Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/1704/14-ц
Провадження № 2/553/19/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22.06.2015м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді - Новака Ю.Д.,

при секретарі - Каленіченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: КП "Житлово-експлуатаційна організація №2" про визнання майна особистою власністю, зміну договору найму та встановлення порядку користування квартирою,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2014 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В своєму позові ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1, встановити порядок користування квартирою між нею та ОСОБА_2 та стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості ? частини легкового автомобіля НОМЕР_1, який був придбаний під час шлюбу та проданий ОСОБА_2 після розірвання шлюбу.

Під час судового розгляду справи ОСОБА_1 збільшила свої позовні вимоги і просила суд ще стягнути на її користь з ОСОБА_2 і вартість ? частини легкового автомобіля НОМЕР_2 та автомобіля «Фіат Добло», державний номерний знак НОМЕР_1, які придбані подружжям під час шлюбу та продані ОСОБА_2 одноособово після розірвання шлюбу.

ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна, - квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю та визнання порядку користування цією квартирою, посилаючись на те, що вказана квартира була придбана ним під час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

До початку розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1 заявила клопотання щодо об'єднання цивільних справ за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: КП "Житлово-експлуатаційна організація №2" про визнання майна особистою власністю, зміну договору найму та встановлення порядку користування квартирою зазначивши, що позови пред'явлені до одних і тих осіб, які беруть участь у справі, а позовні вимоги є однорідними, тобто випливають з одних і тих же правовідносин, спрямовані на досягнення однієї і тієї ж мети, а також з метою процесуальної економії часу.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 12.06.2014 року було об'єднано цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя з цивільною справою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: КП "Житлово-експлуатаційна організація №2" про визнання майна особистою власністю, зміну договору найму та встановлення порядку користування квартирою.

Позивач - відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. В задоволенні позову ОСОБА_2 просили відмовити за безпідставністю.

Відповідач- позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Антипенко А.І. свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. В задоволенні позову ОСОБА_1 просили відмовити за безпідставністю.

Треті особи по справі в судове засідання не з»явилися будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи. Від представника КП «ЖЕО №2" до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без його участі.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, вважає позов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_2 такими, що підлягають до часткового задоволення за наступних обставин.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір.

Судом встановлено, що 10 листопада 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 04.11.2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Під час шлюбу в сім'ї сторін народилися діти: син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу неповнолітні діти залишились проживати разом з ОСОБА_1, а в подальшому на їх утримання з ОСОБА_2 рішенням Ленінського районного суду м.Полтави стягнуті аліменти.

Під час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2006 року був укладений на ім'я ОСОБА_2

Квартира чотирьохкімнатна, загальною площею 80, 3 кв.м, житловою площею 48,5 кв.м.

Також за час перебування у шлюбі подружжям був придбаний легковий автомобіль марки «Мітсубіші Оутлендер» 2.0, власником якого 30.07.2008 року був зареєстрований ОСОБА_2 та легковий автомобіль «Фіат Добло», власником якого 30.11.2012 року був зареєстрований ОСОБА_2, що підтверджується наявними у справі копіями реєстраційних карток ТЗ від 30.07.2008 року та від 30.11.2012 року. Сторонами в судовому засіданні не заперечувалось та не оспорювалася реєстрація права власності на квартиру та автомобілі на ім'я ОСОБА_2, оскільки, все майно, яке придбавалось сторонами за час перебування у шлюбі, придбавалось для сім'ї у спільну сумісну власність.

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане правило міститься і в ч.3 ст. 368 ЦК України. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Згідно ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Згідно п.п.23, 24, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерела і час його придбання. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Як вбачається з матеріалів справи істотних обставин справи які б впливали на думку суду щодо вирішення питання про збільшення частки ОСОБА_1 в спільному майні подружжя при розподілу його та відступу від рівності часток відсутні, відповідач ОСОБА_2 аліменти сплачує згідно рішення суду, заборгованості по аліментам немає, про що було надано докази в судовому засіданні, інших доказів на підтвердження даної позовної вимоги ОСОБА_1 суду не надано, а тому в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 щодо збільшення її частки при розподілі майна подружжя з ? до 3/4.

