ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/1139/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" жовтня 2015 р. Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Соловйова І.М., за участі секретаря судового засідання Срібненко О.М., розглянувши в смт. Петриківка у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу №187/1139/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного сумісного майна подружжя, -

Встановив:

18.08.2015 року ОСОБА_1 (далі Позивачка) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі Відповідача) про розподіл спільного сумісного майна подружжя, яким просить визнати право власності:

- на ? частину житлового будинку, що знаходиться за адресою Дніпропетровська область Петриківський район с. Лобойківка вул. Першотравнева, 20, які є спільною сумісною власністю Позивача та Відповідача;

- на ? частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,4262 га, що знаходиться за адресою Дніпропетровська область Петриківський район с. Лобойківка вул. Першотравнева, 20.

Одночасно просить стягнути судові витрати з Відповідача, які складаються із витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 707,50 грн. та витрати за послуги адвоката в розмірі 3 000 грн.

Позивач та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні доводи позовної заяви підтримали, просили задовольнити позов в повному обсязі. Зазначили, що майно набуте за час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю. Питання щодо проведення експертизи вважають передчасним, оскільки планують в подальшому звертатися з іншим позовом.

Відповідач та її представник ОСОБА_4 проти позову заперечували, хоча будинок був придбаний за час шлюбу, однак за особисті кошти Відповідачки в тому числі гроші її батьків. Щодо земельної ділянки, то спірна земельна ділянка придбана нею на підставі реалізації права на приватизацію, а тому вона також є її особистою власністю.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з такого.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Зокрема, за змістом ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, у справі може бути призначена експертиза (ст. 143 ЦПК України).

Позивач, який уклав шлюб з відповідачкою у 2000 році, просив задовольнити позов, посилаючись на положення Сімейного кодексу України. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно із ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічно ці правовідносини врегульовані Сімейним кодексом України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі; за згодою одного з подружжя, йому може бути присуджено грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок.

Згідно копії свідоцтва про одруження серія 1-КИ № 095645 від 04.03.2000 Позивач та Відповідач зареєстрували шлюб 04.03.2000, який розірвано на підставі судового рішення від 19.06.2015, що сторонами не заперечувалося.

В межах заявлених вимог, судом встановлено, що за час шлюбу сторонами придбано будинок №20 (А-1 розмір житлової площі 21,6 кв.м.) розташований за адресою Дніпропетровська область Петриківський район с. Лобойківка вул. Першотравнева, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 03.11.2000 (а.с. 8).

Доводи Відповідача, що даний будинок є її особистою власністю, не може бути прийнятий до уваги судом, оскільки належних та допустимих доказів в їх обґрунтування не надано. Покази ОСОБА_5, що він та його дружина надавали частину коштів, а також покази свідка ОСОБА_6, попередньої власниці спірного будинку, що гроші за будинок їй передавала Відповідачка є недопустимими в силу положень ч.2 ст. 60 ЦПК України.

Таким чином будинок, який придбано 03.11.2000 є спільним сумісним майном Позивача та Відповідачки.

Однак, як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, після придбання будинку він був реконструйований, а саме житлова площа збільшилася з 21,6 кв.м. до 65,4 кв.м., дані зміни у встановленому законом порядку зареєстровані не були.

Доказів, що питання реконструкції будинку були предметом розгляду компетентного державного органу, Позивачем також не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Таким чином вимога про визнання права на частину житлового будинку набутого за час шлюбу, підлягає залишенню без задоволення.

Щодо земельної ділянки, слід зазначити таке.

Дійсно у власності Відповідачки перебуває спірна земельна ділянка, однак як встановлено судом та не заперечується сторонами вказана земельна ділянка отримана Відповідачем внаслідок приватизації.

За загальним правилом земельна ділянка, яка отримана внаслідок приватизації не є обєктом спільної власності подружжя.

Однак як вбачається з копії Державного акта на право приватної власності на землю, земельна ділянка площею 0,4262 га передана для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства. Межі земельної ділянки, яка необхідна саме для обслуговування житлового будинку не визначалася.

За таких обставин, враховуючи, що у задоволенні вимоги про визнання права власності на частину будинку відмовлено, в даній частині позов також підлягає залишенню без задоволення.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, за відсутності клопотань про розподіл процесуальних витрат з боку Відповідача, витрати понесені Позивачем не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного сумісного майна подружжя залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлено та підписано 02.11.2015.

Суддя ОСОБА_7