Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1133/15 Головуючий у 1 інстанції: Мінасов В.В.
2015 р. Суддя-доповідач: Савченко О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„05" березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства "Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" в особі представника Ткаченко Тетяни Миколаївни на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства "Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ДП "Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди.

У позові зазначала, що з 02.11.2004 року по 13.10.2014 року працювала у відповідача на посаді інженера першої категорії.

13 жовтня 2014 року була звільнення з посади за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України.

З листопада 2013 року заробітна плата їй не виплачувалась, при звільненні з роботи відповідач розрахунок з нею не провів.

Згідно довідки відповідача від 30.10.2014 року, сума невиплаченої заробітної плати становить 37 306 грн. 87 коп.

У зв'язку з невиплатою заробітної плати був порушений її звичайний устрій життя, вона позбавилась можливості нормального існування, проведення необхідним побутових витрат, має докладати додаткових зусиль для організації життя, що приводить до моральних та душевних страждань.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд стягнути з відповідача 37 306 грн. 87 коп. заборгованість по заробітній платі, 5 000 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди та стягнути судовий збір.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги, вказавши, що оскільки з моменту її звільнення минуло 64 дні, однак розрахунки з нею не проводились, на підставі ст.117 КЗпП України просила стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку у сумі 3112 гр. 32 коп., враховуючи, що середня заробітна плати за останні два календарних місяці до її звільнення складає 48 грн. 63 коп.

Таким чином, остаточно просила суд стягнути з відповідача загальну суму заборгованості у розмірі 40 419 грн. 19 коп., 5 000 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди, стягнути судовий збір.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у сумі 37 306 грн. 87 коп. без урахування податків і обов'язкових платежів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 3 112 грн. 32 коп. без урахування податків і обов'язкових платежів та 1 000 грн. моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства "Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" на користь держави судовий збір у розмірі 404 грн. 19 коп. за вимоги матеріального характеру та 243 грн. 60 коп. судового збору за вимоги нематеріального характеру.

В апеляційній скарзі ДП "Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" в особі представника Ткаченко Т.М., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди скасувати і ухвалити в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні зазначених вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляійну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працюючи на посаді інженера першої категорії, та була звільнена на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України наказом № 240 від 13.10.2014 року(а.с.2).

На день звільнення їй не була виплачена заробітна плата за період з листопада 2013 року всього у сумі 37306 грн. 87 коп.( а.с.5), станом на грудень 2014 року вказана заборгованість виплачена не була.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення.

Відповідно до ст. 117 ЦПК України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про стягнення на її користь середнього заробітку за затримку розрахнку, суд не визнав переконливими доводи відповідача щодо відсутності вини підприємства у невиплаті розрахунку.

Обгрунтовуючи відсутність вини у невиплаті колишньому працівникові ОСОБА_3 розрахункових коштів, відповідач посилався на те, що на виконання вимог ДПІ у Жовтневому райоі постановами державного виконавця Жовтневого ВДВС Запорізького МУЮ від 15.10.2014 року, а також від 11 листопада 2014 року на кошти підприємства був накладений арешт.

Судом встановлено, що постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Запорізького МУЮ від 15.10.2014 року на виконання рішення ДПІ у Жовтневому районі м. Запоріжжя від 25.03.2014 року про стягнення з ДП „Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" 38551 грн. 11 коп. було накладено арешт на кошти підприємства, що містяться на 15 банківських рахунках. Постановою державного виконавця від 07.11. 2014 року виконавче провадження з примусового виконання рішення від 25.03.2014 року було закінчено, накладений 15.10.2014 року на рахунки боржника арешт знятий(а.с.24-27).

Знову арешт на кошти відповідача, що містяться на 15 банківських рахунках, було накладено постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС Запорізького МУЮ від 11.11.2014 року у зв"язку з примусовим виконання вимоги ДПІ у Жовтневому районі від 03.07.2014 року про стягнення 546002 грн. 04 коп.(а.с. 28-29).

Оцінивши надані докази з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, суд дійшов висновку, що вказані обставини не можуть свідчити про відсутність вини работодавця у невиплаті ОСОБА_3 належних коштів при звільненні, а тому є підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Висновок суду є обгрунтованим, враховуючи, що за змістом ч.1 ст. 117 КЗпП України обов"язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, тобто у день звільнення.

ОСОБА_3 була звільнена 13.10.2014 року, отже до винесення державним виконавцем постанови від 15.10.2014 року про арешт коштів.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв"язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред"явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз"яснення цієї норми права надав і Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП у взаємозв"язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу.

Таким чином, посилання відповідача на існування у підприємства на день звільнення ОСОБА_3 значної кредиторської заборгованості у даному випадку не є достатньою правовою підставою для відмови у задоволенні вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку в порядку ст. 117 КЗпП України.

У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"( з відповідними змінами) роз"яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин(незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум...тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов"язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, встановивши факт тривалої невиплати ОСОБА_3 заробітної плати та непроведення з нею повного розрахунку, тобто порушення прав працівника у сфері оплати його праці, суд дійшов обгрунтованого висновку, що вказане порушення призвело до моральних страждань позивача, втрати нею нормальних життєвих зв"язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а тому є підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України.

Враховуючи те, що норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівника, посиланням відповідача на наявність складних обставин та на обумовлені ними причини невиплати заробітної плати та нездійснення розрахунку суд першої інстанції надав належну оцінку.

Розмір маральної шкоди визначений судом з урахуванням засад розумності та справедливості, а також з урахуванням обставин, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, та не є звищеним.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення в оскаржуваній частині.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" в особі представника Ткаченко Тетяни Миколаївни відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2014 року по даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: