АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівКорчевного Г.В., Слободянюк С.В.
при секретаріАбдуллаєвій Е.Б.

за участю: представників позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представника відповідача ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_10 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_8, ОСОБА_7, треті особи Головне управління юстиції у м. Києві, державний нотаріус Шостої Київської державної нотаріальної контори Прокопенко НаталіяФеліксівна про визнання недійсними договорів дарування від 31.10.2000 р. та від 07.03.2013 р., визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. /т. 3 а.с. 161-166/

№ справи 757/20989/13-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/8439 /2015
Головуючий у суді першої інстанції: Москаленко К.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема не надана належна оцінка обставинам справи та доказам, що свідчать про вчинення ним договору дарування спірної квартири від 31.10.2000 р. під впливом помилки, яка має істотне значення. Зокрема, показам ОСОБА_8 про те, що фактично відносно спірної квартири обговорювався заповіт, а не договір дарування, а він на момент підписання договору був пенсіонером, інвалідом війни 2 групи, з незадовільним станом здоров'я, мав повних 74 роки, та поганий слух, внаслідок контузії, що підтверджено відповідними медичними документами. Також зазначив, що зміст і значення підписаного договору йому нотаріусом не було роз'яснено, документ підписувався в погано освітленому місці, а в тексті договору відсутні положення щодо роз'яснення його умов та наслідків вчиненого правочину, примірник йому не видавався, а тому факт укладення саме договору дарування виявився лише у 2012 році, з його наміром скасувати заповіт, який він думав що склав у 2000 році. Крім того, зазначив, що всі витрати щодо утримання спірної квартири з моменту посвідчення договору і до виникнення спору - 2012 р. несе він особисто, відповідач ОСОБА_8 в спірну квартиру не вселявся, в ній не реєструвався, зареєстрований та працює в м. Харкові, не сплачував житлово-комунальні послуги, що також вказує на укладення договору під впливом помилки. Також зазначив, що відсутність у свідоцтві про приватизацію спірної квартири зазначення частки у вигляді арифметичного дробу, було перешкодою для вчинення нотаріальних дій, натомість, нотаріусом, всупереч діючих інструкцій, у спірному договорі його предмет визначено як об'єкт спільної сумісної власності, без визначення часток власності, що судом першої інстанції враховано не було. Крім того, наголошував, що у зв'язку з невідповідністю договору дарування спірної квартири від 31.10.2000 р. вимогам закону, та вчиненого під впливом помилки, є недійсним з моменту укладення в силу ст. 203 ЦК України і договір дарування спірної квартири від 07.03.2013 р. вчинений ОСОБА_8 на користь його сина ОСОБА_7, спірна квартира в цей час знаходилась під арештом, накладеним ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.11.2012 р. в іншій цивільній справі. З урахуванням викладеного в апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення скасуванню в частині відмови у визнанні недійсним договору дарування Ѕ частини спірної квартири від 31.10.2000 р. укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, договору дарування від 07.03.2013 р. та визнанні права власності, з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині на підставі наступного.

Судом встановлено, що 31 жовтня 2000 року між ОСОБА_13, позивачем ОСОБА_10 «Дарітелі» та відповідачем ОСОБА_8 «Одарюваний», укладено Договір під назвою «Договір дарування», згідно умов якого дарітелі подарували, а одарюваний прийняв у дар нерухоме майно, а саме квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1, яка на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва, 18.08.1995 року належала дарітелям./а.с. 18, т.1/

Договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори 31 жовтня 2000 року Прокопенко Н.Ф. і зареєстрований в реєстрі за № 9-9387 та в подальшому зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна на праві приватної власності за ОСОБА_8 09 серпня 2004 року за реєстровим № 3280./а.с. 18, т.1, зворот/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч. 1 ст. 56 ЦК УРСР від 18.07.1963 р. про те, що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки, та ч. 1 ст. 60 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом першої інстанції, виходячи з змісту - назви та умов оспорюваного Договору від 31.10.2000 р. встановлено, що сторонами було укладено саме Договір дарування, передбачено його наслідки, які полягали у набутті відповідачем права власності на спірну квартиру з моменту його підписання, що відповідало діючому на момент укладення оспорюваного Договору Закону України «Про власність», а також обов'язок обдарованого щодо утримання дару, що само по собі згідно положень ст. 243 ЦК УРСР від 18.07.1963 р. не становить зміст Договору дарування, разом з тим, в сукупності з показаннями свідка ОСОБА_8 вказує на наявність домовленості щодо проживання позивача та ОСОБА_13 у подарованій квартирі.

Також судом першої інстанції встановлено, що відсутні і підстави для визнання оспорюваного Договору дарування від 31.10.2000 р. з підстав, передбачених ч.1 ст.48 ЦК УРСР від 18.07.1963 р., як такого, що не відповідає вимогам закону, оскільки за викладених в позові обставин, судом невідповідності оспорюваного Договору дарування від 31.10.2000 вимогам Закону України «Про нотаріат» та ЦК УРСР від 18.07.1963 не встановлено. Зокрема, положеннями вказаних Законів не передбачено вимог щодо зазначення в змісті договору дарування арифметичного визначення частин квартири, яка передається в дар.

В частині вимог позивача про оспорювання Договору дарування спірної квартири від 07.03.2013 р., укладеного між відповідачами ОСОБА_8 та ОСОБА_7, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що враховуючи, що позивач не є стороною даного правочину, а також оскільки суд не знайшов підстав для визнання недійсним Договору дарування від 31.10.2000 р. в частині дарування 1/2 частині спірної квартири, укладення Договору дарування від 07.03.2015 не впливає на права та охоронювані інтереси позивача, а тому останній не є заінтересованою особою, яка відповідно до ст. 215 ЦК України може оспорювати даний правочин.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦК УРСР від 1963р., діючому на момент укладення спірного договору, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 2 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», щодо застосувань положень ст. 56 ЦК УРСР від 1963р., під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і питання певних юридичних наслідків.

Відповідно до позовної заяви, пояснень в судових засіданнях представників сторін, особисто ОСОБА_8, на час укладення спірного договору від 31.10.2000 р. між позивачем ОСОБА_10, його дружиною ОСОБА_13 - матір'ю ОСОБА_8 була досягнуто усна домовленість, що право розпорядження спірною квартирою виникне у ОСОБА_8 лише після смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_13

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19.03.2014 р. у справі №6-9ц14 та від 18.06.2014 р. у справі 6-69цс14, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою суттю якого є передача власником свого майна у власність іншій особі без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ст.ст. 227, 243, 244 ЦК УРСР від 18.07.1963 р. за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні у власність майно. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Так, відповідно до наявних у матеріалах справи документів, зокрема заяви ОСОБА_10 про прийняття спадщини після смерті його дружини ОСОБА_13, останній звертався до нотаріуса, зазначаючи, що спадкове майно після померлої складається з грошових вкладів, оскільки вважав, що Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 вона заповіла ОСОБА_8, шляхом складання заповіту. Крім того, на той час ОСОБА_8 своє право власності на квартиру не реєстрував.

Слід також зазначити, що ОСОБА_10 постійно проживав у спірній квартирі, там зареєстрований, несе тягар утримання майна та сплачує за комунальні послуги /т. 1 а.с. 174-192/, незважаючи на укладений спірний договір, обдарований у спірній квартирі не реєструвався та не вселявся, тобто, судом першої інстанції не враховано, що фактичного виконання договору дарування не відбулось, ОСОБА_7 зареєстрований у спірній квартирі лише з 25.12.2012 р. / т. 1 а.с. 67/, право власності на квартиру ОСОБА_8 зареєстрував лише з 09.08.2004 р., а на момент 21.12.2012 р. там був зареєстрований з 02.04.1991 р. лише співвласник ОСОБА_10 / т. 1 а.с. 37/

Враховуючи викладене та відсутність фактичного переходу права власності на квартиру до ОСОБА_8, як і передачі її йому у фактичне право володіння, користування, вказане свідчить про відсутність згоди у сторін договору щодо всіх його істотних умов.

Крім того, надані докази, а саме, похилий вік позивача, стан його здоров'я, наявність інвалідності, відсутність іншого житла та достатніх коштів для його придбання, відсутність волевиявлення на безоплатну передачу спірної квартири у власність ОСОБА_8 за життя, неусвідомлення позивачем ОСОБА_10 правової природи договору, постійне володіння, користування та розпорядження ним спірною квартирою, як своєю власністю, колегія суддів приходить до висновку, що договір дарування спірної квартири від 31.10.2000 р. в частині Ѕ, що належала ОСОБА_10 підлягає визнанню недійсним, а право власності на вказану частину визнанню за ОСОБА_10

Крім того, колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_10 не пропустив строк позовної давності, оскільки відповідно до вимог ст.ст. 71, 76 ЦК УРСР в редакції 1963 р. та ст.ст. 257, 261 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або мала таку можливість довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до пояснень та наданих доказів, позивач про порушення свого права дізнався влітку 2012 р. / т. 1 а.с. 37, 107, 108, 138-192, 142-145, 156/

Надані докази свідчать, що позивач відкрито користувався спірною частиною квартири, як власник.

Також підлягає визнанню недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 07.03.2013 р. укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, в частині дарування ОСОБА_8 Ѕ частки квартири, оскільки сторонами в момент вчинення цього правочину не було дотримано вимог, передбачених ст. 203 ЦК України.

В частині вимог позову про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання недійсного правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Враховуючи, що у спірній квартирі проживає та повністю нею користується позивач ОСОБА_10, вказана вимога задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, з урахуванням положень ЗУ «Про судовий збір», стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2015 року - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2015 року -скасувати в частині відмови у визнанні недійсним договору дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 від 31.10.2000 р. укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, визнанні недійсним договору дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 від 07.03.2013 р. укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та визнанні права власності на вказану частину, постановивши в цій частині нове рішення наступного змісту.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним з моменту укладення договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 31.10.2000 р. укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_8, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прокопенко Наталією Феліксівною, зареєстрований в реєстрі за №9-9387 в частині дарування ОСОБА_10 Ѕ частки квартири АДРЕСА_1.

Визнати недійсним з моменту укладення договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 07.03.2013 р. укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстрований в реєстрі за №494 в частині дарування ОСОБА_8 Ѕ частки квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_10 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_8, і.п.н НОМЕР_1, проживаючого за адресою АДРЕСА_2, ОСОБА_7, і.п.н. НОМЕР_2, проживаючого за адресою АДРЕСА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, і.п.н. НОМЕР_3, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: