Справа № 743/993/15-ц Провадження № 22-ц/795/1891/2015 Головуючий у I інстанції: Жовток Є. А.
Категорія: цивільна Доповідач: Кузюра Л. В.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Р І Ш Е Н Н Я
28 вересня 2015 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

Головуючого судді Кузюри Л.В.,

Суддів : Вінгаль В.М., Харечко Л.К.

При секретарі: Шкарупі Ю.В.

За участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 25 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Ріпкинського районного суду від 25 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобовязано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 здійснити розрахунок заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 за період з 01.08.2014 року по 31.12.2014 року та з 01.05.2015 року по 16.07.2015 року, виплатити заборгованість по заробітній платі за вказаний період виходячи з мінімального розміру заробітної плати, за виключенням обов`язкових відрахувань та розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив змінити судове рішення та відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що виплата заробітної плати мобілізованим фізичними особами-підприємцями за рахунок власного фонду оплати праці чинним законодавством не передбачена. Стверджував про те, що звертався до Управління праці і соціального захисту Деснянської районної у м. Чернігові ради із заявами про прийняття звітів про витрати на виплату заробітної плати працівнику, призваному на військову службу під час мобілізації на особливий період, однак останнім було прийнято рішення про відмову у компенсації його витрат та повернуто звіти.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та зміну рішення суду першої інстанції на підставі приписів ч.3 ст. 303 ЦПК України, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 17.06.2014 року було укладено трудовий договір, за умовами якого позивача було прийнято на роботу верстатником деревообробних верстатів з оплатою праці щомісячно в розмірі однієї мінімальної заробітної плати ( а.с. 4).

В період з 31 липня 2014 року по 16 липня 2015 року ОСОБА_1 перебував на військовій службі, будучи призваним до війська за частковою мобілізацією, що підтверджено довідкою військової частини (а.с.5).

З наявних у справі документів вбачається, що відповідачем фактично було виплачено заробітну плату позивачеві за червень-липень 2014 року, січень-квітень 2015 року, що підтверджено у справі відомостями на виплату заробітної плати з особистими підписами позивача (а.с.39-45).

В періоди з 01.08.2014 року по 31.12.2014 року та з 01.05.2015 року по 16.07.2015 року включно відповідачем заробітну плату позивачеві виплачено не було всупереч приписам ч.2 ст.39 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу, положеннями якої передбачено, що громадяни України, призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України.

За приписами ч.1 ст. 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Частиною 3 вказаної правової норми встановлено, що за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

З метою визначення механiзму виплати компенсації, Кабiнетом Мiнiстрiв України постановою вiд 04 березня 2015 року № 105 затверджено Порядок виплати компенсацiї пiдприємствам, установам, органiзацiям у межах середнього заробiтку працiвникiв, призваних на вiйськову службу за призовом пiд час мобiлiзацiї, на особливий перiод.

Водночас, постанова Кабiнету Мiнiстрiв України вiд 04 березня 2015 року № 105 , якою затверджено Порядок виплати компенсацiї пiдприємствам, установам, органiзацiям у межах середнього заробiтку працiвникiв, призваних на вiйськову службу за призовом пiд час мобiлiзацiї, на особливий перiод, є пiдзаконним нормативно-правовим актом, прийнятим на основi та вiдповiдно до статтi 119 КЗпП України i спрямована на виконання правових приписiв, що мiстяться в статтi 119 КЗпП України.

Відповідно, її змiст не може суперечити змiсту нормативно-правового акту вищої юридичної сили, яким є Кодекс законiв про працю України , зокрема й щодо дiї за колом осiб, на яких вiн поширюється, до того ж даний пiдзаконний нормативно-правовий акт не мiстить жодних застережень щодо його непоширення на фiзичних осiб пiдприємцiв та осiб, якi перебувають з ними в трудових вiдносинах.

Положеннями ст.3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Беручи до уваги, що ключовим посилом даної правової норми є регулювання нормами трудового законодавства трудових правовідносин усіх працівників, в тому числі тих, що працюють за трудовим договором з фізичними особами, та враховуючи приписи ст.2-1 КЗпП України, згідно якої держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Разом з тим, зобов`язавши відповідача ОСОБА_2 здійснити розрахунок заборгованості по заробітній платі та виплатити її за період з 01 серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року, з 01 травня 2015 року по 16 липня 2015 року, суд першої інстанції не взяв до уваги положення ст. 238 КЗпП України, якими передбачено, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, орган, який розглядає спір має винести рішення про виплату працівникові належних сум.

Обмежившись у судовому рішенні лише зобов`язанням відповідача нарахувати та виплатити позивачеві заробіток у трудовому спорі, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 11 ЦПК України, фактично змінив вимоги ОСОБА_1 , який просив стягнути заробітну плату.

Положеннями ч.3 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд не є обмеженим доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та резолютивна частина рішення сформульована в редакції, яка не містить конкретних висновків суду щодо суми заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача, апеляційний суд знаходить, що рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 25 серпня 2015 року підлягає зміні, шляхом формулювання другого та третього абзаців його резолютивної частини в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року, з 01 травня 2015 року по 16 липня 2015 року включно в сумі 9154 (девять тисяч сто п`ятдесят чотири) грн 65 коп., з утриманням при виплаті суми заборгованості всіх обов`язкових відрахувань.

Розрахунок заборгованості в наведеній сумі проведено апеляційним судом Чернігівської області виходячи періоду, протягом якого позивачеві не здійснювались виплати, з розміру мінімальної заробітної плати (1218 грн) та умов п.3 трудового договору між працівником і фізичною особою підприємцем, якими саме в такому розмірі було передбачено здійснення оплати праці ОСОБА_1 .

Керуючись ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.119 КЗпП України, ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 25 серпня 2015 року змінити, виклавши другий та третій абзаци його резолютивної частини в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року, з 01 травня 2015 року по 16 липня 2015 року включно в сумі 9154 (дев`ять тисяч сто п`ятдесят чотири) грн 65 коп., з утриманням при виплаті суми заборгованості всіх обов`язкових відрахувань.

В іншій частині рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 25 серпня 2015 року залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді :