Справа №480/1807/14-ц 25.06.2015 25.06.2015 25.06.2015
Провадження №22-ц/784/1504/15
Головуючий у першій інстанції-Карікова Л.В.
Категорія 32 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі - Гордійчук С.С.,

за участю представників позивачки - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, його представника - ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, його представника - ОСОБА_6, відповідачки ОСОБА_7, її представника - ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

ОСОБА_3 та

ОСОБА_5

на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18 травня 2015 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_9

до ОСОБА_3, ОСОБА_5,

ОСОБА_7 та Моторного транспортного страхового бюро України (далі - МТСБУ)

про відшкодування шкоди

У С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року ОСОБА_9, діючи через представників, звернулася з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 та МТСБУ про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позивачка зазначала, що 10 листопада 2007 року на трасі М-14 «Одеса- Мелітополь - Новоазовськ» сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «ВАЗ-2103», державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки «Мазда-6», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5 Внаслідок зіткнення транспортних засобів загинув пасажир автомобіля марки «ВАЗ-2103» - її син ОСОБА_10 Складу злочину в діях водіїв транспортних засобів не встановлено.

На поховання сина вона витратила 23 849 грн., а через його смерть зазнала значних душевних страждань, втратила спокій, що негативно вплинуло на спосіб її життя та взаємовідносини з оточуючими.

Посилаючись на заподіяння матеріальної та моральної шкоди спільними протиправними діями ОСОБА_3 та ОСОБА_5, цивільна відповідальність яких не була застрахована, ОСОБА_9 просила стягнути з усіх відповідачів солідарно 23 849 грн. матеріальної та 200 000 грн. моральної шкоди.

До участі у справі як відповідача залучено ОСОБА_7 як власницю транспортного засобу марки «ВАЗ-2103», яким керував ОСОБА_3

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 позов не визнали. Кожен з відповідачів посилався на відсутність в своїх діях порушень правил дорожнього руху та вину іншого.

МТСБУ посилалось на відсутність підстав для стягнення заподіяної шкоди з бюро внаслідок недотримання порядку попереднього звернення за отриманням страхового відшкодування.

Відповідачка ОСОБА_7 позов не визнала, посилаючись та передачу нею всіх прав на автомобіль (продаж) відповідачу ОСОБА_3, який і є володільцем транспортного засобу.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18 травня 2015 року позов задоволено частково. З ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 стягнуто солідарно 23 849 грн. матеріальної та 100 000 грн. моральної шкоди, а також по 2621,80 грн. судового збору. У задоволенні вимог до МТСБУ та ОСОБА_7 відмовлено.

З апеляційними скаргами на рішення звернулися ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_5 просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову до нього, стягнувши шкоду з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 Апелянт посилався на відсутність підстав його відповідальності, керування ОСОБА_3 автомобілем без посвідчення водія, не визначення судом ступені вини кожного водія та відповідальності СК «Оранта», з якою укладено договір страхування.

Відповідач ОСОБА_3 просив рішення змінити, відмовивши у задоволенні вимог до нього. Апелянт посилався на вплив непереборної сили та вину ОСОБА_5 у виникненні дорожньо-транспортної пригоди.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідальність володільців транспортних засобів за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, в тому числі умови, порядок та обсяг відповідальності, урегульовані, насамперед, главою 82 ЦК та Законом «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року №1961-ІУ (далі - Закон №1961).

Відповідно до частини 2 статті 1188 ЦК України якщо шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

За статтею 1190 ЦК особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (частина 1). За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (частина 2).

Аналогічно вирішується питання і щодо підстав та обсягу відповідальності за моральну шкоду, заподіяну у зв'язку зі смертю фізичної особи (статті 1167, 1168 ЦК).

У разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них , а на осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно (взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром) покладається солідарна відповідальність по її відшкодуванню (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Умови відповідальності особи, яка застрахувала свою відповідальність, регулюються статтею 1194 ЦК та Законом № 1961.

Відповідно до статті 22 Закону № 1961 страхова компанія, якою застрахована відповідальність володільця забезпечувального транспортного засобу, несе відповідальність в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Такою шкодою, зокрема, є і шкода, пов'язана зі смертю потерпілого, а саме витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника (статті 23, 27 Закону № 1961).

Проте, страховик звільняється від обов'язку щодо виплати страхового відшкодування за шкоду, заподіяну здоров'ю або життю потерпілого, якщо страхувальник впродовж трьох років з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди не подав заяву про страхове відшкодування (стаття 37 Закону № 1961).

Отже, у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди (пункт 16 Постанови Пленуму ВССУ № 7 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 1 березня 2013 року, далі -Постанова № 7).

З матеріалів справи вбачається, що 10 листопада 2007 року на автодорозі М-14 «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «ВАЗ-2103», державний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля марки «Мазда-6», державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5

Внаслідок зіткнення транспортних засобів загинув пасажир автомобіля марки «ВАЗ-2103» - ОСОБА_10.(а.с.9).

Вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 4 вересня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 8 грудня 2009 року, ОСОБА_3 за частиною 2 статті 286 КК виправдано за відсутністю в його діях складу злочину (а.с. 15-16).

Постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Миколаївській області 19 листопада 2012 року кримінальну справу відносно ОСОБА_5 закрито за відсутністю в його діях складу злочину (а.с. 17-22).

Обставин, за яких володільці транспортних засобів, звільняються від відповідальності за шкоду, заподіяну життю потерпілого (стаття 1193 ЦК), судом не встановлено.

