АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Побірченко Т.І., Шахової О.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: позивача ОСОБА_2

представника відповідача Барабой К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу;

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», поданою представником Грицик Анною Сергіївною

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 21 травня 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 21.05.2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_2 суму вкладу в розмірі 16 000,00 доларів США та нараховані відсотки в розмірі 268,40 доларів США, що разом складає 16 268,40 доларів США шляхом видачі їх готівкою одноразовою операцією, через касу банку, судові витрати в розмірі 2 415,45 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, Грицик А.С., діючи в інтересах ПАТ «Дельта Банк», подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув суму вкладу та нараховані відсотки в доларах США, оскільки відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні.

Окрім цього, виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті (п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). На підставі викладеного вище, у суду не було правових підстав у задоволенні позовних вимог в цій частині.

На виконання ст.ст. 526, 1058 ЦК України, п. 1.10 Договору банківського вкладу №005-28547-050514 від 05 травня 2014 року, а також положень самої позовної заяви та виписки з рахунку доданої до позовної заяви, 03 листопада 2014 року АТ «Дельта Банк» виконав свої зобов'язання за Договором банківського вкладу належним чином: зарахував на поточний рахунок Позивача № НОМЕР_1 суму вкладу та нараховані проценти. Таким чином, на виконання ст.ст. 598, 599 ЦК України, Договір банківського вкладу № 005-28547-050514 від 05 травня 2014 року припинився 03 листопада 2014 року, у зв'язку з його виконанням.

На порушення п.п. 4, 5 ст. 214 ЦПК України, суд не визначив яка правова норма підлягає застосуванню до зазначених правовідносин, не встановив, що Позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів.

Окрім цього, 12 червня 2015 року AT «Дельта Банк» було виплачено 1 Транш ОСОБА_2 в розмірі 200000,00 грн., на виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

В суді апеляційної інстанції представник відповідача Барабой К.М. підтримав подану апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в ній. Позивач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 травня 2014 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір Банківського вкладу (Депозиту) «Зростаючий», відповідно до умов якого позивач передав банку грошові кошти (розмістив вклад (депозит) в розмірі 16 000,00 доларів США строком на 14 днів, до 19.05.2014 року (п.1.3 Договору).

Згідно з n.l.4 Договору, процентна ставка по вкладу становить 8,4% річних.

Відповідно до п. 1.11. Договору у разі, якщо вкладник не витребує суму вкладу шляхом надання письмової заяви до закінчення операційного дня до відповідного відділення Банку останнього дня строку, встановленого в п.1.3 Договору, дія цього Договору вважається продовженою на той же самий строк на тих же самих умовах. При цьому, загальний термін продовження вкладу не може складати більше 12 (дванадцяти) періодів продовження.

Позивач не подавав заяв про витребування суми вкладу на протязі дії Договору, у зв'язку з чим, дія цього Договору продовжувалась на той же самий строк на тих же самих умовах 12 (дванадцять) періодів продовження.

Таким чином, 03.11.2014 року термін дії Договору №005-28547-050514 Банківського вкладу «Зростаючий», з урахуванням 12 періодів автоматичного продовження, закінчився, і позивач не бажав далі його продовжувати, чи укладати новий.

Станом на 14.11.2014 p., згідно з випискою Банку по рахунку клієнта за №201159- 2014/1114 за період з 05.05.2014 р. по 14.11.2014 року, загальна сума вкладу (депозиту), разом з відсотками, складала 16 268,40 дол. США., з яких основна сума вкладу - 16 000,00 дол. США, та нараховані відсотки - 268,40 дол. США .

Після закінчення дії Договору, позивач 12.11.2014 року, 13.11.2014 року, 14.11.2014 року, та 25.11.2014 року звертався до Банку з вимогою про виплату всієї суми вкладу, разом з нарахованими відсотками.

Проте, і на даний час сума вкладу (Депозиту), разом з нарахованими відсотками, позивачу банком не повернута. Вказані обставини підтверджуються наданими позивачем доказами внесення грошових коштів та випискою з рахунку, та відсутністю доказів від відповідача на спростування цих обставин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 N 516, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 29.12.2003 за N 1256/8577, затверджено Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, відповідно до пункту 1.1 якого вклад (депозит) - це грошові кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, або банківські метали, які банк прийняв від вкладника або які надійшли для вкладника на договірних засадах на визначений строк зберігання чи без зазначення такого строку (під процент або дохід в іншій формі) і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Частиною першою статті 1058 Цивільного кодексу України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно частини першої статті 1060 Цивільного кодексу України визначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу вклад (на першу вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною другою статті 1060 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Разом з тим, згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником зобов'язання не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Як свідчать надані матеріали, строк Банківського вкладу (Депозиту) «Зростаючий» №005-28547-050514 від 05.05.2014 року, закінчився 03.11.2014 року.

Неповернення банком належних позивачу коштів (депозит) в сумі 16 000,00 дол. США, а також нарахованих відсотків за його користуванням в сумі 268,40 дол. США, не дає позивачу можливості володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (грошовими коштами), що з боку Банку є грубим порушенням ст. 41 Конституції України, а також ст. 526, 530, 1058, 1061 Цивільного кодексу України.

У відповідності зі статтею 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Отже, обмежуючи право власності позивача не у випадках і в порядку, встановлених Законом, а посилаючись на положення підзаконного нормативно-правового акту, відповідач безпідставно порушує конституційні основоположні права позивача.

У справі Zolotаs проти Греції (N0 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди.

Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом.

Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави».

Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує також положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції.

У ст. 1 Протоколу N 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої Сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Аналогічне визначення депозиту міститься і у п. 1.1. Постанови Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року N 516 «Про затвердження Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 р.

Отже, чинним законодавством України визначено, що вклад може розміщуватись як в Національній валюті України (гривні), так і в іноземній валюті, в т.ч., як в даному випадку, в доларах США.

Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Під час розгляду цивільної справи N 6-140цс13, Верховний Суд України сформулював правову позицію від 25.12.2013 року, згідно з якою прийшов до висновку, відповідно до якого за змістом ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися їм на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). Однак, не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним. З наведеного випливає, що визначальним фактором, який підтверджує виконання банком обов'язку повернути вклад та нараховані проценти є не лише їх перерахунок на поточний рахунок, але й надання вкладнику реальної можливості розпорядитись цими коштами. У випадку, якщо такої можливості надано не буде, обов'язок банку по поверненню коштів вважається не виконаним.

Той факт, що банк 03.11.2014 року зарахував на поточний рахунок позивача № НОМЕР_1 суму вкладу та нараховані проценти, не свідчить про виконання банком своїх зобов'язань щодо повернення вкладу та нарахованих процентів, оскільки позивач на має реальної можливості розпорядитись цими коштами, а тому суд стягнув з банку саме депозитні кошти, які на теперішній час находяться на поточному рахунку позивача № НОМЕР_1.

Посилання відповідача на Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суд обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки порушення прав позивача виникло ще до віднесення банку до неплатоспроможних та введення тимчасової адміністрації. Та обставина, що 12.06.2015 року (як стверджує апелянт) ОСОБА_2 було виплачено 200 000 грн. на виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не свідчить про ухвалення судом незаконного рішення, оскільки це питання може бути врегульовано на стадії виконання рішення суду.

Висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу є обґрунтованими та підлягають задоволенню є вірним та таким, що відповідає вимогам закону та змісту вказаного договору.

Отже, твердження апелянта про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану представником Грицик АнноюСергіївною відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: