незважаючи на те, що позивачі пропонували відповідачу добровільно припинити реєстрацію у квартирі, що належить їм на праві власності, відповідач до теперішнього часу не зробив цього, що створює перешкоди власникам у користуванні та розпорядженні квартирою № 9 у будинку № 3-б по вул..Переїздній в м. Красний Лиман Донецької області.

Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім»ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоч положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин в силу ст. 3 ЖК України, але в разі, якщо питання, яке виникло при розгляді спору не урегульовано житловим законодавством, відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд застосовує норми цивільного законодавства.

Тому, враховуючи те, що норми ЖК України не регулюють вказані відносини при розгляді спору суд керується нормами глави 32 ЦК України, а норми житлового законодавства використовує лише за аналогією.

Так відповідно до ст.64,156 ЖК України до членів сім»ї власника жилого будинку належать діти власника та інші особи, які користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Тобто це свідчить про те, що бувші члени сім»ї власника житла, мають не тільки рівні права з членами його сім»ї, а повинні нести і відповідальність, яка передбачена законодавством для членів сім»ї.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сум»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом.

Матеріали справи свідчать про те, що іншої домовленості між позивачами та відповідачем про підстави втрати права користування житлом не існувало.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов»язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Враховуючи те, що відповідач змінив місце проживання і до теперішнього часу не зареєструвалася за новим місцем проживання і не припинила реєстрацію за попереднім місцем проживання (в жилому будинку, що належить позивачу)на підставі ст. 7 вказаного закону він може бути знятим з реєстрації на підставі рішення суду про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивачі наданими суду письмовими доказами свої вимоги довели повністю, в той час як відповідач взагалі не заперечував проти задоволення позову, про що свідчить відсутність в справі будь-яких заперечень від нього.

Крім того, відповідно до ст.ст. 316,319 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, шляхом володіння, користування, розпорядження таким на власний розсуд.

Право власності є непорушним і відповідно до ст.41 Конституції України та ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що «при застосуванні положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.»

Тому враховуючи те, що в судом беззаперечно встановлено, що відповідач не користується квартирою, яка належить позивачам на праві власності, з власної ініціативи з січня місяця 2014 року, тобто більше 12 місяців, чим чинить перешкоди позивачам у здійсненні свого права на власний розсуд, отриманні соціальної допомоги, пов»язаної підвищенням тарифів на комунальні послуги, суд вважає, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю, бо відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.3,64,156 ЖК України, ст.391,405 ЦК України, ст.ст.6,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, ст.ст.10,11,60,212-215 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що народився у с. Мангут Називаєвського району Омської області Російської Федерації, ІНПП НОМЕР_1, таким, що втратив право користування квартирою № 9 в будинку № 3-б по вул.. Переїздній в м. Красний Лиман Донецької області.

Рішення може бути переглянуто за заявою відповідача, поданою ним до Краснолиманського міського суду Донецької області у 10-денний строк з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд в 10-денний строк з дня його проголошення.

Суддя