У Х В А Л А

18 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Яреми А.Г.,-

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до відділу державної виконавчої служби Турійського районного управління юстиції Волинської області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання дій незаконними та визначення розміру заборгованості за аліментами,

встановила:

Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 24 лютого 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано незаконними дії відділу державної виконавчої служби Турійського районного управління юстиції Волинської області в частині визначення заборгованості за аліментами ОСОБА_5 за 2012 рік. Визначено розмір заборгованості за аліментами ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_6 за період із січня 2012 року по 31 грудня 2012 року в сумі 150 004 грн 50 коп., в решті вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 487 грн 20 коп. сплаченого судового збору.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 серпня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду Волинської області від 30 квітня 2015 року залишено без змін.

У серпні 2015 року від ОСОБА_4 надійшла заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 серпня 2015 року з підстав пункту 1 частини 1 статті 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме п.п. 16 п. 1 та п. 13 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146.

Для прикладу наявності зазначеної підстави заявниця додає ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2013 року, від 12 лютого 2014 року, від 16 липня 2014 року та ухвалу Верховного Суду України від 23 березня 2011 року, в яких, на її думку, зазначена норма права застосована по-іншому.

У судовому рішенні у справі, про перегляд якого подано заяву, касаційний суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання дій незаконними та визначення розміру заборгованості за аліментами. При цьому суд виходив з того, що заборгованості за аліментами відповідач не має, оскільки розмір аліментів визначений відповідно до Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146, виходячи із суми заробітку (доходу) відповідача за 2012 рік після утримання з цього заробітку (доходу) податків, яка підтверджена податковою декларацією.

У той самий час Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- в ухвалі від 19 червня 2013 року, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції в частині зміни розміру аліментів, дійшов висновку про те, що надані відповідачем документи про ведення ним підприємницької діяльності не свідчать про можливість сплачувати аліменти на утримання дітей в більшому розмірі, оскільки поняття обсягу виручки приватного підприємця та його середній заробіток (або доход) не є аналогічними за змістом;

- в ухвалі від 16 липня 2014 року, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про збільшення розміру аліментів, та залишаючи рішення суду першої інстанції про стягнення аліментів без змін дійшов висновку про те, що при визначенні розміру аліментів слід враховувати не обсяг виручки відповідача, а його чистий прибуток, оскільки поняття обсягу виручки приватного підприємця та його середній заробіток (дохід) не є аналогічним за змістом;

- в ухвалі від 12 лютого 2014 року, погоджуючись з висновком суду апеляційної інстанції про часткове задоволення позовних вимог про визнання дій відділу державної виконавчої служби незаконними та визначення розміру аліментів, виходив з того, що розмір аліментів слід визначати виходячи із суми доходу фізичної особи-підприємця після утримання з цього заробітку (доходу) податків, яка підтверджена податковою декларацією.

В ухвалі від 23 березня 2011 року Верховний Суд України, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції про збільшення розміру аліментів та залишаючи рішення суду першої інстанції без змін про стягнення аліментів, дійшов висновку про те, що в порушення вимог ст. ст. 182, 184 СК України, при збільшенні розміру аліментів суд помилково виходив з довідки державної податкової інспекції щодо обсягу виручки приватного підприємця, яка не містила жодних відомостей про середній заробіток чи дохід відповідача, в той час як поняття обсягу виручки приватного підприємця та його середній заробіток (дохід) не є аналогічним за змістом.

Порівняння зазначених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Із огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені у заяві ОСОБА_4 доводи не вказують на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а тому в допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до відділу державної виконавчої служби Турійського районного управління юстиції Волинської області, третя особа -ОСОБА_5, про визнання дій незаконними та визначення розміру заборгованості за аліментами відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

А.Г. Ярема