Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Ковальчук Н.М., Максимчук З.М.

секретар судового засідання Коробчук А.М., за участю представників позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", ОСОБА_4 та її представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду від 22 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про захист прав споживача, відшкодування моральної шкоди та завданих збитків,

В С Т А Н О В И Л А :

16 березня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до Рівненського міського суду із позовною заявою, в якій вказувала, що 18 квітня 2008 року між нею та ТзОВ "Укрпромбанк" було укладено кредитний договір № 22-0121001/ФК-08, відповідно до якого їй було надано кредит, в розмірі 267000 грн., строком на 372 місяці, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11.8% річних.

Також, пунктом 1.6 цього кредитного договору було передбачено, що позичальник має сплатити комісію за отримання кредиту, в розмірі 1% від суми кредиту, а пунктом 1.7 було визначено, що останній також має сплачувати щомісячно комісію за управління кредитом, в розмірі 0.14 % від суми кредиту.

При цьому, здійснення погашення кредиту мало відбуватись згідно графіку, який в момент укладення договору був складений лише на перші два роки, а в наступні роки витрати за кредитом (подорожчання кредиту) мали розраховуватись аналогічно першим двом рокам і повинні були складати щорічно не більше, ніж за другий рік кредитування.

_______________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1758/2015 Головуючий у 1 інстанції : Бучко Т.М.

Доповідач : Григоренко М.П.

У зв'язку із процедурою ліквідації ТзОВ „Укрпромбанк", з 30.06.2010 року її кредитором стало АТ „Дельта Банк", про що вона дізналась в липні 2010 року із листа останнього.

В період з травня 2010 року по 2014 рік вона добросовісно здійснювала повернення кредиту в розмірах, який значно перевищував встановлені графіком платежі, але ПАТ „Дельта Банк" не доводило до її відома, які із сплачених нею щомісяця платежів були зараховані на погашення тіла кредиту, відсотків та комісії за управлінням кредиту.

Крім того, з 01 вересня 2010 року ПАТ „Дельта Банк" знизив їй відсоткову ставку по кредиту на 0.5 %, але нового графіку погашення кредиту не надав.

В жовтні 2014 року вона отримала ухвалу Рівненського міського суду про відкриття провадження у справі за позовом ПАТ „Дельта Банк" про стягнення із неї заборгованості за вищевказаним кредитним договором, без спроби останнього врегулювати всі спірні питання по цьому кредиту із позичальником у досудовому порядку, при тому, що заборгованість по кредиту жодним чином позивачем не була обґрунтована.

З огляду на те, що після переходу до ПАТ „Дельта Банк" прав кредитора за кредитним договором№ 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року, відповідач не підготував та не надав позичальнику графік платежів, без якого той не міг виконати свого обов'язку по оплаті наданої кредитної послуги, тому має місце прострочення кредитора виконання свої зобов'язань, в зв'язку із чим, ОСОБА_4 просила суд, на підставі ст. 610, 611, ч.1 та 4 ст. 613 ЦК України, зобов'язати ПАТ „Дельта Банк" зменшити вартість наданої кредитної послуги на нараховані відповідачем проценти за користування кредитом за період відсутності графіку платежів, тобто, з липня 2010 року по жовтень 2014 року, зарахувавши усі сплачені нею кошти за цей період, в сумі 108131 грн. 34 коп., в рахунок погашення тіла кредиту.

Вважаючи, що оскільки ТзОВ "Укрпромбанк" у пунктах 1.6., 1.7 кредитного договору передбачило сплату позичальником комісії за надання кредиту та комісію за управління кредитом, всупереч положенням ст. 1054 ЦК України, п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживача», п. 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженні Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, що свідчить про введення позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки і кінцевої загальної суми кредиту, а також, відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливість цих умов, тому позивач просила вищевказані пункти кредитного договору визнати недійсними із вказаних підстав та, на підставі ст. 230 ЦК України, зобов'язати ПАТ „Дельта Банк" повернути їй усі суми сплачених комісій у подвійному розмірі, що в загальному становить 63795 грн. 84 коп.

Також, ОСОБА_4 просила суд стягнути із відповідача на її користь 200000 грн., в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, яка їй була завдана внаслідок вищевказаних протиправних дій відповідача, а також у зв'язку із пред'явленням останнім до неї позову про стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором, що негативно вплинуло на стан її ділової репутації.

Рішенням Рівненського міського суду від 22 липня 2015 року позов ОСОБА_4 до ПАТ "Дельта Банк" про захист прав споживача, відшкодування моральної шкоди та завданих збитків - задовольнити частково.

Визнано недійсним п.1.6 та п.1.7 кредитного договору № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТзОВ "Укрпромбанк".

Стягнуто з ПАТ "Дельта Банк" на користь ОСОБА_4 кошти, сплачені на виконання недійсної частини кредитного договору, в сумі 31897,92 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ПАТ "Дельта Банк" покликається на його незаконність в частині задоволення позову, через порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Вказує, що 18.04.2008 року між ОСОБА_4 та ТзОВ "Український промисловий банк" було укладено кредитний договір № 22-0121001/ФК-08, відповідно до якого позичальнику було надано кредит в сумі 267600 грн. строком на 372 місяці з датою повернення до 17 квітня 2039 року, з цільовим призначенням - на придбання нерухомості. 18.04.2008 року між ОСОБА_4 та ТзОВ "Український промисловий банк" було укладено іпотечний договір № 22-0121001/Zфквіп-08, яким передбачено забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 22-0121001/ФК-08 від 18.04.2008 року придбаною за надані позичальнику кошти однокімнатною квартирою, що знаходиться за адресою м. Рівне, пр-т Миру, 23/3.

30.06.2010 року між ТзОВ „Укрпромбанк", АТ „Дельта Банк" та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку, відповідно до якого ТзОВ „Укрпромбанк" відступив, а АТ „Дельта Банк" набув права вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Місцевим судом визнано недійсними пункти кредитного договору, зокрема п.1.6., що передбачав сплату комісії 1% від суми кредиту за надання кредиту, та п.1.7. договору, що передбачав сплату комісії за управління кредитом в розмірі 0,14% від суми кредиту. Ухвалюючи рішення про стягнення всіх сплачених коштів по недійсних пунктах кредитного договору, судом не взято до уваги того, що із стягнутих 31897,92 грн. ОСОБА_4 для АТ „Дельта Банк" сплатила лише 18732 грн. Відповідно до п.1.6. кредитного договору позивачем сплачено для ТзОВ „Український промисловий банк" 2676 грн. комісії за надання кредиту, а п.1.7. - 10489,92 грн. комісії за управління кредитом, оскільки право вимоги за угодою відповідач набув лише з липня 2010 року, а суд фактично стягнув кошти з АТ „Дельта Банк", які були сплачені позивачем на користь іншої особи.

На день розгляду справи суд не з'ясував чи є ліквідованим ТзОВ „Укрпромбанк" та чи має він правонаступника, а також не вирішив питання щодо залучення до участі в справі ТзОВ „Укрпромбанк" чи його правонаступника.

Вважає, що при укладенні кредитного договору між ТзОВ „Укрпромбанк" та ОСОБА_4 пункти 1.6., 1.7. були в повній мірі дотримані всі законодавчо встановлені вимоги щодо дійсності даного правочину.

Суд не взяв до уваги, що відповідно до ч. 14 ст. 47 ЗУ „Про банки і банківську діяльність" банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Чинна на час укладення кредитного договору редакція статті 11 Закону України «Про захист прав споживача» не передбачала заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначені вказаного Закону.

Під час укладення кредитного договору позичальник був ознайомлений з усіма його умовами, які передбачали, зокрема, сплату банку щомісячної комісії за управління кредитом, та погодився з ними. Тобто на момент укладення кредитного договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 18 травня 2015 року було задоволено позов ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі і комісії.

При цьому, апеляційний суд не вважав, що вимоги ПАТ "Дельта Банк" про стягнення із ОСОБА_4 комісії, відповідно до п. 1.7 Договору, є безпідставними.

Крім того, Банк подавав заяву про відмову в позові через пропуск позивачем строку позовної давності, яка судом не була взята до уваги.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення, яким відмовити в повному обсязі у задоволенні позову.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 покликається на його незаконність в частині відмови у задоволенні позовних вимог, через порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Зазначає, що при укладенні кредитного договору і в процесі його виконання кредитодавцями не було підготовлено графік платежів на весь період кредитування. Враховуючи факт правонаступництва за договором відступлення права вимоги укладеного між відповідачем та ТзОВ „Укрпромбанк" відповідач не підготував та не надав графік платежів, без якого позичальник не міг виконати свого обов'язку по сплаті наданої кредитної послуги та не зобов'язаний сплачувати проценти за грошовим зобов'язанням за час відсутності графіку платежів (ст. 613 ЦК України).

Вважає, що в ході судового розгляду справи показаннями позивача, допитаного в якості свідка, було встановлено наявність завданої моральної шкоди позивачу внаслідок порушення її прав споживача з боку відповідача.

Просила скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ „Дельта Банк" щодо зобов'язання відповідача зменшити ціну наданої послуги з липня 2010 року по жовтень 2014 року (включно) на суму процентів, що передбачені договором та зобов'язання відповідача провести залік сплачених позивачем коштів у цей період в сумі 108131,34 грн. в якості погашення тіла кредиту без урахування передбачених договором процентів, зобов'язання відповідача відшкодувати позивачу збитки в подвійному розмірі та моральної шкоди, що завдані у зв'язку з вчиненням недійсного правочину та інших порушень прав споживача, а в решті рішення суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 покликається на незаконність рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, через порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зазначає, що сума відсотків, яку мав сплачувати позивач не була виокремлена та відома позивачу, в зв'язку із відсутністю графіка платежів, а тому вся сума коштів в погашення кредиту, сплачена позивачем, має бути зарахована до погашення тіла кредиту.

Вважає, що суд помилково ухвалив рішення про відмову в задоволенні вимоги про зменшення ціни наданої послуги, не врахувавши вимоги ч.4 ст. 11, п.11 ч.1 ст. 23 ЗУ „Про захист прав споживачів", п. 3.1. Постанови НБУ №168 від 10.05.2007р., ч.1,4 ст. 613 ЦК України.

Також вказує, що єдиною платою за користування кредитом, відповідно до ст. 1054 ЦК України, є тільки відсотки, інших платежів законом не передбачено.

Пунктами 1.6. та 1.7. кредитного договору Банк за весь період кредитування планував отримати значний дохід - 139366,08 грн. (більше половини тіла кредиту), тобто в діях Банку чітко вбачається умисел на введення в оману споживача кредитної послуги, адже дана сума є нічим іншим, як платою за користування кредитом, тобто прихованими відсотками.

Вважає, що позивачем доведено факт завдання моральної шкоди, а суд безпідставно відмовив у задоволенні даної вимоги.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач вказує на незаконність рішення суду в частині відмови в задоволенні позову. Зазначає, що сума відсотків, яку вона мала сплачувати не була виокремлена та відома їй через відсутність графіка платежів, а тому сплачена нею сума коштів в погашення кредиту має зарахуватися в погашення тіла кредиту. Єдиною платою за користування кредитом є відсотки. Банк приховав від неї інформацію про те, що не має права отримувати кошти передбачені пунктами 1.6, 1.7. кредитного договору, і планував за період кредитування отримати надприбуток -139366,08 грн., тому в діях банку є умисел на введення в оману споживача кредитної послуги.

Суд визнав умови кредитного договору недійсними, а тому у суду не було підстав для відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди. Вважає, що нею доведено факт заподіяння моральної шкоди з боку відповідача.

Просить скасувати рішення Рівненського міського суду від 22 липня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання відповідача зменшити ціну наданої послуги за період з липня 2010 року по жовтень 2014 року (включно) на суму процентів, що передбачені договором та зобов'язання відповідача провести залік сплачених позивачем коштів у цей період в сумі 108131,34 грн. в якості погашення тіла кредиту без урахування передбачених договором процентів, зобов'язання відповідача відшкодувати позивачу збитки в подвійному розмірі та моральної шкоди, що завдані у зв'язку з вчиненням недійсного правочину та інших порушень прав споживача та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В ході апеляційного розгляду справи позивач та його представники: ОСОБА_1 та ОСОБА_2, кожен окремо, підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, а апеляційну скаргу відповідача відхилити.

Представник відповідача підтримав свою апеляційну скаргу, яку просив задовольнити, а апеляційні скарги позивача та його представників відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ПАТ „Дельта Банк" підлягає задоволенню, а апеляційні скарги позивача та її представників підлягають відхиленню.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, щодо визнання недійсними пунктів 1.6, 1.7 кредитного договору № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року, суд першої інстанції, пославшись на положення ст. 215 ЦК України, ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками споживачу інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, дійшов висновку, що ці пункти містять несправедливі умови кредитування, оскільки в результаті виконання цих пунктів протягом 372 місяців позивач має сплатити відповідачу 139366.08 грн., що складає більше ніж половина суми отриманого споживачем кредиту і це свідчить про наявність істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін цього договору, на шкоду позивача.

Так як за 78 місяців позивач сплатила комісію за надання кредиту в сумі 2676 грн. та комісію за управління кредитом, в загальній сумі 29221 грн., що підтверджується відповідними копіями квитанцій та випискою ПАТ „Дельта Банк" по кредитному договору від 05 травня 2014 року, тому суд першої інстанції вирішив, що у зв'язку із визнанням судом недійсними пунктів 1.6, 1.7 кредитного договору № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року, відповідач має повернути ОСОБА_4 незаконно отриману комісію, в загальному розмірі 31897 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про зменшення вартості наданої кредитної послуги на суму нарахованих відповідачем процентів за користування кредитом за період відсутності графіка платежів та зарахування усіх сплачених нею коштів, в сумі 108131 грн. 34 коп., на погашення тіла кредиту, суд першої інстанції виходив із того, що ці вимоги є безпідставними, оскільки відсутність окремого графіка в період з 2010 по 2014 року жодним чином не завадило позивачу належним чином виконувати свої обов'язки за кредитним договором.

Щодо визнання пунктів 1.6, 1.7 кредитного договору недійсними з тих підстав, що при укладенні цього договору з боку ТзОВ „Укрпромбанк" мали місце дії по введенню позичальника в оману, а також щодо відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні позову за недоведеністю цих позовних вимог.

На переконання колегії суддів, висновки суду першої інстанції, що стосуються залишених без задоволення позовних вимог ОСОБА_4, відповідають фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам та ґрунтуються на законі.

Доводи апеляційних скарг позивача та її представників також не спростовують правильності цих висновків.

Статтею 613 ЦК України передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання.

Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Пунктом 1.1 кредитного договору № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року було передбачено, що ОСОБА_4 мала сплачувати платежі за цим договором відповідно до Графіка платежів, який є невід'ємною частиною цього Договору (Додаток № 1).

В додатку № 1 до вищевказаного договору міститься графік платежів на перших два роки, а також міститься примітка, що в наступні роки витрати за кредитом (подорожчання кредиту) розраховуються аналогічно першим двом рокам і повинні складати щорічно не більше, ніж за другий рік кредитування.

З цим додатком до кредитного договору позивач також була ознайомлена і на момент його підписання будь-яких зауважень з даного приводу не робила та не наполягала на виготовленні графіка на весь період кредиту, який становить 31 рік.

Крім того, в матеріалах справи міститься ксерокопія листа ПАТ „Дельта Банк" на ім'я ОСОБА_6, з якого вбачається, що останній надходила пропозиція Банку провести 05 липня 2010 року звірку по кредитному договору, тому твердження позивача про те, що відповідач ухилявся від надання їй необхідної інформації по кредитному договору спростовуються вказаним листом.

Як наголошує сам позивач у своїй позовній заяві, вона добросовісно виконувала свої зобов'язання до тієї пори, коли відповідач безпідставно звернувся до неї із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Із доданих до матеріалів справи судових рішень у справі за позовом ПАТ „Дельта Банк" до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року вбачається, що остання, заперечуючи проти задоволення вказаного договору, постійно наполягала на тому, що вона своєчасно і в повному обсязі здійснювала погашення кредиту.

На час розгляду даної цивільної справи апеляційним судом, це твердження позивача жодним судовим рішенням також не є спростованим, а тому, на розсуд колегії суддів, відсутні підстави вважати, що відсутність окремого графіка платежів по кредитному договору за період з 2010-2014 років унеможливило виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором з вини відповідача, внаслідок чого останній має бути позбавлений права на отримання процентів за користування кредитними коштами позичальником, шляхом зарахування їх в рахунок погашення тіла кредиту, відповідно до статті 613 ЦК України.

Не заслуговують на увагу твердження позивача та її представників з приводу того, що при укладенні кредитного договору з боку ТзОВ „Укрпромбанк" мали місце дії по введенню позичальника в оману, так як із умов кредитного договору чітко вбачається які саме платежі мав сплачувати останній у зв'язку із погашенням кредиту, їх періодичність та розмір, а з графіка платежів зазначена реальна процентна ставка по кредиту - 14.04 % і наведена загальна сума подорожчання кредиту за кожен рік окремо (а.с.15).

Підписуючи кредитний договір ОСОБА_4 підтвердила те, що вона належним чином ознайомилась із умовами договору, всі умови їй зрозумілі і вона погоджується їх виконувати (п. 7.1 Договору).

Твердження сторони позивача про те, що чинним на час укладення кредитного договору законодавством було заборонено встановлювати комісії за надання кредиту та обслуговування кредиту, і що при укладенні кредитного договору кредитодавцем була умисно прихована ця інформація від позичальника, не відповідає фактичним обставинам справи.

Пункт 3.6 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», на який посилається позивач та її представники і обґрунтування заявлених вимог, на час укладення кредитного договору дійсно передбачав, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

В той же час, в пункті 3.1 тих же Правил допускалось на той час встановлення Банком комісій за надання кредиту та його обслуговування при укладенні кредитних договорів.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що пункт 3.6 вищевказаних Правил розповсюджував свою дію і щодо комісій за надання кредиту та його обслуговування, оскільки про них у цьому пункті взагалі не згадується, а йде мова щодо інших платежів.

Рішення Рівненського міського суду від 22 липня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання недійсними п.п. 1.6, 1.7 кредитного договору № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року та стягнення збитків, на переконання колегії суддів, також не може бути залишено в силі, оскільки суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що умови кредитного договору, які містяться в цих пунктах, є несправедливими.

Наполягаючи на визнанні недійсними вищевказаних пунктів кредитного договору одночасно з підстав введення споживача в оману при укладенні договору та через несправедливість умов цього договору, позивач не врахував, що ці підстави є взаємовиключні і не можуть бути застосовані судом одночасно до одних і тих же спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно з правилами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Наполягаючи на несправедливості умов п.п. 1.6, 1.7 кредитного договору № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року, позивач та суд першої інстанції послались на ту обставину, що в результаті виконання цих пунктів протягом 372 місяців позивач має сплатити відповідачу 139366.08 грн., що складає більше ніж половину суми отриманого споживачем кредиту і це свідчить про наявність істотного дисбалансу прав та обов'язків на шкоду останнього.

Але, при цьому, поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що такий розмір комісії є наслідком тривалого користування позичальником кредитними коштами, що в даному випадку становить 31 рік, а не тому, що встановлений відсоток комісії за обслуговування кредитом є значним.

Отримавши кредит на такий великий строк, ОСОБА_4 мала можливість передбачати ту обставину, що чим довше вона буде користуватись кредитними коштами, то тим більшу плату за нього їй доведеться сплати і, підписавши кредитний договір, остання свідомо погодилась на такі умови.

Облікова ставка НБУ, яка є найнижчою процентною ставкою серед ставок НБУ, на час укладення кредитного договору № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року становила 10%, а вже з 30 квітня того ж року 12%.

На час звернення із позовом, коли, як вказує сама ОСОБА_4, позивачу стало відомо про порушення її прав, облікова ставка НБУ становила 30%, що більше ніж вдвічі перевищує реальну проценту ставку по кредитному договору № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року.

Приймаючи до уваги, що встановлення умов договору несправедливими, відповідно до вимог чинного законодавства, має визначатись у сукупності всіх наявних обставин та факторів, як по справі так і взагалі, відповідно до звичаїв ділового обороту та розумності, тому при вирішенні даної цивільної справи необхідно враховувати також те, що з моменту отримання ОСОБА_4 кредиту, який остання отримала під проценту ставку, яка була не набагато вища за облікову ставку НБУ, національна валюта України знецінилась в декілька разів, відбулось значне зростання цін на всі групи товарів, з одночасним падінням рівня життя в Україні, а тому, на розсуд колегії суддів, у позивача відсутні достатні підстави стверджувати, що умови п.п. 1.6, 1.7 кредитного договору № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року свідчать про наявність істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін цього договору, на шкоду споживача і тому є несправедливими.

Правова норма про те, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою, почала діяти лише із 16 жовтня 2001 року, після внесення відповідних змін та доповнень до Закону України „Про захист прав споживачів", але будь-які позовні вимоги про внесення змін до кредитного договору, в контексті вказаних змін та рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, позивач у встановленому порядку не заявляла.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання недійсними п.п. 1.6, 1.7 кредитного договору № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року, з підстав несправедливості умов договору, які містяться в цих пунктах, також має бути відмовлено, за недоведеністю.

Так як вимоги ОСОБА_4 про відшкодування завданої моральної шкоди є похідними від вимог про визнання недійсним п.п. 1.6, 1.7 кредитного договору № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року та зобов'язання зменшити ціну наданої послуги, які судом першої та апеляційної інстанції залишенні без задоволення у повному обсязі, тому підстави для скасування рішення Рівненського міського суду від 22 липня 2015 року в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди також відсутні.

Не може бути підставою для задоволення вимог ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди також і те, що, на думку останньої, відповідач безпідставно звернувся до неї із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, так як відповідно до чинного законодавства України кожна фізична та юридична особа має право звернутись до суду за захистом свого права, якщо вона вважає його порушеним і дане звернення не вважається поширенням неправдивих відомостей, що підривають ділову репутацію тієї особи, до якої цей позов пред'явлений.

Крім того, на час ухвалення рішення у даній справі апеляційним судом, відсутнє рішення суду, яке б набрало законної сили і ним було встановлено безпідставність позовних вимог ПАТ „Дельта Банк" до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" задовольнити .

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та представників позивача ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 22 липня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання недійсними п.п. 1.6, 1.7 кредитного договору № 22-0121001/ФК-08 від 18 квітня 2008 року та стягнення збитків скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову останній в задоволенні вказаних позовних вимог.

В решті оскаржуване рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави судовий збір, в розмірі 121 грн. 80 коп., від сплати якого відповідача було звільнено при подачі апеляційної скарги, на підставі п. 22 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.М. Ковальчук

З.М. Максимчук