АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2399/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Зайончковська І. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБондаренка С. І.
суддівВініченка Б. Б. , Новікова О. М.
при секретаріДемченко Н. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 5 травня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

В січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10 липня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, на виконання умов якого відповідач отримала кредит в сумі 60600 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14.04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 липня 2027 року.

За умовами укладеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватись шляхом сплати щомісячного платежу , який складається із заборгованості за кредитом, відсотків, комісії та інших витрат.

Відповідач, взяті за договором зобов'язання порушила, внаслідок чого станом на 13 жовтня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 259864.04 гривень, що складається з 56378.02 гривень заборгованість за кредитом, 79567.11 заборгованість за процентами за користування кредитом, 6103.13 гривень заборгованість по комісії за користування кредитом, 105203.21 гривень пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 250 гривень штраф (фіксована частина), 12362.57 гривень штраф (процентна складова).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10 липня 2007 року сторони уклали договір іпотеки , за умовами якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме 14/25 частин будинковолодіння з відповідною частиною надвірних споруд, що розташовані за адресою АДРЕСА_1.

На підставі наведених обставин, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 259864.04 гривень звернути стягнення на 14/25 частин будинковолодіння з відповідною частиною надвірних споруд, що розташовані за адресою АДРЕСА_2 шляхом продажу предмета іпотеки позивачем з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинковолодінні (предмет іпотеки) розташованому за адресою АДРЕСА_2.

В подальшому позивач позовні вимоги, в частині виселення, уточнив просив виселити ОСОБА_7, який зареєстрований та проживає у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою АДРЕСА_2.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду від 23 березня 2015 року до участі у справі залучений в якості співвідповідача ОСОБА_7.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 5 травня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 липня 2007 року станом на 13 жовтня 2014 року в сумі 259864.04 гривни звернуто стягнення на 14/25 частин будинковолодіння, що розташоване за адресою АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного майна ПАТ КБ «Приватбанк» будь-яким способом та будь-якій особі від імені відповідача, надано йому для цього всі необхідні повноваження, в тому числі щодо отримання витягу з Державного реєстру прав власності.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмовлених вимог, публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило змінити рішення суду першої інстанції, в частині відмови у виселенні, ухваливши в цій частині нове рішення про виселення відповідачів.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 липня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_6 був укладений кредитний договір за умовами якого банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти в розмірі 67417.50 гривень з яких 60600 гривень споживчий кредит , а позичальник зобов'язалась повертати кредит в розмірі щомісячного платежу, сплати відсотків, комісії.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу , інших актів цивільного законодавства , а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться .

Позивач взяті за договором зобов'язання виконав, ОСОБА_6 зобов'язання порушила та не проводила сплату визначеної договором суми, внаслідок чого станом на 13 жовтня 2014 року виникла заборгованість в розмірі 259864.04 гривень.

Відповідно до частини 1 статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 статті 575 ЦК України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

10 липня 2007 року між ОСОБА_6 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір іпотеки , за умовами якого, в забезпечення виконання умов кредитного договору, в іпотеку було передано 14/25 частин будинковолодіння з відповідною частиною надвірних споруд, що розташовані за адресою АДРЕСА_2.

Частиною 1 статті 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Саме з таких обставин справи та підстав, суд першої інстанції, виходив при частковому задоволенні позовних вимог, і в цій частині рішення суду не оскаржується.

Вирішуючи спір, в частині позовних вимог про виселення осіб які проживають та зареєстровані в предметі іпотеки, суд першої інстанції, правомірно виходив з того, що виселення відбувається без надання іншого постійного жилого приміщення, лише в тому випадку, якщо житло було придбано за рахунок кредитних коштів.

В поданій апеляційній скарзі апелянт не заперечує, що житлове приміщення яке передано в іпотеку, було придбане не за рахунок коштів отриманого кредиту, крім цього вказаний факт підтверджується матеріалами справи.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Така правова позиція висловлена судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 18 березня 2015 року у справі №6-39цс15.

За таких обставин, колегія суддів, не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст..ст.303,307,308,313,314,315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - відхилити, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 5 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :