АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7265/15 Головуючий 1 інст. - Бородіна Н.М.
Справа № 640/8849/15-ц
Категорія : договірні Доповідач - Черкасов В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Івах А.П., Кокоші В.В,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м.Харкова від 01 вересня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна про визнання частково недійсним правочину, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ПН ХМНО Вахрушева О.О. про визнання частково недійсним правочину.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_3 вказував, що 07 листопада 2014 року між ним та відповідачем був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого він отримав у ОСОБА_1 48 000 грн. зі строком повернення до 07 квітня 2015 року. 02 квітня 2015 року вказані грошові кошти ним були повернуті у повному обсязі. В пункті 7 договору позики зазначені наступна умови: «за прострочення виконання своїх зобов'язань позичальник повинен сплатити на користь позикодавця штраф (пеню) в розмірі 5% з усієї суми позики за кожень день прострочення починаючи з другого дня». ОСОБА_3 вважає недійсним вищевказаний пункт договору, оскільки він суперечить вимогами закону, бо обчислюючи пені слід виходити не з усієї суми позики, а від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання. Відповідач наполягає на виплаті йому незаконних виплат.

Тому, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним пункт 7 договору позики, укладений між ним та відповідачем 07 листопада 2014 року та стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати.

У судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позову, вказував, що розмір неустойки може бути визначений договором, а підписавши договір сторони підтвердили своє волевиявлення з усіх норм укладеного договору..

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 01 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним пункт 7 договору позики, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає на свободу договору, яка закріплена чинним законодавством, тому підстав для визнання недійсним пункту договору немає, оскільки розмір неустойки може бути визначений договором сторонами, волевиявлення сторін оформлено нотаріально посвідченим договором.

Сторони про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином причин неявки до суду не надали.

Неявка сторін, належно повідомлених про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що договір позики містить умову, яка передбачає нарахування пені не від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання, а від усієї суми позики, що суперечить положенню ч.3 ст. 549 ЦК України.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 07 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого останній надав позивачу грошові кошти у розмірі 48 000 грн. зі строком повернення не пізніше 07 квітня 2015 року, в порядку та строки, що передбачені договором (а.с.5).

Правовідносини, що стосуються позики, регулюються параграфом 1 глави 71 ЦК України.

Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним - якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Пунктом 7 договору позики встановлено, що за прострочення виконання своїх зобов'язань позичальник повинен сплатити на користь позикодавця штраф (пеню) в розмірі 5% з усієї суми позики за кожень день прострочення починаючи з другого дня.

Саме вищевказаний пункт позивач вважає недійсним через його невідповідність нормам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним.

Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Висновки суду першої інстанції спростовуються вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Матеріали справи свідчать, що зобов'язання за договором позики ОСОБА_3 виконаве, а саме 02 квітня 2015 року повернув ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 48 000 грн.., що сторонами не заперечується (а.с.6).

Відповідно до ст.ст. 6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, передбачивши пунктом 7 Договору позики штраф (пеню) в розмірі 5% з усієї суми позики за кожень день прострочення, сторони погодили цю умову, що підтверджується їх підписом.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Таким чином, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки умови договору позики не суперечать вимогам чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги підтверджуються матеріалами справи та вимогами чинного законодавства.

За таких обставин судова колегія відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати, відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 303 304, п.2ч.1ст.307, ст.309, 313,314,316,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 01 вересня 2015 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна про визнання частково недійсним правочину, - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: