У х в а л а

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Дем'яносова М.В., Парінової І.К., Cтупак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Баб'як Ганна Ярославівна, про визнання права власності в порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності, по 1/2 частини належала її бабці - ОСОБА_4 та дідові - ОСОБА_5

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 його частину квартири успадкувала ОСОБА_4 та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частини зазначеної квартири, між тим це свідоцтво не зареєструвала належним чином.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, заповівши все своє майно, в тому числі спірну квартиру, ОСОБА_1 Позивачка зазначала, що звернувшись до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті бабці, отримала відповідь, що вона зможе отримати свідоцтво про право на спадкування лише на Ѕ частини даної квартири, яка до смерті діда належала ОСОБА_4, оскільки остання не зареєструвала належним чином свідоцтво на іншу половину квартири, яку успадкувала після смерті діда ОСОБА_5

Враховуючи вказане, позивачка просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на Ѕ частини вказаної квартири.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1, просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що оскільки спадкодавець ОСОБА_4 у встановленому законом порядку не здійснила державної реєстрації своїх майнових прав на успадковану після смерті в ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 1/2 частини спірної квартири, то у неї фактично не виникло права власності на це майно в розумінні ч. 4 ст. 334 ЦК України, а тому ОСОБА_4 не могла розпорядитись цим майном, в тому числі шляхом складанням заповіту іншій особі.

Крім того, суди виходили з того, що позивачкою обрано невірний спосіб захисту своїх порушених прав.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що після смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, належну йому 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку успадкування за законом успадкувала його дружина - ОСОБА_4 та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частини зазначеної квартири, яке у вставлений законом спосіб не зареєструвала в реєстрі нерухомого майна.

26 березня 2011 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої львівської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1-556, заповівши всю спірну квартиру своїй онуці - ОСОБА_1, а все інше належне їй майно - донці ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Судом також встановлено, що після смерті ОСОБА_4 позивачка ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Баб'як Г.Я. за оформленням спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4, однак отримала відповідь, що визнати за нею право власності на вказану квартиру в цілому неможливо, оскільки нею не додано документів, які б підтверджували право власності ОСОБА_4 на успадковану 1/2 частини квартири, а саме витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на успадковану після смерті ОСОБА_5 частину квартири.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 цього Кодексу визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272, ч. 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтями 1296-1299 ЦК України визначено, що питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Пленумом Верховного Суду України у п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Вирішуючи справу, суди не надали належної оцінки тому, що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди не надали належної оцінки тому, що відсутність державної реєстрації своїх майнових прав у ОСОБА_4 на успадковану після смерті в ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 1/2 частини спірної квартири, не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Крім того, частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суди, вирішуючи справу, дійшли помилкового висновку про те, що позивачкою обрано невірний спосіб захисту свої порушених прав.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

М.В. Дем'яносов

І.К. Парінова

О.В. Cтупак