Справа № 157/216/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Антонюк О.В.
Провадження № 22-ц/773/1329/15 Категорія: 47 Доповідач: Лівандовська-Кочура Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого-судді - Лівандовської-Кочури Т.В.

суддів - Веремчук Л.М., Антонюк К.І.

при секретарі - Губарик К.А.

з участю:

позивача ОСОБА_1

представників позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сошичненської сільської ради Камінь-Каширського району, ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Реєстраційна служба Камінь-Каширського районного управління юстиції у Волинській області про скасування Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та рішень сільської ради, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 01 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Камінь-Каширського районного суду від 01 липня 2015 року в позові ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вищеназваним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вважає оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, просив його скасувати, постановити нове рішення, яким позов задовольнити в повному об'ємі.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач та його представники, кожен окремо, апеляційну скаргу із наведених у ній мотивів підтримали, тоді як відповідач просила її відхилити, з огляду на безпідставність наведених у ній доводів.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних мотивів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 2011 року є власником будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1, який він успадкував після смерті своєї баби ОСОБА_5 в 1987 році.

Відповідно до ст. 106-1 ЗК УРСР (в редакції, який діяв на час отримання позивачем свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом), перехід права власності на будівлю, розташовану в сільському населеному пункті, не тягне за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою. Надання присадибної земельної ділянки особі, до якої перейшло право власності на будівлю, провадиться на загальних підставах відповідно до вимог цього Кодексу. У випадках переходу в спадщину права власності на розташовану в сільському населеному пункті будівлю спадкоємцям, якщо вони не мають права на одержання у встановленому порядку присадибної земельної ділянки, надається право користування частиною земельної ділянки, необхідної для утримання цієї будівлі в розмірі 0, 03 - 0, 06 гектара.

Частиною 2 ст. 120 ЗК України (в редакції, який діяв на час реєстрації позивачем права власності на житловий будинок) передбачено, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Тобто, суб'єктом права власності або користування земельною ділянкою, наданою для будівництва та обслуговування жилого будинку, є особи, яким належить право власності на жилий будинок (або його частину).

Згідно із ст. 16 Земельного кодексу УРСР 1970 року надання земельних ділянок у користування здійснювалося в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі рішення виконавчих комітетів міської, селищної і сільської Рад депутатів трудящих в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР.

У відповідності до ч. 5 ст. 20 цього Кодексу право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад депутатів трудящих.

Згідно витягів з погосподарських книг Сошичненської сільської ради за 1980-1982 роки, 1983-1985 роки, 1986-1990 роки у спадкодавця ОСОБА_5 у користуванні знаходилася земельна ділянка у АДРЕСА_1 площею 0,26 га, у тому числі під будівлями 0,01 га (а.с. 119-124).

Рішенням Сошичненської сільської ради від 07 квітня 2011 року № 7-3/2011 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів та видачі державних актів на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 площею 0,25 га (а.с.6).

Рішенням цієї ж ради від 18 травня 2011 року № 8-3/2011 ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів та видачі державних актів на право приватної власності на землю для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту с. Запруддя площею 0,0272 га, у зв'язку з тим, що земельна ділянка надана іншим громадянам (а.с. 57).

Відповідачу ОСОБА_4 18 травня 2010 року рішенням ради № 46/3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів та видачі Державних актів на право приватної власності на землю для ведення особистого селянського господарства та обслуговування житлового будинку і господарських будівель в с. Запруддя площею 0, 03 га для ведення особистого селянського господарства (а.с. 129), а 07 липня 2011 року рішенням ради № 12-3/2011 затверджено технічну документацію та на підставі цього рішення їй 20 квітня 2012 року видано Державний акт серії № 072492 на право власності на земельну ділянку площею 0,0300 га у с. Запруддя (а.с. 128).

При цьому, межі виділеної відповідачу земельної ділянки погоджувались комісією Сошичненської сільської ради з питань сільськогосподарського виробництва, використання земель та збереження природних ресурсів, про що було складено відповідну ситуаційну схему (додаток до акта). Окрім того, як вбачається з акта узгоджувальної комісії Сошичненської сільської ради від 07.06.2011 року, ОСОБА_1 відмовився підписати акт погодження меж, у зв'язку з чим, цей акт було доручено підписати землевпоряднику сільської ради Гарбузу С.П. в частині меж земельної ділянки між ОСОБА_4 та ОСОБА_1

В обгрунтування заявлених вимог позивач ОСОБА_1 покликався на те, що передана у власність ОСОБА_4 земельна ділянка є частиною земельною ділянки, яка фактично знаходилася у постійному користуванні його баби ОСОБА_5, а після її смерті - у його користуванні.

Частиною 3 ст. 10 та частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Проте, всупереч вищенаведеним положенням процесуального закону, позивач не надав належних та допустимих доказів в підтвердження належності на праві користування спірної земельної ділянки, яка з дотриманням визначеної законом процедури була передана у приватну власність ОСОБА_4

Відповідно до ст.ст. 122, 123 ЗК України 2001 року (в редакції, чинній на час реєстрації позивачем права власності на житловий будинок), надання земельних ділянок у користування здійснюється за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, сільські ради передають земельні ділянки у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натурі (на місцевості) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації.

Згідно зі ст. 125 ЗК України 2001 року право постійного користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз наведених положень земельного законодавства дає підстави для висновку, що особа набуває статусу користувача земельної ділянки за умови відповідного рішення ради, встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до затвердженого проекту відведення та державної реєстрації права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 не був користувачем спірної земельної ділянки, а тому безпідставними є його твердження про незаконність оскаржуваного ним рішення сільської ради та Державного акта на право власності на земельну ділянку з тих підстав, що передана у власність відповідача земельна ділянка не була вилучена у нього як у користувача у визначеному ЗК України порядку, що передбачено ч. 5 ст. 116 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття сільською радою рішення про надання відповідачці дозволу на виготовлення технічної документацію на спірну земельну ділянку).

Позивач, на момент виготовлення ОСОБА_4 технічної документації щодо відведення земельної ділянки, не набув у встановленому законом порядку статусу власника або землекористувача, а тому з ним і не погоджувалися межі земельної ділянки, а межі погоджувались із сільською радою, як власником земельної ділянки (представником сільської ради Гарбузом С.П.).

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуваним рішенням ради, яким ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів та видачі Державного акта на право приватної власності на землю для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту села Запруддя площею 0,03 га і рішенням ради, яким затверджено таку технічну документацію та Державний акт серія ЯК № 072412 на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_4, не порушують права позивача, під час прийняття цих рішень не допущено істотних порушень, передбачених законом, які були б підставою для їх скасування, у зв'язку з чим, вважає позовні вимоги безпідставними і приходить до висновку, що у задоволені позову ОСОБА_1 належить відмовити.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач не позбавлений можливості реалізувати надане йому законом право на набуття у власність або користування земельної ділянки для обслуговування його житлового будинку у передбачених вимогами чинного земельного законодавства межах, про що, зокрема, свідчить рішення Сошичненської сільської ради від 07.04.2011 року № 7-3/2011, яким йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів та видачі Державних актів на право приватної власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 площею 0,25 га, а доводи позивача про те, що земельна ділянка біля його житлового будинку, яка неприватизована іншими особами, є непридатною для використання, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає нормам матеріального і процесуального права, є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 01 липня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді