Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Колодійчук В.М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 777 052 грн, що відповідає ринковій вартості 2/7 частин нежитлового будинковолодіння загальною площею 2 628,80 кв. м. у вигляді окремо розташованої будівлі літ. «Г», загальною площею 1 500,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а з ОСОБА_4 просив стягнути грошові кошти в розмірі 3 995 грн за договором поруки від 07 червня 2013 року.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 20 грудня 2003 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 15 тис. доларів США на придбання 2/7 частин нежилого приміщення АДРЕСА_1, площею 1 500,1 кв. м., зі строком повернення до 2009 року. На підтвердження позики ОСОБА_2 надав розписку, яка посвідчує передання йому відповідної грошової суми. Також, згідно зазначеної розписки, у випадку неповернення вказаної грошової суми у 2009 році ОСОБА_2 зобов'язався переоформити право власності на вищевказане нежитлове приміщення на ОСОБА_3 або членів його родини, чи повернути грошову суму, в розмірі ринкової вартості вищезазначеного приміщення. Крім того, позивач зазначає, що у зв'язку з неповерненням суми позики в 2009 році, позивач на підставі ст. 503 ЦК України звернувся до ОСОБА_2 з вимогою повернути грошову суму в розмірі ринкової вартості вищезазначеного нерухомого майна, але ОСОБА_2 відповідні грошові кошти не сплатив та свої зобов'язання за розпискою не виконав.

07 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 відповідає за виконання боргового зобов'язання солідарно з ОСОБА_2, з оплати боргу в розмірі, еквівалентному 500 доларів США, в тому числі і при виникненні у позичальника зобов'язання щодо переоформлення права власності на вищезазначене нежитлове приміщення на ОСОБА_3 або членів його родини, чи повернення грошової суми, що відповідає ринковій вартості цього приміщення.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача грошові кошти в розмірі 777 052 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 995 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 3 555 грн 70 коп.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 січня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено шляхом виключення із мотивувальної частини рішення посилання суду, як на підставу задоволення вимог про стягнення коштів, на норми ст. ст. 1047, 149, 1050 ЦК України. В іншій частині рішення районного суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до районного суду, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи у справі судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Змінюючи рішення районного суду в частині правових висновків про необхідність задоволення позовних вимог на підставі ст. ст. 1047, 149, 1050 ЦК України, апеляційний суд виходив з того, що дані норми права не застосовуються до правовідносин між сторонами спору і посилка суду на них є безпідставна. В іншій частині апеляційний суд погодився з висновками районного суду про обґрунтованість та доведеність позову.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи допущено порушення норм процесуального чи матеріального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень.

На підставі наведеного та керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України, суддя

у х в а л и в:

ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів відмовити.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.М. Колодійчук