Справа № 454/415/15 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/3998/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючий суддя: Шумська Н.Л.

судді: Струс Л.Б., Монастрецький Д.І.

секретар: Бадівська О.О.

особи, які беруть участь у справі: не з»явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ДП «Львіввугілля» на рішення Сокальського районно суду Львівської області від 06 квітня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ДП «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди заподіяної внаслідок отримання професійного захворювання, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сокальського районно суду Львівської області від 06 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ДП «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди заподіяної внаслідок отримання професійного захворювання задоволено частково; стягнуто з ДП «Львіввугілля» в користь ОСОБА_2 10 000 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обов»язків внаслідок професійного захворювання.

Рішення суду оскаржено ДП «Львіввугілля». В апеляційній скарзі зазначає, що судом не враховано в даному випадку, що вини шахти в тому, що позивач отримав профзахворювання немає, так як зі сторони власника не було вчинено ніяких протиправних дій, а також штучно не було створено шкідливих умов праці, які б спричинили профзахворювання. Факт спричинення моральної шкоди у зв»язку з профзахворюванням позивач підтверджує висновком МСЕК і вважає моральні страждання доведеними. Проте таке твердження є хибним. Довідка МСЕК про відсоток профзахворювання є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди і не підтверджує факту заподіяння моральної шкоди. Крім того, вказує, що позивач звернувся до суду в лютому 2015 року, після спливу строків позовної давності, наслідком якої відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України є відмова у позові, а тому просять застосувати позовну давність до даних правовідносин. Просить рішення Сокальського районно суду Львівської області від 06 квітня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у позові.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з»ясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарг, колегія суддів не знаходить підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення та залишає його без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 26.11.1981 р. по 08.05.1982 р., з 05.05.1984 р. по 15.04.1986 р., з 21.04.1986 р. по 13.03.1988 р., з 20.03.1988 р. по 25.11.1007 р. та з 05.02.2008 р. по 13.07.2010 р. працював на виробничих підрозділах ДП «Львівугілля», що стверджується копією трудової книжки.

Згідно з довідкою міжрайонної спеціалізованої профпаталогічної МСЕК серія ЛВА - 2 № 028824 від 13.08.2010 року ОСОБА_2 вперше встановлено третю групу інвалідності - внаслідок професійного захворювання та 30 % (тридцять) відсотків втрати професійної придатності.

Відповідно до довідки серія 10 ААА № 256847 від 26 вересня 2014 року виданої міжрайонною спеціалізованою профпаталогічною МСЕК позивачу повторно встановлено 60 % (шістдесят) відсотків втрати професійної придатності - внаслідок професійного захворювання на безтерміново.

Згідно з довідкою серії 10 ААВ № 706004 від 29.05.2014 року виданої міжрайонною спеціалізованою профпаталогічною МСЕК позивачу на безтерміново встановлено третю групу інвалідності - внаслідок професійного захворювання.

У зв»язку зі наявністю вказаного вище захворювання позивач ОСОБА_2 неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок історій хвороби.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що позивачеві заподіяна моральна шкода, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоровя, внаслідок професійного захворювання при виконанні своїх трудових обовязків, у звязку з якими йому було встановлено 30 % втрати працездатності, він не має можливості повноцінно працювати та для організації свого життя йому доводиться докладати додаткові зусилля.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно із ст.173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.п.1,2 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472, власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому внаслідок фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини, а умови праці не є причиною моральної шкоди.

Доказами вини власника можуть бути акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь який її розмір може мати суто умовний характер.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1997 року Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розяснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 237-1 КЗпП чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про те, що шкоду здоровю позивача було завдано в результаті його роботи в шкідливих умовах праці на підприємстві ДП Львіввугілля, що призвело до втрати ним нормальних життєвих звязків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, чим йому заподіяно моральну шкоду.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням норм ст. 23 ЦК України, ст.237-1 КЗпП України, розяснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 (з наступними змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, висновки суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди в повній мірі відповідають обставинам справи, є обґрунтованими, а тому, на думку судової колегії, є правильними.

Крім того, колегія суддів відкидає посилання апелянта ДП Львіввугілля про застосування тримісячного строку позовної давності, оскільки згідно із ст.268 ЦК України позовна давність не застосовується до вимог про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, тобто і на вимоги про відшкодування моральної шкоди, та вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав особи, якою є відшкодування моральної шкоди.

Висновки суду першої інстанції достатньо вмотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи. Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарг висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення суду не вбачає.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційні скарги і залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст.303, п.1ч.1ст.307, 308, п.1ч.1ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ДП «Львіввугілля» відхилити.

Рішення Сокальського районно суду Львівської області від 06 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й може бути оскаржена протягом 20-ти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Н.Л. Шумська

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_3