Аналізуючи та оцінюючи обставини справи, суд приходить до висновку, що зазначене вище майно сторін, а саме: квартира АДРЕСА_1, легковий автомобіль «Мітсубіші Оутлендер» 2.0, державний номерний знак НОМЕР_2, легковий автомобіль «Фіат Добло», державний номерний знак НОМЕР_1 були придбані сторонами за час перебування їх у шлюбі, на праві спільної сумісної власності, а тому являються об'єктами їх спільної сумісної власності.

ОСОБА_2 не надав суду доказів того, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за гроші, які належали йому особисто від продажу отриманого у спадщину незавершеного будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та приватизованої земельної ділянки площею 0,17 га в АДРЕСА_3 згідно договору купівлі-продажу від 12 вересня 2009 року. Зазначений договір підтверджує лише факт продажу ОСОБА_2 отриманого у спадщину нерухомого майна, однак не може бути підтвердженням в обґрунтування вимог ОСОБА_2 про віднесення квартири АДРЕСА_1 до майна особистої приватної власності ОСОБА_2, у зв'язку з чим у в цій частині заявленого ОСОБА_2 позові про віднесення квартири АДРЕСА_1 слід відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_2, заперечуючи проти позову ОСОБА_1 щодо визначення за нею права власності на частку придбаних у шлюбі і спільну сумісну власність двох легкових автомобілів, зазначених вище, пояснював, що автомобіль «Мітсубіші Оутлендер» 2.0 був проданий ним 05.10.2012 року, під час шлюбу був проданий ОСОБА_3 за 18000 доларів США по довіреності від 05.10.2012 року, про що він, ОСОБА_2, написав ОСОБА_3 розписку, і в подальшому придбав автомобіль «Фіат Діабло», який теж під час шлюбу продав ОСОБА_10, а гроші від продажу витрачав в інтересах сім'ї, а тому вважає, що указані легкові автомобілі не підлягають поділу.

Із наявних у справі реєстраційних карток ТЗ, які були витребувані судом за клопотанням ОСОБА_1 із органів УДАІ вбачається, що ОСОБА_2 30.07.2008 року був зареєстрований власником легкового автомобіля «Мітсубіші Оутлендер» 2.0, д.н.з. НОМЕР_2, який 11.12.2013 року був знятий з реєстрації для реалізації, а 08.02.2014 року на підставі довідки-рахунку №ВІА182303 від 05.02.2014 року на суму 120690 грн. був зареєстрований на ім'я власника ОСОБА_11, а отже фактично проданий ОСОБА_2 ОСОБА_11

Наведені письмові докази спростовують доводи ОСОБА_2 щодо продажу ним легкового автомобіля «Мітсубіші Оутлендер» 2.0 по довіреності від 05.10.2012 року на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4, із цих підстав суд не сприймає розписку ОСОБА_2 від 05.10.2012 року як доказ, що підтверджує факт продажу автомобіля 05.10.2012 року. Із реєстраційної картки тз від 30.11.2012 року вбачається, що за ОСОБА_2 був також зареєстрований легковий автомобіль «Фіат Добло», д.н.з. НОМЕР_1, який в подальшому на підставі довідки-рахунку №ВІА430025 від 27.05.2014 року на суму 72000 грн. був зареєстрований на ім'я власника ОСОБА_10, мешкання АДРЕСА_2.

Таким чином вбачається, що обидва легкових автомобіля, придбані під час шлюбу, були відчужені ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, коли сторони не підтримували сімейних стосунків, без згоди на те збоку дружини як співвласника спільного сумісного майна.

Згідно п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна» у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого подружжя і не в інтересах сім'ї і чи не на її потреби або проживав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічні підстави з вищезазначеного питання викладені і в постанові ВСУ від 8 квітня 2015 року та правових позиціях у справі № 6-7цс15 де зазначено, що відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Суд вважає, що вартість двох відчужених ОСОБА_2 легкових автомобілів спільної сумісної власності на загальну суму 192690 грн. (72000 +120690) згідно довідок-рахунків наявних в матеріалах справи та не оспорюваних учасниками судового процесу, слід враховувати при поділі як їх спальне майно, яке підлягає поділу.

