Номер провадження: 22-ц/785/2541/15
Головуючий у першій інстанції Пащенко Т. П.
Доповідач Фальчук В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Фальчука В.П.,

суддів Троїцької Л.Л., Таварткіладзе О.М.,

секретаря Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Ізмаїльського міськрайсуду Одеської області від 19 грудня 2014 року, в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Ізмаїльської міської ради Одеської області, виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваною, визнання права власності на частину квартири, визнання договору довічного утримання недійсним, визнання права власності на квартиру, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності на нього, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов'язаних з похованням та стягнення 3% річних, -

встановила;

13.02.2001 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3, в якому просила;

- визнати удаваним договір купівлі-продажу 5/40 частин житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 28.11.1991 року між Ізмаїльською міською радою і ОСОБА_5 щодо придбання у власність 2/3 частин цього помешкання посилаючись на те, що вказаний договір укладений з метою приховати іншу угоду, а саме - договір купівлі-продажу цього майна, укладений між Ізмаїльською міською радою з однієї сторони та ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2 з іншої сторони. При цьому позивач посилалася на те, що укласти такий договір мали намір всі мешканці цієї частини будинку, що підтверджується договором займу грошових коштів, який був укладений 08.09.1991 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 (т.с.3 а.с.49-50).

- визнати за нею і донькою право власності на 1/3 частину спірного домоволодіння (за кожною), так як вони теж мали намір придбати у власність це житло, і передали для цього ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 7000 карб.,

- поновити строк для звернення до суду з позовом про визнання удаваним договору купівлі-продажу 5/40 частин спірного житлового будинку,

- визнати недійсним договір довічного утримання від 18.01.2001 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 посилаючись на порушення нотаріусом п.16 Інструкції про вчинення нотаріальних дій від 1994 року, оскільки нотаріусом був посвідчений договір, який містив виправлення. Крім того, під час укладання цього договору ОСОБА_5 тяжко хворіла, приймала лікарські препарати, які містили наркотичні складові, а тому не здатна була усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними.

- визнати право власності на рухоме майно, яке є спадщиною після смерті матері ОСОБА_5 і знаходиться у домоволодінні, де жила мати, і яке було передане на відповідальне зберігання ОСОБА_4, а саме: на стінку меблеву, обідній стіл, стільці м'які 6 штук, диван, два м'які крісла, журнальний стіл, 2 дерев'яні ліжка, 2 тумбочки прикроватні, тристворчату шафу, 3 навісні шафи, подвійну мийку, одностворчату тумбу, настільну лампу, 4 дерев'яні тумбочки, комплект вітальні, шерстяні килими розмірами 3х4, 2х3, 2х3, 4 тюлеві гардини, посуд із різних приладів із трьох чайних сервізів, покривало, 3 напівшерстяні ковдри, 3 кришталеві вази, 3 подушки, постіль, рушник, 2 люстри, газову колонку, газову плиту, 2 килими на підлогу, підставку для посуду, котел, пральну машину "Малютка" вказуючи, що вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, але відповідач перешкоджає у володінні та управлінні спадковим майном, не впускає її в будинок, де це майно знаходиться;

- витребувати у ОСОБА_4 вказане нерухоме майно, яке належить їй на праві власності, як спадкоємцю.

30.07.2010 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 витрати, понесені нею на поховання, обряди та поминки матері ОСОБА_2 - ОСОБА_5 у загальній сумі 7974 грн. 95 коп., посилаючись на те, що такі витрати повинні нести спадкоємці померлої.

ОСОБА_4 просила стягнути грошову інфляцію витрат на поховання, яка на час подачі до суду позову становить 302 грн. 37 коп. та 3% річних - 2631 грн. 73 коп..

Рішенням Ізмаїльського міськрайсуду Одеської області від 19.12.2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на рухоме майно, як спадщину, що залишилася після смерті її матері, а саме: на стінку меблеву, обідній стіл, 6 м'яких стільців, диван, два м'які крісла, журнальний стіл, 2 дерев'яні ліжка, 2 тумбочки прикроватні, тристворчату шафу, 3 навісні шафи, подвійну мийку, одностворчату тумбу, настільну лампу, 4 дерев'яні тумбочки, комплект вітальні, шерстяні килими розмірами 3х4, 2х3, 2х3, 4 тюлеві гардини, посуд із різних приладів із трьох чайних сервізів, покривало, 3 напівшерстяні ковдри, 3 кришталеві вази, 3 подушки, постіль, рушник, 2 люстри, газову колонку, газову плиту, 2 килими на підлогу, підставку для посуду, котел, пральну машину "Малютка".

Витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стінку меблеву, обідній стіл, 6 штук стільців м'яких, диван, два м'які крісла, журнальний стіл, 2 дерев'яні ліжка, 2 тумбочки прикроватні, тристворчату шафу, 3 навісні шафи, подвійна мийка, одностворчата тумба, настільну лампу, 4 дерев'яні тумбочки, комплект вітальні, шерстяні килими розмірами 3х4, 2х3, 2х3, 4 тюлеві гардини, посуд із різних приладів із трьох чайних сервізів, покривало, 3 напівшерстяні ковдри, 3 кришталеві вази, 3 подушки, постіль, рушник, 2 люстри, газову колонку, газову плиту, 2 килими на підлогу, підставку для посуду, котел, пральну машину "Малютка".

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відмовлено.

Суд відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на поховання ОСОБА_5 у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 просять рішення суду в частині відмови в задоволенні їх позовних вимог скасувати у зв'язку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, та в цій частині ухвалити нове рішення, яким їх вимоги задовольнити у повному обсязі вказуючи, що ними не пропущений строк позовної давності за зверненням до суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу 5/40 частин житлового будинку, оскільки про порушення своїх майнових прав вони дізналися після смерті ОСОБА_5, і відразу ж звернулися до суду з цим позовом. Крім того, суд безпідставно відмовив у задоволенні вимог про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_4. В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку апелянтами не оскаржувалося.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду в частині відмови у задоволенні її зустрічних позовних вимог скасувати у зв'язку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі вказуючи, що нею не пропущений строк позовної давності.

За правилами ч.1ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, поданих сторонами.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, що оскаржене, доводи апеляційних скарг, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, за наступних підстав;

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на рухоме майно, яке залишилося після смерті її матері ОСОБА_5, та витребуючи його з незаконного володіння ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що позивач прийняла спадщину після смерті матері у вигляді стінки меблевої, обіднього столу, 6 м'яких стільців, дивану, 2 м'яких крісел, журнального столу, 2 дерев'яних ліжок, 2 тумбочок прикроватних, тристворчатої шафи, 3 навісних шаф, подвійної мийки, одностворчатої тумби, настільної ламп, 4 дерев'яних тумбочок, комплекту вітальні, шерстяних килимів розмірами 3х4, 2х3, 2х3, 4 тюлевих гардин, посуду із різних приладів із трьох чайних сервізів, покривала, 3 напівшерстяних ковдр, 3 кришталевих ваз, 3 подушок, постелі, рушника, 2 люстр, газової колонки, газової плити, 2 килимів на підлогу, підставки для посуду, котла, пральної машини "Малютка" у встановлені законом строки, але ОСОБА_4 безпідставно утримує його, чим створює перешкоди позивачу у користуванні цим майном.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 5/40 частин буд. АДРЕСА_1, укладеного 28.11.1991 року між Ізмаїльською міською радою і ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що позивачами пропущений строк позовної давності за захистом своїх майнових прав. Судом не встановлено поважних причин, з яких був пропущений строк для звернення до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання від 18.01.2001 року, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що вони не доведені позивачами у встановленому законом порядку.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 витрат на поховання ОСОБА_5, поминки, виготовлення та встановлення пам'ятника у загальній сумі 7974 грн. 95 коп., грошової інфляції у розмірі 302 грн. 37 коп. та 3% річних у розмірі 2631 грн. 73 коп. суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Згідно ч.2ст.58 ЦК України в редакції 1963 рку, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Статтею ст.71 ЦК України в редакції 1963 року визначений загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), який становить три роки.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін - ст.75 ЦК України в редакції 1963 року.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу - ст.76 ЦК України в редакції 1963 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5, її донька - ОСОБА_2 та онука - ОСОБА_3 з 16.11.1984 року проживали однією сім'єю в АДРЕСА_2.

