АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/1615/15 Головуючий в 1 інстанції - Фролов М.О.
Доповідач - Желепа О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних спав Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі: Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сім морів та океан» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014року в справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Сім морів та океан» про відшкодування збитків, та моральної шкоди за невиконання умов договору , -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з відповідача збитки в сумі 63680 грн., які він поніс внаслідок ненадання відповідачем туристичних послуг за договором, які були ним оплачені, шляхом передачі коштів директору товариства, а також 4500 грн. понесених ним додаткових витрат, внаслідок укладення іншого договору з іншою туристичною організацією.

Також позивач просив стягнути на його користь у відшкодування моральної шкоди 31840 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Сім морів та океан» на користь позивача 63680 грн. у відшкодування майнової шкоди заподіяної невиконанням договору про надання туристичних послуг.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просив про його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Скаргу обґрунтовував тим, що при оцінці доказів суд порушив вимоги ст.ст. 57, 59 ЦПК України так як позивач не надав належних та допустимих доказів оплати ним туристичних послуг на користь відповідача , в розумінні п.11 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів»: квитанції, товарного чеку чи касового чеку, або іншого письмового документу.

Суд при розгляді справи порушив принцип рівності сторін, надавши позивачу можливість після початку судового розгляду надати новий доказ: постанову допиту свідка ОСОБА_2 в кримінальній справі., яка була отримана з порушенням вимог КПК України.

Суд також неналежним чином оцінив довіреність щодо перерахування коштів на користь відповідача, не врахував, що вона не відповідала вимогам ЦК України, які ставляться до договору доручення.

За умовами договору розрахунок вважається здійсненим в момент зарахування коштів на банківський рахунок відповідача.

Так як позивач не довів, що він перерахував кошти на банківський рахунок відповідача у суду були відсутні підстави для покладення відповідальності на відповідача за завдані позивачу збитки.

На думку відповідача позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав звернувшись з позовом до відповідача, а не до ОСОБА_2, якій він нібито передавав кошти.

Оскілки вина ОСОБА_2 є недоведеною, то відповідно і підприємство на якому вона працювала не може нести відповідальності, до встановлення винності останньої в межах розслідування кримінальної справи.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи скарги підтримав.

Позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про туризм» порушеннями законодавства в галузі туризму є порушення умов договору між туристом і суб'єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг.

Згідно із частиною десятою статті 20 Закону України «Про туризм» якість туристичних послуг повинна відповідати умовам договору, порядок і способи захисту порушених прав туристів визначаються законодавством про захист прав споживачів.

Також частиною першою статті 33 Закону України «Про туризм» встановлено, що суб'єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, що завдало шкоду, зобов'язаний відшкодувати туристу збитки у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно із частинами першою та другою статті 32 Закону України «Про туризм» за неналежне виконання своїх зобов'язань туроператор, турагент, інші суб'єкти туристичної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, визначену в договорі відповідно до чинного законодавства. Розмір майнової відповідальності туроператора, турагента чи іншого суб'єкта туристичної діяльності не може перевищувати фактично завданих замовнику збитків з їх вини.

Отже, майнову відповідальність несе суб'єкт туристичної діяльності, який порушив законодавство в галузі туристичної діяльності при наданні туристичної послуги, тобто порушив умови договору між туристом і суб'єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг, та за вини якого замовнику завдано збитків.

Частиною першою статті 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Задовольняючи позов суд вважав встановленими такі обставини.

21 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір-доручення на туристичне обслуговування (а.с.4-9, надалі -договір).

Згідно із п.2.1. даного договору відповідач зобов'язався згідно з дорученням позивача забезпечити організацію надання комплексу туристичних послуг.

Згідно з п.3.1. даного договору сторонами було погоджено вартість послуг у розмірі 63680 гривень.

Пунктом 3.2. договору сторони погодили такий порядок оплати туристичних послуг: при підписанні договору Замовник (позивач у справі) оплачує повну вартість або не менше 50% вартості замовлених послуг. Оплата туристичних послуг Компанії (відповідача у справі) проводиться в українських гривнях у зручній для Замовника формі розрахунку у визначений термін і вважається здійсненою в момент зарахування усієї суми коштів на банківський рахунок Компанії.

Судом встановлено, що договір з боку відповідача було підписано уповноваженим представником відповідача - Директором ТОВ «Сім морів і океан» ОСОБА_2

Судом достовірно встановлено, що грошові кошти у сумі 63680 гривень було передано позивачем директору ТОВ «Сім морів і океан» ОСОБА_2 у день підписання договору - 21 вересня 2013 року.

