У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.М.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Жовтневого району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Прокурор Жовтневого району м. Дніпропетровська в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, посилаючись на те, що під час перевірки Державною інспекцією сільського господарства в Дніпропетровській області щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил було виявлено порушення та складено акт від 28 січня 2013 року, відповідно до якого встановлено, що відповідачами були виконані будівельні роботи з реконструкції квартири АДРЕСА_1 шляхом будівництва прибудови розміром 2,16 м x 5,66 м по зовнішнім стінам. Крім того, 28 березня 2013 року Державною інспекцією сільського господарства в Дніпропетровській області було проведено перевірку щодо дотримання вимог земельного законодавства, під час будівництва споруди біля будинку АДРЕСА_1 під час якої виявлено порушення та складено акт, відповідно до якого встановлено, що земельна ділянка площею 0,0003 га за вказаною адресою використовується відповідачами по фактичному розміщенню прибудови до квартир АДРЕСА_1 без правовстановлюючих документів, за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про їх передачу у власність або надання у користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо вказаної земельної ділянки. З урахуванням викладеного позивач просив суд зобов'язати відповідачів звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0003 га, яка розташована біля будинку АДРЕСА_1, та повернути її державі в особі Дніпропетровської міської ради, привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення за власний рахунок розміщених на ній споруд.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року, позовні вимоги прокурора задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0003 га, яка розташована біля будинку АДРЕСА_1, та повернути її державі в особі Дніпропетровської міської ради привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення за власний рахунок розміщених на ній споруд.

Вирішено питання про судові витрати у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що прибудова до житлового будинку АДРЕСА_1 була зведена відповідачами на самовільно зайнятій земельній ділянці. Відповідних дозволів та узгодження ними отримано не було, проектної документації не складено, тому спірна прибудова є самочинним будівництвом і підлягає знесенню.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції.

Проте апеляційний суд таких висновків дійшов передчасно.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог на підставі представлених сторонами доказів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 57 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Згідно зі ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 14 грудня 2011 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1.

28 січня 2013 року Державною інспекцією сільського господарства в Дніпропетровській області проведена перевірка вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил, за наслідками якої було складено акт про виконані будівельні роботи ОСОБА_3 з реконструкції квартири АДРЕСА_1 шляхом будівництва прибудови розміром 2,16 м x 5,66 м по зовнішнім стінам (а. с. 7, 8).

28 березня 2013 року Державною інспекцією сільського господарства в Дніпропетровській області проведено перевірку щодо дотримання вимог земельного законодавства під час будівництва споруди біля будинку АДРЕСА_1, під час якої виявлено порушення та складено акт, відповідно до якого земельна ділянка площею 0,0003 га за вказаною адресою використовується відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по фактичному розміщенню прибудови до квартир АДРЕСА_1 без правовстановлюючих документів, за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про їх передачу у власність або надання у користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо вказаної земельної ділянки (а. с. 5, 6).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2013 року позов ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про визнання права власності на перебудовані приміщення задоволено, визнано за ОСОБА_3 право власності на переплановані приміщення №№ 2, 4 та збільшену в розмірах на 2,2 кв. м прибудову веранди літ. б1‒2 квартирі № 9 вказаного будинку (а. с. 71‒73).

При розгляді вказаної справи було встановлено, що зазначене перепланування та добудова були вимушеним заходом, оскільки зовнішня стіна будинку знаходилася в аварійному стані, іншого способу її укріпити, ніж той, що застосовано ОСОБА_3, не було. Виконавчий комітет Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради не заперечував проти задоволення позову ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на спірну добудову.

Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до листів КП «Житлово-експлуатаційне підприємство № 3» Дніпропетровської міської ради, щоб зупинити руйнування стін і забору мешканці квартири № 9 за свої кошти відремонтували стіни коридору площею 3,9 кв. м, підвели допоміжну стіну на фундаменті до забору і до стіни кухні, внаслідок чого збільшилась площа коридору на 2 кв. м. У березні 2012 року зовнішні стіни коридору були зруйновані більш ніж на 50%. Частина аварійного цегляного забору висотою 3 м, яка є капітальною стіною кухні, почав руйнуватись і була небезпека руйнування другої внутрішньої стіни першого і другого поверху, яка нахилилась на 8 см.

Як балансоутримувач, у володінні та оперативному управлінні якого знаходиться спірна земельна ділянка із розташованим на ній будинком АДРЕСА_1, підприємство не заперечує проти визнання за ОСОБА_3 права власності на збільшену у розмірах прибудову (а. с. 163,164).

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, заявник указує на те, що суд вважав її прибудову самовільною, у той час, коли на час розгляду даної справи у неї не було жодної самовільно збудованої споруди.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК України, до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування ‒ на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України від 27 квітня 2007 року і ‒ згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Положеннями ст. 315 ЦПК України установлено вимоги щодо змісту ухвали суду апеляційної інстанції. Зокрема, ухвала суду має складатися з описової частини із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу; узагальнених доводів та заперечень інших осіб, які беруть участь у справі; мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; резолютивної частини із зазначенням висновку апеляційного суду.

Постановляючи ухвалу про залишення без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції у порушення зазначених норм процесуального закону постановив ухвалу, яка за своїм змістом не відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України; погоджуючись з тим, що спірна прибудова є самочинним будівництвом не надав жодної оцінки тому, що ОСОБА_3 є її власником, і знесення прибудови порушить її право як власника; жодним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та доказів, які надані на їх підтвердження, та не навів факти, які б могли їх спростувати, не перевірив та не встановив, хто є власником земельної ділянки, на якій було збудовано прибудову; суд не визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що підлягає застосуванню.

Оскільки допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.М. Парінова

О.В. Ступак