Встановивши ці обставини, суд першої інстанції вірно виходив з того, що володільці транспортних засобів відповідають за шкоду (майнову, немайнову), заподіяну життю інших осіб спільними діями, незалежно від наявності або відсутності їх вини у порушенні правил дорожнього руху, і їх відповідальність має солідарний характер.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам статей 1188, 1190 ЦК та Закону № 1962.

Доводи апелянтів про відсутність їх вини у дорожньо-транспортній пригоді правового значення не мають. Акти кримінального судочинства, на які посилаються апелянти (а.с. 15-22), не звільняють їх від цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну іншій особі.

Не встановлено судом і впливу на дії ОСОБА_3 непереборної сили як надзвичайної та невідворотної події, якою є фактори об'єктивного характеру, причинно не пов'язані з джерелом підвищеної небезпеки. Не встановлено таких факторів і вироком суду від 4 вересня 2009 року (а.с. 15-16).

Не можуть бути прийняті до уваги і посилання апелянта ОСОБА_5 на необхідність визначення ступеню вини кожного учасника дорожньо-транспортної пригоди. Такі твердження, як зазначено вище, суперечать положенням статті 1190 ЦК, а заяви про часткову відповідальність зобов'язаних осіб (частина 2) позивачка не подавала.

Не впливає на обсяг відповідальності ОСОБА_3 і керування ним транспортним засобом без посвідчення водія, оскільки визначальним є володіння (а не управління) транспортним засобом на правовій підставі, якою є довіреність (пункт 4 Постанови №6 Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року).

Колегія суддів не може погодитись і з твердженням апелянта ОСОБА_5 на обов'язок СК «Оранта» виплатити страхове відшкодування ОСОБА_11 на підставі договору страхування від 3 травня 2007 року (а.с. 164).

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5, відповідальність якого застрахована СК «Оранта», не виконав обов'язок, передбачений статтею 33 Закону №1961 щодо своєчасного надання страховику письмового повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. Доказів вчинення таких дій суду апеляційної інстанції не надав.

До того ж в суді першої інстанції на наявність договору обов'язкового страхування ОСОБА_5 взагалі не посилався (а.с. 42).

З моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (10 листопада 2007 року) минуло значно більше ніж три роки.

Таким чином, відповідно до пункту 37.1.4. Закону № 1961 бездіяльність страхувальника ОСОБА_5 звільнила страховика від обов'язку виплати страхового відшкодування потерпілій, що є підставою відшкодування шкоди самим заподіювачем (пункт 16 Постанови № 7).

Відповідно до статті 1201 ЦК особою, яка завдала шкоди смертю потерпілого, відшкодовуються необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника.

При цьому під витратами на поховання маються на увазі витрати на забезпечення комплексу заходів та обовязкових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству, що передбачено статтею 2 Закону «Про поховання та похоронну справу». Зазначення в абзацах 8-10 сполучення слів «поховання та поминання» свідчить про те, що ці церемонії є різними стадіями процесу, пов'язаного зі смертю особи.

Таким шляхом пішла і судова практика. Зокрема, Верховний Суд України в ухвалі від 29.09.2010 по справі № 6-35316св10 вказав, що витрати, понесені на організацію поминального обіду, не відносяться до витрат з поховання.

Отже, необхідними витратами на поховання сина, які понесла ОСОБА_9, можна вважати витрати на виготовлення пам'ятника в розмірі

1 649 + 5 220 = 6 869 (а.с. 23, 24), на облаштування могили - 2 700 грн. (а.с. 25), придбання ритуальних товарів та послуг - 6 700 грн.(а.с. 28), а всього 16 269 грн.

Витрати позивачки на поховання загиблого ОСОБА_10 підлягають стягненню з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 солідарно відповідно до статті 1201 ЦПК.

Оскільки суд не звернув належної уваги на положення статті 1201 ЦК, рішення суду в частині стягнення майнової шкоди підлягає зміні.

Висновки суду щодо підстав відповідальності та розміру моральної шкоди викладені в мотивувальній частині судового рішення та відповідають вимогам 1168 ЦК та роз'ясненням пункту 10 Постанови №4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року).

Підстав для зміни рішення в цій частині вимог колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 88 ЦПК зменшенню підлягає і розмір судового збору.

До того ж, суд першої інстанції невірно застосував положення підпункту 6 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону «Про судовий збір» при визначенні розміру судового збору за вимогою відшкодування моральної шкоди, які ці правовідносини не регулюють.

Судовий збір за цією вимогою визначається за ставкою, визначеною підпунктом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 цього закону, і складає 243,6 грн.

Стягненню з кожного з відповідачів підлягає судовий збір за вимогами майнового характеру - 243, 6 грн., немайнового характеру - 243, 6 грн., а всього 487, 2 грн.

Переплачений апелянтом ОСОБА_5 судовий збір при подачі апеляційної скарги в розмірі 1 128, 2 грн. (1250- 121, 8) підлягає поверненню відповідно до статті 7 Закону «Про судовий збір».

Керуючись статтями 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 18 травня 2015 року змінити в частині, зменшивши стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 майнової шкоди з 23 849 грн. до 16 269 (шістнадцяти тисяч двохсот шістдесяти дев'яти)грн. солідарно, та судового збору з 2 621 грн. 80 грн. до 487 (чотирьохсот вісімдесяти семи)грн., 20 коп. з кожного.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Повернути ОСОБА_5 судовий збір, сплачений ним 26 травня 2015 року за квитанцією № ПН1249745, в розмірі переплаченої суми - 1 128 (тисяча сто двадцять вісім) грн. 20 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді