АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4247/15 Справа № 184/3641/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Горбенко Н. В. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Ялової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ПАТ КБ "ПриватБанк" надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, що підтверджується копією кредитного договору від 09.02.2006 року та не заперечується сторонами. Згідно умов цього договору, банк надав відповідачу кошти, а останній відповідно до вимог п.6.5. "Умов та правил надання банківських послуг" зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотки за користування кредитом, за перевитрату платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідно до п.8.6 зазначених умов при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500грн+5% від суми позову. Згідно п.5.4 строк погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним картам без встановлення мінімального обов'язкового платежу, здійснюється в наступному порядку: 1) строк погашення процентів по кредиту - щомісячно за попередній місяць; 2) строк погашення кредиту в повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній карті. Строк дії договору згідно п.9.12 його умов встановлено на протязі 12 місяців з моменту підписання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно наданого банком розрахунку оплата заборгованості по процентам за користування кредитом останній раз здійснювалась 16.04.2007 року (а.с. 6 - зворот).

Тобто, початок перебігу строку позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, який в даній справі почався у банку з 01.06.2007 року, після того як не були в черговий раз виплачені проценти за договором.

Таку ж саму правову позицію виклав Верховний Суд України у справі № 6-240цс14 за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій зазначив, що "Суди апеляційної та касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача про застосування п'ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови споживчого кредиту в редакції , яка передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувалися". Тобто ВСУ у своєму правовому висновку зазначив, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом по справі вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору.

Врахувавши те, що відповідачем надано до суду клопотання про застосування строку позовної давності, а позивачем не надано заяви з обґрунтуванням підстав для його поновлення, суд дійшов до обґрунтованого висновку про можливість застосування строку позовної давності та відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом норм матеріального та процесуального права необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Сторонами не заперечується, що 09 лютого 2006 року було укладено кредитний договір про надання банком відповідачу кредиту строком на один рік. Тобто сторонами був визначений строк виконання зобов'язання. Але цього зобов'язання відповідач не виконав, в зв'язку з чим утворилася заборгованість, яку позивач і просив стягнути на свою користь.

Позивач знав про кінцеву дату повернення відповідачем кредиту (не пізніше 09 лютого 2007 року) і міг звернутися до суду за захистом своїх порушених прав у встановлений законом строк.

Але позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором лише 28 липня 2014 року, тобто після спливу позовної давності. Позивач при цьому не просив поновити строк звернення до суду, та не зазначав поважності причин пропущення цього строку.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу (а саме перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок).

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тому початком перебігу строку позовної давності, у межах якого позивачу потрібно було звернутися до суду із позовом про стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором, є дата закінчення встановленого сторонами строку виконання зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги позивач не підтвердив належними та достовірними доказами, відповідно до вимог ст.ст.57-60,64 ЦПК України.

Так, із наданого банком розрахунку (а.с.6-7) вбачається, що відповідач із квітня 2007 року не зробив жодного платежу на погашення процентів, пені та комісії за цим договором. Таких достовірних і належних доказів, а саме про погашення відповідачем частин боргу вже після закінчення терміну дії договору 09.02.2007 року, позивач не надав і до апеляційної скарги.

Умови кредитування не підписані відповідачем, тому їх неможливо визнати належним та допустимим доказом по справі, оскільки вони не є складовою частиною укладеного між відповідачем та банком договору.

Тому висновки суду першої інстанції не спростовані достовірними доказами.

Таким чином, судом правильно вирішено питання про застосування ст.ст. 256, 257, ч. 5 ст. 261 ЦК України щодо строку позовної давності з урахуванням встановлених обставин і факту пред'явлення позову тільки 28 липня 2014 року.

У зв'язку із чим, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" відхилити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку.

Судді: