АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер Справа №668/4812/15-ц Головуючий в І інстанції Гаврилов Д.В.
Номер провадження 22-ц/791/2684/2015 Доповідач: Полікарпова О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року жовтня місяця 28 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

ГоловуючогоПолікарпової О.М.
СуддівІванової І.П.
Прокопчук Л.П.
При секретаріКутузовій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу, стягнути з відповідача кошти, сплачені за цим договором.

Позивач посилається на те, що 14.01.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль. На виконання умов зазначеного договору в той же день ним було сплачено передплату за товар в сумі 28535 грн., однак предмет лізингу йому так і не був переданий. Натомість відповідач йому повідомив, що сплачена сума є адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавця, а відповідно до п.п. 8.6, 8.7 договору йому необхідно сплатити усі поточні авансові платежі та лізингові платежі рівними частинами з 1-го по 10-е число поточного місяця на підставі наявних лізингових рахунків та квитанцій. Вважає, що вказаний договір вчинений під впливом обману та застосування нечесної підприємницької практики.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу №00745 від 14.01.2015 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_5

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_5 кошти в розмірі 28535 грн. отримані на виконання лізингового договору.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_5 відмовити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення представників сторін та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що пункт 9.7 договору порушує принцип добросовісності, оскільки лізингодавцем порушено співмірність розміру платежу за організацію даного договору (адміністративний платіж), який не є лізинговим платежем.

Крім того, суд зазначив про нечітке визначення у договорі підстав зміни вартості платежів та предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови (п.п. 10.4 - 10.15 договору), що надає лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості предмету лізингу та призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Також суд посилається на те, що договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. При цьому адекватного захисту прав останнього від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умовами договору не передбачено.

Всупереч положенням Цивільного кодексу, які регулюють правовідносини у сфері фінансового лізингу, у пункті 10.11 оскаржуваного договору передбачено, що лізингоодержувач не може вимагати від лізингодавця жодного відшкодування або зменшення суми платежів за даним договором у випадку перерви в експлуатації предмета лізингу, незалежно від причин виникнення такої перерви. Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що, на думку суду, свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов'язками сторін.

Також суд послався на те, що оспорюваний договір фінансового лізингу не містить істотних ознак предмета договору, у специфікації відсутня істотна умова щодо предмету договору, в договорі відсутні відомості про продавця товару.

Проте погодитися з висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Судом встановлено, що 14.01.2015 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу №00745 з додатками до нього. Предметом даного договору є транспортний засіб, який зазначено у п.1.1 договору та у додатку 2, а саме автомобіль «Nissan Juke» базисної комплектації з 5 ступінчатою механічною коробкою передач, з переднім приводом та об'ємом двигуна 1, 6 л.

На виконання договору ОСОБА_5 було сплачено грошові кошти в сумі 28535 грн., який, з урахуванням умов договору та його призначення зараховано лізингодавцем як адміністративний платіж.

Відповідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Верховний Суд України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 зазначив, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України.

Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 16 цього Закону, лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами по справі, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору, розмір його призначено лізингодавцем і прийнято лізингоодержувачем, що не суперечить ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Отже висновок суду щодо неспівмірності адміністративного платежу колегія суддів вважає необґрунтованим.

Згідно п. 1.4 Договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. Однак договором передбачено, що за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Таке положення договору не суперечить положенням Цивільного Кодексу України (ч.2 ст.808), Закону України «Про захист прав споживачів» і не може свідчити про недійсність договору. На лізингодавця законом покладається відповідальність щодо поставки предмета лізингу.

Пунктом 8.2.1 договору визначено вартість предмета лізингу, а пунктом 1.7 договору визначено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу.

Колегія суддів вважає безпідставним висновок суду про те, що договором не передбачено право лізингоодержувача на розірвання договору, оскільки таке право і підстави розірвання закріплені у п.12.1, 12.2 договору.

Договором фінансового лізингу чітко передбачено, що всі зміни й доповнення до договору вважаються дійсними лише у випадку, якщо вони оформлені письмово і підписані обома сторонами. Таким чином, всі умови договору є наслідком домовленості сторін. Доказів того, що договір ним підписано під впливом обману з боку лізингодавця позивач суду не надав.

За таких обставин колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що умови оскаржуваного договору є несправедливими, а також про те, що договір укладено внаслідок обману з боку продавця.

На цій підставі рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 травня 2015 року скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: