1 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон України малолітньої дитини без згоди батька,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 9 грудня 2014 року,
в с т а н о в и л а:
У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон України малолітньої дитини без згоди батька.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу в них є донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з нею. Батько дитини постійної участі у вихованні доньки не приймає, матеріальну допомогу надає у недостатньому розмірі, та безпідставно чинить перешкоди у здійсненні позивачем заходів спрямованих на покращення здоров'я та духовного розвитку дитини, а саме: не надає у передбаченому законом порядку дозволу на виїзд дитини за кордон. Позивач має намір виїзджати з донькою за кордон у період літніх канікул на оздоровлення, а також мандрувати з дочкою для розширення світогляду та культурного розвитку останньої. Тому позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України малолітньої дитини без згоди батька.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 жовтня

2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу (згоди) батька ОСОБА_5, в період 2015 року на строк не більше двох місяців. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу (згоди) батька ОСОБА_5, в період 2016 року на строк не більше двох місяців. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу (згоди) батька ОСОБА_5, в період 2017 року на строк не більше двох місяців. Дозволено ОСОБА_4 без згоди батька дитини ОСОБА_5 оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 9 грудня

2014 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 9 грудня 2014 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 жовтня

2014 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами).

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від

27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли

16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов до висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Харківської області від 9 грудня 2014 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 9 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон України малолітньої дитини без згоди батька залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко