АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/696 Головуючий у 1 інстанції -Галаган В.І .
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ.

8 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач Л.Д .

при секретарі Бугай О.О.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 3 листопада 2014 року ,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 7 квітня 2012 року вона відповідачам як подружжю надала позику для придбання квартири в сумі 344 000 грн. Проте після придбання квартири, у відповідача погіршились стосунки і шлюб між ними було розірвано. З січня 2013 року вона намагається повернути гроші отримані за позикою,але її вимоги залишаються без задоволення.

З посиланням на зазначені обставини позивачка просила стягнути з відповідачів солідарно борг в сумі 398 045,47 грн.,з яких 344 000 грн. - позика, 12 892,93 грн. - 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання та 41 152,54 грн. інфляційні втрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 3 листопада 2015 року вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто на її користь з ОСОБА_1 заборгованість в сумі 344 000 грн. та судові витрати в сумі 3 444 грн.

Додатковим рішенням суду від 19 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 3% річних за час прострочення зобов'язання у розмірі 12 892,93 грн.,індекс інфляції у розмірі 41 152,54 грн. та судові витрати за сплату судового збору в сумі 210 грн.

Не погодившись з рішенням від 3 листопада 2014 року суду представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про солідарне стягнення боргу з ОСОБА_1 та його колишньої дружини ОСОБА_3

На обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що на отримані від ОСОБА_1 гроші за позикою, подружжя ОСОБА_1 придбало в м. Вишгороді квартиру,яка згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 9 квітня 2014 року у зв'язку з розірванням шлюбу була поділена між ними і за кожним з подружжя ОСОБА_1 визнано право по 1/2 частині квартири. За таких обставин,вважає апелянт суд першої інстанції не врахував,що договір позики,укладений чоловіком в інтересах сім'ї та створив для кожного з подружжя солідарну відповідальність.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_1- ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 проти апеляційної скарги не заперечувала.

Представник відповідачки ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечував,пояснив,що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону, просив відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ставитися будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 526 ЦК, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Згідно положення ч. 1 ст. 625 ЦК, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Грошовим зобов'язанням вважається зобов'язання, змістом якого є сплата боржником грошей.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

Статтею 625 ЦК передбачено стягнення за прострочення виконання грошового зобов'язання проценти річних. Розмір процентів річних визначається сторонами в договорі. Якщо сторони в договорі не передбачили сплату процентів річних та їх розмір, підлягають сплаті три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення. Проценти річних, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань та можуть стягуватися поряд із пенею.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,24.04.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 24.04-.-2009 року, актовий запис № 281. (а.с. 10).

07.04.2012 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостаком О.А., зареєстрованого за реєстровим № 506 позивачкою ОСОБА_1 здійснено продаж належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1. Згідно п. 3.1. Договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 151 000 грн., які отримано продавцем від покупця під час нотаріального посвідчення договору, (а.с. 13-15, 16-17).

В цей же день, 07.04.2012 року, позивачка ОСОБА_1 надана відповідачу ОСОБА_1 грошову позику у розмірі 344 000,00 грн., яку позичальник зобов'язався використати за цільовим призначенням та повернути в повному обсязі, (а.с. 9).

11.04.2012 року за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_1придбано квартиру АДРЕСА_2. Згідно п.3 Договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 340 000грн.,які продавець одержав від покупця під час підписання цього договору, (а.с. 18-19, 20).

15.02.2013року рішенням Вишгородського районного суду Київської області шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, (а.с. 12)

Згідно розписки від 01.03.2013 року позивачка направила відповідачу письмову вимогу про повернення суми позики у розмірі 344 000 грн., отримані ним за розпискою від 07.04.2012 року. (а.с. 39).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09.04.2014 року, яке набрало законної сили,за подружжям ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру № 3 11 по пр. Шевченка, 2-Д у м. Вишгороді та на автомобіль „Мерседес Віто 109", державний номерний знак НОМЕР_1, по 1/2 частині кожному. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна, що знаходиться в спільній сумісній власності - відмовлено, (а.с. 21-24).

Так, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09.04.2014 року встановлено, що спірну квартиру АДРЕСА_2 придбано подружжям ОСОБА_2 за їх спільні кошти, з метою спільного проживання. Подані суду розписки про отримання грошових коштів відповідачем ОСОБА_1 судом не прийняті,як такі що не спростовують встановлених судом обставин про придбання подружжям у спільну сумісну власність вказаного вище майна, (а.с. 21-24).

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволені позовних вимог щодо солідарної відповідальності боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за договором позики від 07.04.2012 року, суд першої інстанції виходив з того,що відповідачка ОСОБА_3 не є стороною спірного договору позики, який було укладено між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_1, зміст спірного договору позики, укладеного у формі письмової розписки, не містить умов щодо його укладення саме в інтересах сім'ї позичальника ОСОБА_1 та щодо цільового використання позичених коштів саме на придбання квартири позичальником ОСОБА_1, який на час укладення цього договору перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3, що, відповідно, свідчить про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження укладення відповідачем ОСОБА_1, як одним із подружжя, спірного договору позики в інтересах сім'ї, та свідчить про відсутність доказів на підтвердження факту використання відповідачем позичених коштів в інтересах сім'ї.

Право кожного зі співвласників на володіння, користування та розпорядження спільною річчю кореспондує обов'язку кожного з них погоджувати свою поведінку, пов'язану з володінням, користуванням та розпорядженням нею, з іншим співвласником, тобто кожен співвласник, у тому числі й подружжя, при здійсненні права спільної сумісної власності зобов'язаний займати не тільки пасивну (не перешкоджати одне одному в здійсненні правомочностей, пов'язаних з цією власністю), а й активну позицію, змістом якої, є право та обов'язок кожного з подружжя узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном з другим із подружжя.

Згідно ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно, умовами виникнення обов'язків за договором, укладеним одним з подружжя, у другого з подружжя, є: 1) укладення одним з подружжя договору в інтересах сім'ї; 2) факт використання придбаного майна в інтересах сім'ї; 3) відсутність заперечень другого з подружжя проти укладення такого договору або відсутність інших порушень правил розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя.

З урахуванням зазначеного та встановивши порушення відповідачем ОСОБА_1 виконання грошового зобов'язання за договором позики від 07.02.2014 року, строк виконання якого не встановлений, суд вважав,що такий строк підлягає до визначення законом протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позивачкою, як позикодавцем, вимоги про це, а саме, протягом тридцяти днів з моменту отримання боржником письмової вимоги позивачки про повернення суми позики, яку отримано відповідачем ОСОБА_1 01.03.2013 року,про що останнім власноручно написано розписку та вказані порушення виконання зобов'язання підтверджено представником,а тому дійшов висновку про стягнення заборгованості за договором позики саме з ОСОБА_1 та не знайшов,таким чином, підстав для солідарної відповідальності відповідачів за договором позики.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір позики укладено відповідачем ОСОБА_1 в інтересах сім,ї не заслуговують на увагу, оскільки ці доводи були предметом дослідження суду першої інстанції і суд надав їм належну оцінку з якою колегія судів погоджується.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції впливають та не спростовують їх,а також не дають підстав вважати,що судом допущено порушення матеріального та процесуального права,які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору, з огляду на що та відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 3 листопада 2014 року без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів, з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді