Справа № 490/419/15-ц
н/п 2/490/2270/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

резолютивна частина

12 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Подзігун Г. В.

при секретарі Кошевій О. С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1 відповідача - ОСОБА_2

представників відповідачів - ОСОБА_3

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Будинкового комітету самоорганізації населення "Вікторія", ОСОБА_2, третя особа- Миколаївська міська рада, про усунення перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житла.

Керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня винесення рішення.

СУДДЯ Г.В.ПОДЗІГУН

Справа № 490/419/15-ц

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Подзігун Г. В.

при секретарі Кошевій О. С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1 відповідача - ОСОБА_2

представників відповідачів - ОСОБА_3

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Будинкового комітету самоорганізації населення "Вікторія", ОСОБА_2, третя особа- Миколаївська міська рада, про усунення перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житла, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні жилим приміщенням, а саме кімнатою № 141 у гуртожитку по вул. Потьомкінській, 131-В у м. Миколаєві, шляхом виселення з жилої площі ОСОБА_2, яка, на його думку, безпідставно вселилася та проживає в ній, без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з 1992 до 2004 року проживав у вищевказаній кімнаті гуртожитку, потім внаслідок розірвання шлюбу виселився з кімнти, до якої у 2014 році було безпідставно заселено відповідачку ОСОБА_2 У звязку з цим, він звернувся до суду за захистом свого права.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові, та просила про виселення відповідачки ОСОБА_2 із кімнати гуртожитку без надання іншого житла.

Відповідачка ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову. При цьому пояснила, що з 2007 року позивача було знято з реєстрації у спірній кімнаті; вона ж вселилася до зазначеної кімнати на законних підставах та підстав для її виселення, на її думку, немає.

Представники відповідачів у судовому засіданні також заперечували проти задоволення позову та пояснили, що позивач із дружиною та їх дитиною дійсно проживали у вказаній кімнаті до 2003 року. В жовтні 2003 року дружина позивача була знята з реєстрації та вибула на АДРЕСА_1. Позивач також вибув, але з реєстрації не знявся. У подальшому було прийнято рішення про передачу кімнати № 141 ОСОБА_2 За такого, представники відповідачів вважають, що право позивача порушене не було, оскільки, на їх думку, він втратив право користування житловим приміщенням.

Представник третьої особи надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на підставі наявних у справі матеріалів та відповідно до вимог діючого законодавства.

Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши доводи позову, дослідивши письмові докази та інші обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається, що 12 березня 1992 року Миколаївською виробничо-торговою швейною арендною фірмою «Евіс» було видано ордер № 40 на житлове приміщення (кімнату № 141 у гуртожитку по вул. Потьомкінській, 131 у м. Миколаєві) на імя ОСОБА_6. Вказаний ордер надавав право на заняття житлового приміщення ОСОБА_6 разом із сімєю: ОСОБА_5 та ОСОБА_7

У подальшому, відносини між позивачем та ОСОБА_6 погіршилися і у 2004 році позивач разом із сином переїхав проживати у квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_6 також виїхала із вказаної кімнати.

В той же час, позивач із реєстрації у гуртожитку не знявся, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії його паспорту та довідки «форми 3» та «форми А». Однак, згідно з наявною у матеріалах справи копією будинкової книги, позивача було знято з реєстрації 23.11.2007 року.

01 червня 2010 року Будинковим комітетом самоорганізації населення «Вікторія» (далі БКСН «Вікторія») у присутності трьох мешканців було складено акт про те, що позивач ОСОБА_5 у спірній кімнаті не проживає з 2006 року, а помешкання вказаної кімнати знаходиться у незадовільному стані.

Із матеріалів справи також вбачається, що представник БКСН «Вікторія» ОСОБА_8 та відповідачка ОСОБА_2 зверталися до Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області із заявами, в яких просили зафіксувати факт непроживання, зокрема, ОСОБА_5, у кімнаті № 141 гуртожитку. Згідно з висновками, наданими співробітниками Центрального РВ, позивач, зі слів сусідів інших мешканців гуртожитку, не проживає у спірній кімнаті понад 5 років.

У звязку з тим, що позивач тривалий час не проживав у кімнаті № 141, а також враховуючи той факт, що відповідачка ОСОБА_2 неодноразово зверталася до позивача та БКСН «Вікторія» із проханням про обмін між ними кімнатами, 29.10.2014 року рішенням загальних зборів будинкового комітету позивача було переселено з кімнати 141 до кімнати 182, а ОСОБА_2 з кімнати 182 до кімнати 141 гуртожитку по вул. Потьомкінській, 131-В.

Позивач вважає себе таким, що не втратив право користування житловим приміщенням, і звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житла. В той же час, перешкоди у здійсненні права користування можуть існувати у тому випадку, коли особа є власником або титульним володільцем житлового приміщення із відповідною правомочністю користування зазначеним приміщенням. Однак, судом встановлено, що позивача, у звязку із тривалим непроживанням у кімнаті 141 гуртожитку, було знято із реєстрації у вказаному гуртожитку.

Ці дії ОСОБА_5 у судовому порядку не оскаржував.

Крім того, у 2011 році БКСН «Вікторія» звертався до Центрального районного суду м. Миколаєва із позовом до ОСОБА_5 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням (справа № 2-1412/11), однак позов було залишено без руху, оскільки були незрозумілими підстави для виселення особи, яка не зареєстрована та фактично не проживає у спірному приміщенні. У подальшому провадження у справі було відкрито, однак згодом залишено без розгляду у звязку із неявкою позивача.

Позивач же як на правові підстави своїх вимог посилається на ст. ст. 9, 15, 58, 109, 117 ЖК України.

Так, відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду.

Згідно зі ст. 15 ЖК України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством, видають ордери на жилі приміщення.

Відповідно до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.

Дослідивши зазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вони не можуть бути застосовані для врегулювання спірних правовідносин, оскільки правомірність вселення відповідачки ОСОБА_2 до кімнати 141 гуртожитку позивачем не оспорювалася.

При цьому, застосування до спірних правовідносин положень статті 117 ЖК України суд також не знаходить можливим, оскільки вказаною статтею регламентовано випадки виселення через визнання ордера на житлове приміщення недійсним, однак такі вимоги позивачем також не висувалися, а правомірність видачі ордера не оскаржувалася.

Жодних інших правових підстав, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, ним не надано, а відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд не може на власний розсуд застосувати інші підстави для виселення відповідачки ОСОБА_2 із спірної кімнати, у звязку з чим пояснення представника позивача в частині самовільного зайняття ОСОБА_2 спірної кімнати, створення нею або іншими особами перепон у користування санвузлом суд до уваги не приймає.

За такого, суд приходить до переконання, що позивачем було невірно обрано спосіб захисту його порушеного права. Так, фактично із тексту позовної заяви та пояснень представника позивача випливає, що позивач просить вселити його до гуртожитку, хоча у позовних вимогах містяться інші за своїм характером вимоги.

У звязку з цим, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_5 необхідно відмовити. В той же час, суд наголошує на тому, що винесення рішення у вказаній справі не позбавляє його права звернутися до суду з іншим позовом, обравши належний спосіб захисту його прав та законних інтересів.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 14, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня винесення рішення.

СУДДЯ Г.В.ПОДЗІГУН