Позивачка ОСОБА_1 згодна з вартістю відчужених ОСОБА_2 двох автомобілів, зазначених в довідках-рахунках і не заперечує проти отримання грошової компенсації за свою частку від ОСОБА_2

При визначенні розміру часток сторін у спільному майні суд виходить з того, що у відповідності до ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, а отже частка кожного визначається судом порівну - по ? частині за кожним із подружжя.

Суд не вбачає підстав для збільшення частини ОСОБА_1 у майні спільної сумісної власності з ? частини до ? частини (трьох четвертих), оскільки згідно ст.70 СК України збільшення частки можливе лише для того із подружжя, з ким проживають діти, а діти сторін на час розгляду судом справи проживають в одній квартирі з батьками - сторонами у справі. З цих підстав позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи №98-14 від 26.12.2014 року на розгляд суду запропоновані три варіанти порядку користування квартирою АДРЕСА_1 в частинах ? та ? для кожного.

Враховуючи конкретні обставини справи, наявність неприязних стосунків між сторонами та між батьками дітей і дітьми, а також те, що діти сторін фактично залишаються проживати з матір'ю, суд, беручи до уваги обставини справи, враховуючи фактичну ситуацію, яка склалась між сторонами по справі та інтереси неповнолітніх дітей, при встановленні сторонам варіанту користування квартирою вважає можливим встановити їм варіант №3 із запропонованих висновком судової будвіельно-технічної експертизи №98-14 від 26.12.2014 року, при якому в користування ОСОБА_1 виділяються: кімната «4» площею 16,90 м2, кімната «10» площею 12,6 м2, лоджія 2.0 м2 (на плані зафарбовано червоним кольором).

В користування ОСОБА_2 виділяються: вбудована шафа «5» площею 1,4 м2, кімната «6» площею 9,1 м2, кімната «11» площею 9,9 м2, лоджія 2,6 м2 (на плані зафарбовано синім кольором).

У спільному користуванні сторін залишаються: коридор «1» площею 9,3 м2, вбудована шафа «2», площею 0,4 м2, кухня «3» площею 9,1 м2, коридор «7» площею 3,4 м2, ванна «8» площею 2,6 м2, вбиральня «9» площею 1,0 м2.

Для виконання даного варіанту порядку користування необхідно закласти отвір між лоджіями, на місці віконного отвору улаштувати балконний отвір з віконним отвором в кімнаті «11» площею 9,9 м2 для виходу на лоджію площею 2,6 м2.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.15,16,30, 60, 209, 212,218 ЦПК України, ст. 218, 365,368 ЦК України, ст.ст.57,60,61,69,71 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про віднесення квартири АДРЕСА_1 до майна, що являється його особистою приватною власністю, зміну договору і визначення порядку користування квартирою - задовольнити частково.

Визнати об'єктами права спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти в сумі 192690 грн. від вартості відчужених ОСОБА_2 легкового автомобіля «Мітсубіші Оутлендер» 2.0, д.н.з. НОМЕР_2 та легкового автомобіля «Фіат Добло», д.н.з. НОМЕР_1.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 згідно з варіантом №3 (номер три) судової будівельно-технічної експертизи №98-14 від 26.12.2014 року та виділити в користування ОСОБА_1 кімнату - 4 площею 16,9 м2, кімнату - 10 площею 12,6 м2, лоджію 2,0 м2 (на плані зафарбовано червоним кольором).

Виділити в користування ОСОБА_2 вбудовану шафу - 5 площею 1,4 м2, кімнату - 6 площею 9,1 м2, кімнату - 11 площею 9,9 м2, лоджію площею 2,6 м2 (на плані зафарбовано синім кольором).

Зобов'язати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 закласти отвір між лоджіями.

Зобов'язати ОСОБА_2 в кімнаті - 11 площею 9,9 м2 на місці віконного отвору улаштувати балконні отвори з віконним отвором для виходу на лоджію площею 2,6 м2.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на ? частину грошових коштів від вартості відчужених ОСОБА_2 двох легкових автомобілів «Мітсубіші Оутлендер» 2.0, д.н.з. НОМЕР_2 та «Фіат Добло», д.н.з. НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 96345 грн. (дев'яносто шість тисяч триста сорок п'ять грн.) тобто ? частини грошових коштів від вартості відчужених автомобілів.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - відмовити.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави Ю. Д. Новак