Так, відповідно до Довіреності від 21 вересня 2013 року, яка була підписана в день підписання договору (а.с.15), позивач уповноважив Директора ТОВ «Сім морів і океан» ОСОБА_2 провести оплату в установі банку послуг згідно договору від 21.09.2013 року на суму 63680 гривень, що становить вищезазначену суму вартості туристичних послуг. Така обставина повністю кореспондує вищезазначеним умовам оплати вартості туристичних послуг визначених у п.3.2. договору і свідчить про прийняття директором відповідача зазначеної суми.

З протоколу допиту ОСОБА_2, як свідка у кримінальному провадженні від 20 грудня 2013 року (а.с.85-87) вбачається, що остання підтверджує, що будучи службовою особою відповідача і перебуваючи на посаді директора, отримала від позивача зазначену суму грошових коштів.

З Постанови про закриття кримінального провадження винесеною слідчим Шевченківського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 26 червня 2014 року вбачається, що директор ТОВ «Сім морів і океан» ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 63680 гривень, проте внаслідок конфлікту з власником юридичної особи була звільнена і не виконала свої службові обов'язки, щодо організації туристичного обслуговування позивача.

Виходячи з наявних у справі доказів, які були досліджені в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що ті обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновок суду про доведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідача коштів, переданих позивачем за послуги, які останній не отримав та безпідставність вимог про відшкодування додаткових витрат та моральної шкоди відповідає цим обставинам та вимогам закону.

Норми матеріального права зазначені в рішенні суду першої інстанції застосовані вірно.

Доводи апеляційної скарги з приводу недоведеності позивачем вини юридичної особи у спричиненні позивачу збитків, колегія суддів не приймає з огляду на те, що суд правомірно виходив з презумпції вини за невиконання зобов`язань, передбаченої ст.. 614 ЦК України. відповідно до якої відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Суд врахував відповідну правову позицію Верховного Суду України викладену у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п, 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за перше півріччя 2013 року» від 01.07,2013р., а саме:

«Відповідно до ч. ч, 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише в тому разі, коли доведе відсутність своєї вини в порушенні зобов'язання (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 р. у справі N 6-170цс 12)».

Доводи скарги про те, що протокол допиту свідка в кримінальній справі та постанова про закриття кримінальної справи є неналежним доказом колегія не приймає, оскільки відповідно до ч.І. ст.57 ЦПК України будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи є доказами. У судовому засіданні не було спростовано достовірність даних документів, як доказів.

Посилання відповідача на те, що протокол допиту свідка, складено з порушенням вимогам КПК України не відповідають дійсності та є не доведеними.

Доводи скарги про те, що належним відповідачем у справі є фізична особа ОСОБА_3, а не юридична особа, колегія не приймає, з огляду на те, що позивач за отримання послуг звернувся до відповідача з яким уклав письмовий договір.

Договір був підписаний уповноваженою особою, ОСОБА_3, яка укладаючи договір діяла від імені відповідача з яким перебувала у трудових відносинах.

Судом було встановлено, що кошти за надання послуг позивач передав уповноваженій особі відповідача в день підписання з ним договору, а тому висновок суду про наявність підстав для поклдадення обов`язку на відповідача повертати ці кошти є вірним.

Не виконання уповноваженою особою відповідача вимог п.11 ст. 8 Закону «Про захист прав споживачів», щодо перерахування коштів на рахунок підприємства та не видача позивачу квитанції на підтвердження отримання від нього коштів , не може бути підставоою для звільнення відповідача від відповідальності. Тому, що саме внаслідок неналежного виконання умов договору та Закону працівником відповідача , позивачу не була видана квитанція.

Посилання на те, що вина ОСОБА_3 в кримінальному провадженні не доведена, а тому підприємство не повинно відповідати за її дії, колегія не приймає, тому, що кошти отримані по договору, позивачу зобов`язаний повернути відповідач, який не забезпечив туристичну подорож, який в свою чергу може ставити питання про відшкодування йому шкоди, завданої їх працівником, внаслідок неналежного виконання своїх обов`язків.

Посилання відповідача на те, що довіреність є нікчемною, за якою ОСОБА_3 зобов`язувалась зарахувати кошти на рахунок підприємства, також не можуть бути враховані, тому, що вона є письмовим доказом по справі, і в сукупності з іншими доказами свідчить про існування фактів викладених в ній. Написати довіреність вимагав представник відповідача в день підписання договру, для отримання права здійснити перерахунок коштів, отриманих від позивача готівкою.

Позивач написавши довіреність, розраховував на добросовісне виконання представником відповідача своїх обов`язків, та перерахування переданих ним коштів.

Інші доводи апеляційної скарги, висновків суду не спростовують.

Судом першої інстанції надана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції ухвалене без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сім морів та океан»відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Судді: