Справа №488/288/15-ц 30.09.2015 30.09.2015 30.09.2015
Провадження №22-ц/784/2375/15
Справа №488/288/15-ц
Провадження № 22ц/784/2375/15 Головуючий у 1-ї інстанції Селіщева Л.І.
Категорія 39 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
У Х В А Л А

Іменем України

30 вересня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Локтіонової О.В., Колосовського С.Ю.,

при секретарі: Романенко Ю.О.,

за участю: позивачки - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

відповідачок - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2015 року

за її позовом

до ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - П'ята Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області,

про встановлення факту, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на майно у порядку спадкування,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - П'ята Миколаївська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та прийняття спадщини, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане на користь відповідачів в рівних частках, в розмірі 1/3 частки житлового будинку по АДРЕСА_1, і визнання за нею та за кожною із відповідачок у порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, права власності по 1/3 частки спірного житлового будинку.

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що після смерті її матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, її батько ОСОБА_8 перестав займатися її вихованням та утриманням, а тому вона перейшла на проживання до своєї рідної тітки ОСОБА_4, яка мешкала спільно зі своїм батьком та дідусем позивачки ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її дідусь ОСОБА_6, після якого вона прийняла спадщину, що відкрилася, так як проживала разом зі спадкодавцем, була неповнолітньою, у зв'язку з чим подача заяви про прийняття спадщини від її імені не вимагалася.

Між тим, свідоцтво про право власності на спадщину за законом було видано 17 листопада 2003 року тільки на ім'я відповідачок, без врахування її інтересів, про що вона дізналася тільки у 2014 року, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважала рішення необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, та всупереч законним інтересам позивачки. Тому просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не довела у судових засіданнях за допомогою належних доказів, що прийняла спадщину, після смерті дідуся. Оскільки інші позовні вимоги є похідними від встановлення факту прийняття спадщини, то підстави для їх задоволення відсутні. Не можна встановити і факт спільного проживання позивачки зі спадкоємцем, так як він не має правового значення для прийняття спадщини за нормами матеріального права ЦК УРСР.

З такими висновками суду погодитись можна, так як вони відповідають нормам матеріального права та обставинам справи, встановленим у судовому засіданні.

Так, з матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, відкрилась спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 та грошові вклади, які знаходяться у відділеннях Ощадбанка.

За матеріалами спадкової справи спадкоємцями за законом, після його смерті, є відповідачки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 як доньки померлого, та його онуки, як діти померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 доньки ОСОБА_7: позивачка ОСОБА_2 та її рідна сестра ОСОБА_9.

Відповідачки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 спадщину, після смерті батька ОСОБА_6, прийняли, так як звернулися до нотаріальної контори з відповідними заявами, в яких повідомили про наявність інших спадкоємців, в тому числі неповнолітній позивачки, що проживали за адресою свого батька: АДРЕСА_2 (а.с.49,54).

Тому, 6 березня 2003 року П'ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою за адресою постійного місця мешкання позивачки та її рідної сестри, яка на час смерті своєї матері була повнолітньою, направлено повідомлення про можливість звернення з відповідною заявою про прийняття спадщини, після смерті дідуся (а.с.56).

Однак, такої заяви повнолітніми членами родини позивачки подано не було ні в її інтересах, ні в інтересах повнолітній сестри.

За такого, 17 листопада 2003 року державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті ОСОБА_6, на користь відповідачок ОСОБА_5 і ОСОБА_4 в рівних частках на усе спадкове майно, яке складалося із: житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та грошових вкладів, що знаходяться в відділеннях Ощадбанку (а.с.70).

ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачка ОСОБА_2 досягла повноліття, але з приводу спадку, що залишився, після смерті діда, звернулася за роз'ясненнями до держнотконтори тільки у вересні 2014 року (а.с.15-16).

Обґрунтовуючи прийняття спадщини, після смерті діда, позивачка посилалася на спільне з ним проживання під час хвороби та смерті своєї матері, та її виховання тіткою - відповідачкою по справі ОСОБА_4.

Такі обставини позивачка ОСОБА_2 доводила у судових засіданнях за допомогою пояснень відповідачки ОСОБА_4 та показань свідків.

Разом з тим, зазначені докази, надані позивачкою, суперечать матеріалами спадкових справ, заведених після смерті дідуся ОСОБА_6 та її батька ОСОБА_8.

В цієї спадкової справі, заведеної після смерті ОСОБА_6, відповідачка ОСОБА_4 надала письмову заяву, про постійне місце мешкання малолітньої ОСОБА_2 за місцем проживання її батька ОСОБА_8 в АДРЕСА_2.

При цьому, вона не робила нотаріусу будь-яких заяв, щодо знаходження малолітньої на її утриманні, або її проживання за місцем останнього місця мешкання спадкодавця, тобто не підтверджувала у встановленому законом порядку прийняття малолітньою ОСОБА_2 спадщини за фактом спільного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_6.

Тому, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги визнання відповідачкою ОСОБА_4 пред'явленого ОСОБА_2 у 2015 році позову, так як ці обставини можуть свідчити про бажання зазначених осіб вирішити спірні питання, що виникли в наступний час з відповідачкою ОСОБА_5, на свою користь.

З цих підстав судом першої інстанції не взято до уваги і показання, допитаних у судовому засіданні свідків, які не можуть бути покладені в основу встановлення факту прийняття позивачкою спадщини, при вищезазначених обставинах і за відсутності обставин, відомих цим особам, які стосуються справи, та будь-яких інших письмових доказів, підтверджуючих зміну місця проживання малолітньої дитини за життя батька і повнолітньої рідної сестри, з врахуванням близького місця розташування спадкового житла, та житлового будинку, в якому позивачка мешкала зі своєю родиною.

Окрім цього, зі спадкової справи, заведеної після смерті батька позивачки ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, вбачається, що неповнолітня ОСОБА_2 прийняла спадщину за місцем постійного проживання зі спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_2, з 20 квітня 1989 року та по день його смерті.

Тобто даних про те, що позивачка ОСОБА_2 за згодою батьків змінювала своє постійне місце мешкання для проживання зі спадкодавцем ОСОБА_6, немає.

За такого суд, з'ясувавши обставини спору, перевіривши доводи сторін, проаналізувавши зібрані докази і дав їм належну правову оцінку, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2, так як відсутні підстави, передбачені статями 548, 549 ЦК УРСР, статтею 256 ЦПК України для встановлення фактів, і як наслідок визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом і визнання права власності на частину спадкового майна у порядку спадкування за законом.

Доводи позивачки стосовно того, що неповнолітня особа для прийняття спадщини не повинна вчиняти будь-яких дій згідно норм ЦК УРСР, стосується тих випадків, коли судом встановлені факти знаходження цієї особи на утриманні спадкодавця або приписки особи за місцем постійного проживання спадкодавця чи безпосереднього проживання разом.

Між тим, таких обставин позивачкою по справі за допомогою належних доказів не доведено.

Таким доказом не може бути і акт, складений 23 вересня 2015 року сусідами по АДРЕСА_1, так як його зміст суперечить як довідці житлового органу, наданою самою позивачкою нотаріусу щодо прийняття нею спадщини, після смерті свого батька, так і іншим достеменним та допустимим доказам, дослідженим як у суді першої інстанції, так і в апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом дана невірна наданим нею доказам, є безпідставними, оскільки вони досліджені судом поряд з іншими доказами, а такі доводи апелянта стосуються їх переоцінки та не впливають на обґрунтовані висновки суду.

При встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.

Також в апеляційної скарзі відсутні посилання на докази, які суд не дослідив.

За таких обставин рішення суду першій інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Керуючись статями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча

Судді