31.07.1991 року ОСОБА_5 звернулася до Ізмаїльської міської ради з заявою, в якій просила продати їй у приватну власність квартиру, в якій вона проживала. Інші члени її сім'ї не заперечувати проти того, щоб ОСОБА_5 придбала це житло у приватну власність.

Вказана обставина підтверджується письмовою згодою ОСОБА_2, яка висловлена у заяві ОСОБА_5 до Ізмаїльської міської ради про продаж їй житла.

08.09.1991 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 був укладений договір, за умовами якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 7000 карб. для виготовлення технічної документації на АДРЕСА_2. Після виготовлення технічної документації та повідомлення про це ОСОБА_2, остання взяла на себе зобов'язання надати ОСОБА_5 довіреність на придбання у приватну власність цього помешкання. Але такої довіреності ОСОБА_2 ОСОБА_5 не надала.

Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради за №1482 від 05.11.1991 року був наданий дозвіл на продаж ОСОБА_5 вказаного вище помешкання, з уточненням частини житлового приміщення, яке підлягає відчуженню, а саме - 5/40 частин житлового АДРЕСА_3.

28.11.1991 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради було продано ОСОБА_5 5/40 частин домоволодіння АДРЕСА_4 і АДРЕСА_2.

13.02.2001 року ОСОБА_2 в судовому порядку оспорила вказаний договір з визначених у позові підстав.

Відмовляючи позивачам у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної частини домоволодіння, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ними пропущений строк позовної давності тому, що у 1991 році їм було відомо про те, що ОСОБА_5 придбала у власність це майно, оскільки вони давали свою письмову згоду на укладання цього договору, та знаходячись у родинних стосунках з покупцем цього майна і проживаючи з ОСОБА_5 однією сім'єю достовірно знали про те, що ОСОБА_5 є власником цього майна. Оспорювати право власності ОСОБА_5 на це майно ОСОБА_2 і ОСОБА_3 стали лише після смерті ОСОБА_5, та коли дізналися, що ОСОБА_5 уклала договір довічного утримання з ОСОБА_4.

Суд першої інстанції відмовив позивачам у поновленні строку позовної давності, оскільки цей строк пропущений ними без поважних причин.

Отже, рішення суду в цій частині відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, які діяли на час укладання спірного договору купівлі-продажу.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного домоволодіння, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що не підлягають задоволенню і вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про визнання їх власниками 1/3 частини (кожну) цього житла, оскільки такі вимоги є похідними від першоначальних вимог.

Згідно ст.425 ЦК України в редакції 1963 року, за договором довічного утримання одна сторона, яка є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або його частину, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі, у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідченим - ч.1ст.426 ЦК України в редакції 1963 року.

Як вбачається з матеріалів справи, з вересня 1991 року ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_3 виїхали до Австрії, куди був відряджений на роботу чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_6. Мати ОСОБА_2 - ОСОБА_5 залишилася проживати одна в 5/40 частин житлового будинку АДРЕСА_3 і проживала там до смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1.

18.01.2001 року ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_4 договір довічного утримання, який був посвідчений державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, і зареєстрований у реєстрі №2/412. При оформленні договору довічного утримання, у п.1 цього договору була допущена описка, та замість АДРЕСА_1 вказана АДРЕСА_1. Вказана описка була виправлена, та виправлення підтверджені підписами сторін договору.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_5 під час укладання договору довічного утримання була тяжко хворою, за клопотанням позивачів в рамках розгляду цієї справи, була проведена посмертна судово-психіатрична експертиза щодо психічного стану ОСОБА_5.

Висновками проведених судово-психіатричних експертиз, які викладені у актах №349 від 03.07.2014 року та №594 від 29.10.2014 року встановлено, що будь-якими хронічними стійкими психічними розладами під час укладання договору довічного утримання ОСОБА_5 не страждала, в якому-небудь тимчасовому стані, при якому внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ тимчасово не могла розуміти значення своїх дій або керуватися ними не знаходилася, тому при укладанні договору довічного утримання могла розуміти значення своїх дій та керуватися ними. Зазначені обставини також підтверджені свідченнями нотаріуса ОСОБА_7, лікаря ОСОБА_8, ОСОБА_9

Отже, відмовляючи ОСОБА_3 і ОСОБА_2 у задоволенні вимог про визнання недійсним договору довічного утримання суд першої інстанції правомірно виходив з того, що заявлені ними вимоги не доведені у встановленому законом порядку.

Згідно ч.1ст.529 ЦК України в редакції 1963 року, при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо від звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, або фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

Такі дії повинні бути вчинені на протязі шести місяців, з дня відкриття спадщини -ч.1,ч.2ст.549 ЦК України в редакції 1963 року.

Вимогами ч.1ст.61 ЦПК України встановлено, що є обставини, які визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Як вбачається з справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді рухомого майна, яке знаходилося в домоволодінні, а саме - в 5/40 частин житлового будинку АДРЕСА_3. ОСОБА_2 приїхала на похорони своєї матері - ОСОБА_5, та звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері (а.с.9-12). Таким чином вона фактично прийняла спадщину у вигляді рухомого майна, яке залишилося після смерті її матері. Кількість рухомого майна і місце його знаходження було встановлене судом, і на нього накладений арешт.

Факт родинних відносин між ОСОБА_2 і ОСОБА_5 підтверджений також і рішенням Ізмаїльського міськрайсуду від 04.10.2011 року.

ОСОБА_4 не заперечує проти права ОСОБА_2 на спадщину, яка залишилася після смерті ОСОБА_5 у вигляді нерухомого майна, але вважає, що частина майна, яке є приналежністю у 5/40 частин вказаного вище житлового будинку, не може спадкуватися. Це подвійна мийка, газова колонка та газова плита.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на спадщину у вигляді рухомого майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що вона своєчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, та наявність цієї спадщини, яка зафіксована в акті опису і арешту майна від 28.02.2001 року, складеного державним виконавцем. Разом із тим, суд визнав, що ванна з чавуну та раковина умивальника є невід'ємним обладнанням 5/40 частин вказаного вище житлового будинку, не є майном спадкодавця, а тому не входить до спадкової маси і не підлягає спадкуванню.

Рішення суду першої інстанції в цій частині ґрунтується на законі і відповідає обставинам справи.

Згідно ст.71 ЦК України в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Частиною 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року встановлено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Приписами ч.1ст.265 ЦК України в редакції 2003 року визначено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові - ч.4ст.267 ЦК України в редакції 2003 року.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.11.2001 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов'язаних з похованням ОСОБА_5 вказуючи, що ОСОБА_2 є донькою померлої, прийняла спадщину після її смерті, а тому в її обов'язок входило поховати матір відповідно до народних обрядів, та встановити на могилу пам'ятник. Оскільки замість ОСОБА_2 поховання ОСОБА_5 здійснила ОСОБА_4, позивач просила стягнути з відповідача понесені нею майнові витрати. В якості доказу проведених витрат ОСОБА_10 надала до суду акти, складені комісійно, та квитанцію на придбання та сплату вартості надмогильного пам'ятника.

ОСОБА_2 заперечувала проти того, що ОСОБА_10 займалась похованням ОСОБА_5 і не визнала як належні докази, надані позивачем, оскільки сплата грошей повинна підтверджуватися платіжними документами, а не складеними актами.

Заявлений позов ОСОБА_4 був залишений ухвалою Ізмаїльського міськрайсуду від 15.10.2009 року без розгляду, і ця ухвала позивачем у апеляційному порядку не оскаржувалася.

30.07.2010 року ОСОБА_4 повторно звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов'язаних з похованням ОСОБА_5.

Після повторної подачі зустрічного позову ОСОБА_2 його також не визнала, і просила відмовити у задоволенні цих вимог у зв'язку з пропуском строку за зверненням до суду із цим позовом (т.с.2 а.с.187).

Оскільки право на позов у ОСОБА_4 виникло в лютому місяці 2001 року, а справа розглянута у 2014 році, суд першої інстанції правомірно відмовив ОСОБА_4 у задоволенні позову, оскільки нею пропущений строк позовної давності, про застосування якого просила відповідач у справі (т.с.2 а.с.187).

Рішення суду першої інстанції в цій частині ґрунтується на законі і відповідає обставинам справи.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_2, ОСОБА_3, і ОСОБА_4 не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки висновків суду першої інстанції не спростовують, та не містять правових підстав, передбачених ст.309 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог та зустрічних позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта ОСОБА_4 на те, що нею не пропущений строк позовної давності за зверненням до суду із зустрічним позовом, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі, і спростовуються вказаними вище матеріалами справи. Так, право на позов у ОСОБА_4 виникло у лютому місяці 2001 року, і цей строк закінчився у лютому 2004 року, а з позовними вимогами вона звернулася до суду 30.07.2010 року. При цьому, відповідач ОСОБА_2 наполягала на застосуванні строків позовної давності за заявленими ОСОБА_4 зустрічними позовними вимогами. Не ґрунтуються на законі і доводи ОСОБА_4 про те, що залишення зустрічної позовної заяви судом без розгляду перериває строки позовної давності. Не спростувала ОСОБА_4 і висновків суду першої інстанції про те, що спадщина у вигляді рухомого майна, а саме - подвійна мийка, газова колонка та газова плита - є належністю 5/40 частин вказаного вище житлового будинку, а тому не підлягає спадкуванню. Тому правових підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 апеляційним судом не встановлено.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянтів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про те, що ними не порушений строк позовної давності за зверненням до суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної частини домоволодіння, оскільки пропуск цього строку визнаний самими позивачами (т.с.4а.с.141, 166), та підтверджується матеріалами справи. Так як апелянти не надали суду доказів поважності причин пропуску цього строку, суд першої інстанції правомірно відмовив їм в задоволенні цієї частини вимог.

Не приймає до уваги колегія суддів і доводи апелянтів щодо визнання недійсним договору довічного утримання у зв'язку з виправленнями, які містяться у п.1 цього договору в частині назви вулиці, на якій розташований об'єкт нерухомості, оскільки ці виправлення підтверджені підписами осіб, які уклали цей договір, та підтверджуються матеріалами справи. Вказані виправлення ніяким чином не змінили волевиявлення сторін та їх намір укласти такий договір. Наявність виправлення у договорі не є правовою підставою для визнання його недійсним.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянтів про те, що ОСОБА_5 уклала договір довічного утримання знаходячись у стані, який не дозволяв їй усвідомлювати значення своїх дій і керуватися ними, оскільки це є їх припущенням, яке не підтверджене належними доказами, та спростовується висновками посмертних судово-психіатричних експертиз.

Інші доводи апелянтів висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Керуючись ст.304, п.1ч.1ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила;

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайсуду Одеської області від 19 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів, з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.П.Фальчук

О.М.Таварткіладзе

Л.Л. Троїцька