АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1675/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Скрипник В. Ф.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоДемченка В. А.
суддівПодороги В. М. , Василенко Л. І.
при секретаріВолвенко А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 06 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ОСОБА_7, до ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором , -

в с т а н о в и л а :

Позивач Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк «Надра», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ОСОБА_7, звернулося до суду із позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 29.04.2008 року між ним та ОСОБА_8 укладений кредитний договір № 19/118/2008-980, за яким Банком надано грошові кошти у сумі 265000, 00 гривень, зі сплатою за користування кредитом відсотків з розрахунку 21,69 % річних, з кінцевим терміном погашення до 05.04.2018 року. Щомісячна сума мінімального необхідного платежу складає 5404,43 грн. Банком своє договірне зобов'язання щодо надання кредиту виконано у повному обсязі, що підтверджується меморіальним ордером № 33 від 29.04.2008 року.

03.12.2008 року між Банком та Позичальником укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, якою внесли зміни в Кредитний договір в частині зміни прізвища позичальника з ОСОБА_8 на ОСОБА_8 згідно свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_1 від 15.05.2008 р.

Забезпеченням кредитних зобов'язань Позичальника є: 1) іпотека нерухомого майна, яке належить ОСОБА_6, 2) порука ОСОБА_6, 3) Порука ОСОБА_9.

29.04.2008 року між Банком та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір № 19/118/2008-980, відповідно до якого в іпотеку Банку передано нерухоме майно, житловий будинок загальною площею 97,2 кв. м., житловою площею 73,4 кв.м., який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 На момент укладення договору іпотеки визначена сторонами вартість предмета іпотеки складала 389760 грн., що в еквіваленті при перерахуванні на долари США по офіційному курсу НБУ на день укладення договору складало 77180,20 дол. США.

29.04.2008 року між Банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед Банком за належне виконання Позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають із Кредитного договору.

29.04.2008 року між Банком та ОСОБА_12 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед Банком за належне виконання Позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають із Кредитного договору

03.12.2008 року між Банком та ОСОБА_12 укладено додаткову угоду № 2 до договору поруки від 29.04.2008 р., якою внесли зміни в договір поруки в частині зміни прізвища поручителя з ОСОБА_12 на ОСОБА_9 згідно свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_2 від 15.05.2008 р.

Позичальник порушує взяті на себе кредитні зобов'язання щодо дотримання графіку та суми повернення кредиту, що має наслідком виникнення заборгованість перед Банком, яка станом на 12.02.2015 року становить 219524,46 гривень та має наступну структуру: 1) заборгованість по кредиту - 176310,39 грн.; 2) заборгованість по відсоткам - 35303,50 грн.; 3) заборгованість по сплаті пені - 7910,57 грн.

Відповідно до укладених договорів поруки Поручителі та Позичальник відповідають перед Банком як солідарні боржники (пп. 1.2.), а Банк набуває право вимагати від Поручителів виконання зобов'язання, що витікає із кредитного договору при умові, якщо в установлений кредитним договором строк виконання Позичальником зобов'язання в цілому чи в будь - якій його частині не будуть виконанні, а також при умові обов'язкового направлення Поручителям повідомлення з вимогою виконати зобов'язання Позичальника. Поручитель зобов'язаний виконати взяті на себе зобов'язання за договором поруки не пізніше трьох банківських днів з моменту отримання повідомлення від Банку про невиконання позичальником зобов'язання і необхідності їх виконання поручителем (п.2.1., 2.2. договорів поруки).

У заявленому позові об'єднано в одне провадження позовні вимоги про звернення стягнення на належний Поручителю (Іпотекодавцю) предмет іпотеки та стягнення в солідарному порядку із Позичальника та Поручителів заборгованості за кредитними договорами. Пред'являючи вказані вимоги Позивач керувався тим, що грошові зобов'язання Позичальника перед Банком було забезпечено такими самостійними правочинами, як: 1) договір іпотеки укладений між Банком та майновим поручителем; 2) договори поруки укладені між Банком та Поручителями.

Згідно з частиною 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Як вбачається з частини 4 статті 78 Закону України «Про виконавче провадження» виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням.

Оскільки ОСОБА_6 має право на користування предметом іпотеки, у цій квартирі може зберігати своє особисте та спільне майно (домашніх тварин), а тому Позивач просив суд про його виселення із домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

На виконання вимог кредитного договору та договорів поруки, статей 35, 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК України Банком направлено кожному Відповідачу письмову вимогу про усунення порушення та дострокове погашення грошових зобов'язань, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, однак вони залишились проігнорованими.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 06 травня 2015 року позов задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором № 19/118/2008-980 від 29.04.2008 року, розраховану станом на 12.02.2015 року у розмірі 219524 (двісті дев'ятнадцять тисяч п'ятсот двадцять чотири ) грн. 46 коп.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_8 за кредитним договором № 19/118/2008-980 від 29.04.2008 року, розрахованої станом на 12.02.2015 року в розмірі 219 524 (двісті дев'ятнадцять тисяч п'ятсот двадцять чотири) гр. 46 коп. звернуто стягнення на житловий будинок загальною площею 97.2 кв.., житловою площею 73.4 кв. м., який знаходиться за адресою, АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічного акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» з укладанням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Надра» всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для реєстрації і продажу предмети іпотеки.

Початкову ціну продажу житлового будинку загальною площею 97.2 кв.м., житловою площею 73.4 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 встановлено за згодою між ОСОБА_6 та Публічним акціонерним товариством КБ «Надра», а у разі недосягнення згоди - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність .

Виселено ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3 року народження, ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_4 року народження, ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_5, з житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 які зареєстровані та проживають у вищевказаному будинку із зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного житлового будинку.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 2195 (дві тисячі сто дев'яносто п'ять) грн. судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на дане рішення, в якій просить рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТКБ «Надра», оскільки вважає його ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта по справі, інші сторони по справі, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду в засідання не з'явились, не повідомивши про причини неявки, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування в частині виселення відповідача та членів його сім'ї з наступних підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення не відповідає в частині виселення відповідача та членів його сім'ї.

Так, колегією за матеріалами справи встановлено, що 29.04.2008 року між позивачем та ОСОБА_8 укладений кредитний договір № 19/118/2008-980, за яким Банком надано грошові кошти у сумі 265000, 00 гривень, зі сплатою за користування кредитом відсотків з розрахунку 21,69 % річних, з кінцевим терміном погашення до 05.04.2018 року. Щомісячна сума мінімального необхідного платежу складає 5404,43 грн.(а.с.11-12) .

Банком своє договірне зобов'язання щодо надання кредиту виконано у повному обсязі, що підтверджується меморіальним ордером № 33 від 29.04.2008 року (а.с.23).

03.12.2008 року між Банком та Позичальником укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, якою внесли зміни в Кредитний договір в частині зміни прізвища позичальника з ОСОБА_8 на ОСОБА_8 згідно свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_1 від 15.05.2008 р.(а.с.13).

Забезпеченням кредитних зобов'язань Позичальника є: 1) іпотека нерухомого майна, яке належить ОСОБА_6, 2) порука ОСОБА_6, 3) Порука ОСОБА_9.

29.04.2008 року між Банком та ОСОБА_6 укладено іпотечний договір № 19/118/2008-980, відповідно до якого в іпотеку Банку передано нерухоме майно, житловий будинок загальною площею 97,2 кв. м., житловою площею 73,4 кв.м., який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 На момент укладення договору іпотеки визначена сторонами вартість предмета іпотеки складала 389760 грн., що в еквіваленті при перерахуванні на долари США по офіційному курсу НБУ на день укладення договору складало 77180,20 дол. США (а.с.17-18).

29.04.2008 року між Банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед Банком за належне виконання Позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають із Кредитного договору (а.с.14).

29.04.2008 року між Банком та ОСОБА_12 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед Банком за належне виконання Позичальником взятих на себе зобов'язань, що витікають із Кредитного договору (а.с.15).

03.12.2008 року між Банком та ОСОБА_12 укладено додаткову угоду № 2 до договору поруки від 29.04.2008 р., якою внесли зміни в договір поруки в частині зміни прізвища поручителя з ОСОБА_12 на ОСОБА_9 згідно свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_2 від 15.05.2008 р. (а.с.16).

Позичальник ОСОБА_8 порушив взяті на себе кредитні зобов'язання щодо дотримання графіку та суми повернення кредиту, що спричинило заборгованість перед позивачем за кредитною угодою, яка станом на 12.02.2015 року становить 219524,46 гривень, і складається із заборгованості по кредиту - 176310,39 грн., заборгованості по відсоткам - 35303,50 грн, заборгованості по сплаті пені - 7910,57 грн.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно зі ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом.

У разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України).

Солідарну відповідальність перед кредитором несуть і боржник, і поручитель, якщо інше не встановлено договором поруки відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України.

Як убачається з укладених договорів поруки, поручителі ОСОБА_6 та ОСОБА_9 несуть солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов грошового зобов'язання за кредитним договором.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Виходячи з положень ст.ст. 543, 554 ЦК України, згідно яких у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники за виконання зобов'язання. Поручителі відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 2. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012, № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", то договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов'язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов'язання та іншими умовами договорів.

Згідно роз'яснень, наданих у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

А тому, суд першої інстанції, встановивши факт невиконання боржником ОСОБА_8 зобов'язань по кредитному договору, прийшов до вірного висновку про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_8 та поручителів ОСОБА_6 і ОСОБА_9 у солідарному порядку в сумі 219524 грн.46 коп. та звернення стягнення на предмет іпотеки, нерухоме майно, що належить поручителю ОСОБА_6, оскільки відповідач ОСОБА_6 є поручителем по договору поруки, як солідарний боржник, та майновим поручителем одночасно за договором іпотеки нерухомого майна.

При цьому, установивши зазначені обставини та ухвалюючи рішення про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, житловий будинок, що належить поручителю ОСОБА_6, та виселення відповідачів - мешканців будинку, суд першої інстанції, застосував норму частини другої статті 109 ЖК України, ст.40 Закону «Про іпотеку» і виходив із наявності правових підстав для їх виселення без надання іншого житлового приміщення.

Проте, переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що за змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

А тому, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Дані висновки, також, узгоджуються і з правовою позицією Верховного Суду України винесеною у справі №6-39 цс15 від 18 березня 2015 року, відповідно до якої визначено, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Проте, суд першої інстанції не врахував вказаних положень норм матеріального права та встановивши, що житловий будинок, що є предметом іпотеки і належить на праві власності відповідачу поручителю ОСОБА_6, не був придбаний за рахунок кредитних коштів, отриманих позичальником ОСОБА_8, дійшов помилкового висновку про виселення мешканців жилого будинку без надання іншого житла.

А тому, зважаючи на викладені положення законодавства, матеріали справи, доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування в частині виселення відповідача та членів його сім'ї з ухваленням нового рішення у цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ОСОБА_7 про виселення ОСОБА_6 та членів його сім'ї, в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, оскільки ухвалене в цій частині з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду в частині стягнення заборгованості та зверненні стягнення на предмет іпотеки висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 06 травня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ОСОБА_7, до ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором , - в частині виселення ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, з житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким:

- відмовити Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Надра», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ОСОБА_7, у виселенні ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, з житлового будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_1

- в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :