АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5999/15 Головуючий 1 інст. - Оксененко В.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - КРУГОВОЇ С.С.,

суддів - ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.,

- МІНЕНКОВОЇ Н.О.

секретаря - Шпарага О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 09 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Московський районний відділ у м. Харкові Головного управління міграційної служби України в Харківській області про виселення,-

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2014 року позивач звернувся з позовом про виселення відповідачів із житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 09 липня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує про те, що судом першої інстанції порушені права та інтереси його дружини та малолітніх дітей, які разом з ним проживають в квартирі за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що через неналежне виконання ОСОБА_2 умов договору позики позивач реалізував передбачене іпотечним договором право звернення стягнення на предмет іпотеки, набувши право власності на квартиру: АДРЕСА_1.

Протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя мешканцідобровільно не звільнили житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, у зв'язку з чим права позивача як власника квартири порушуються та підлягають судовому захисту в порядку ч.1 ст.319, ст. 391 ЦК України.

З таким висновком суду, судова колегія погоджується частково, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи суд першої інстанції не виконав всі вимоги цивільного судочинства, не з'ясував усіх обставин, що мають значення для справи, постановив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як убачається з матеріалів справи, 21.03.2013 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО за реєстровим № 470, згідно умов якого боржник отримав у борг грошові кошти у сумі 264 320,00 гр., що було еквівалентом 33 040,00 доларів США по курсу НБУ на момент укладання договору, з поверненням до 12 вересня 2014 р. у порядку та в строки, що передбачені цим договором.

З метою забезпечення належного виконання цього зобов'язання того ж дня між сторонами був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 473, за яким ОСОБА_2 передав належну йому квартиру АДРЕСА_1. загальною площею 45,7 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м. в іпотеку позивачу.

Зазначена квартира належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого27 грудня 2004 року і зареєстрованом в КП "ХМБТІ" 14.01.2005 року згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6216326.

Сторони обумовили, що Іпотекодержатель здобуває право звернення стягнення на предмет іпотеки при простроченні позичальником сплати боргу більш ніж на п'ять днів за договором позики, в забезпечення якого укладався цей договір.

У випадку невиконання Іпотекодавцем письмової вимоги Іпотекодержателя про усунення порушення зобов'язань за договором позики у встановлений Іпотекодержателем строк, таку вимогу Іпотекодержатель задовольняє за рахунок предмету іпотеки, що є предметом Договору шляхом набуття права власності на предмет іпотеки Іпотекодержателем. Іпотекодавець зобовязаний у випадку несплати предмету позики звільнити предмет іпотеки в місячний термін та зняти з реєстраційного обліку усіх зареєстрованих осіб.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов договору позики 06 серпня 2013 р. приватним нотаріусом ХМНО йому була передана вимога позичальника про повернення грошових коштів за договором позики на протязі 30 днів у сумі 254400,00 гр., що є еквівалентом 31800,00 доларів США та штраф у сумі 24960,00 гр., що є еквівалентом 3120,00 доларів США, з попередження про те, що у разі її незадоволення, ОСОБА_3 розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідач ОСОБА_2 вимогу про повернення позики не виконав.

03.02.2014 р. на підставі Іпотечного договору було звернуто стягнення на предмет іпотеки, право власності на квартиру перейшло до позивача.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР передбачає, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

27.08.2014 р. позивач надіслав на адресу відповідачів письмові вимоги від 14.08.2014 р. про добровільне звільнення квартири, які вважаються отриманими згідно умов Іпотечного договору.

При розв'язанні справи суд першої інстанції вважав, що мешканці добровільно не звільнили житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя, а тому, їх примусове виселення повинно здійснювати на підставі рішення суду.

Разом з тим, суд першої інстанції суд першої інстанції не врахував, що відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Установивши у даній справі, що в іпотеку передано житлове приміщення - квартиру , яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд повинен був виходити з того, що підстави передбачені законом для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла-відсутні.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 р. у справі № 6-39 цс15, де вказано, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

За змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З огляду на вищевикладене, оскільки висновок суду не відповідає обставинам справи і судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального і процесуального права і це призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову, оскільки відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого постійного житла.

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 09 липня 2015 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про виселення - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -