Ухвала

іменем україни

16 вересня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом комерційної корпорації товариства з обмеженою відповідальністю «Глазген Інк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особи: Стрийський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області, комунальне підприємство «Надія», про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року комерційна корпорація товариства з обмеженою відповідальністю «Глазген Інк» (далі - КК ТОВ «Глазген Інк») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення.

Позовні вимоги мотивувала тим, що заочним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 вересня 2012 року у рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед товариством в сумі 31 559, 31 доларів США, за останнім було визнано право власності на передане у заставу майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що відповідачі добровільно виселятися із вказаної квартири відмовляються, КК ТОВ «Глазген Інк» просила позов задовольнити.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 березня 2014 року, позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів у повній мірі не відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачі зареєстровані та проживають у спірній квартирі, на яку в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення та визнано за позивачем право власності, що перешкоджає власнику у користуванні майном.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Судом установлено, що 20 серпня 2003 року між КК ТОВ «Глазген Інк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір строком до 31 серпня 007 року.

У забезпечення виконання вказаного договору, між товариством та ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір застави нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 07 вересня 2012 року на підставі вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» задоволено вимогу КК ТОВ «Глазген Інк» шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, а саме вищевказану квартиру.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1766/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1767/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Відповідно до ст. ст. 303 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2094/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 304 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2095/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843645/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> (далі - ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_5/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Так, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1>, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За правилами ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Повідомлення про виселення повинні бути не лише направлені, а й отримані відповідачем, проте такі докази у матеріалах справи відсутні.

Зазначений висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-143 цс14 від 17 грудня 2014 року, в якій зазначено, що під повідомленням слід розуміти не тільки направлення листів, а й отримання цих листів особами, яким вони направлені.

Проте, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не врахували того, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої ст. 39 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_250/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_260/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1>, на порушення вимог ст. ст. 213 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 214 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> належним чином не з'ясували, чи було придбане іпотечне майно за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, та чи є підстави для надання іншого постійного жилого приміщення особам, яких виселяють, про яке повинно бути зазначено в рішенні суду.

Також суди належним чином не дослідили і не встановили факту надсилання банком повідомлення про виселення мешканців квартири, яка перебуває в іпотеці.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлені, ухвалені рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1988/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2015_02_12/pravo1/T041618.html?pravo=1> є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 липня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 березня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко