У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Оката Людмила Григорівна, про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що у 1999 році спільно з дружиною для сумісного проживання вирішили придбати житловий будинок у АДРЕСА_1. У 2001 році він знайшов такий будинок по АДРЕСА_1. Будинок придбавався за його особисті кошти, але вони вирішили оформити будинок на ОСОБА_4 - батька його дружини, оскільки йому як працівнику міліції повинна була бути виділена квартира від держави і, придбавши будинок на себе, він би не зміг отримати квартиру. При цьому тесть пообіцяв при першій його вимозі переоформити будинок на нього. 1 листопада 2001 року було оформлено договір купівлі-продажу, він передав продавцю, ОСОБА_6, 6 тис. доларів США і договір оформлено на відповідача. 7 травня 2013 року шлюб з дружиною, дочкою відповідача, за рішенням суду було розірвано, а в січні 2014 року відповідач звернувся до суду з позовом про його виселення, який рішенням суду від 11 березня 2014 року було задоволено, і з цього часу він вважав, що його право порушене, та потребує захисту.

Ураховуючи викладене, оскільки саме він був фактичним покупцем спірного будинку, позивач просив визнати договір купівлі-продажу житлового будинку від 1 листопада 2001 року в частині покупця недійсним, тобто удаваним, скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на будинок та визнати за ним право власності на житловий будинок з приватизованою земельною ділянкою, що розташований по АДРЕСА_1

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходив із того, що позивач не довів своїх позовних вимог, не був стороною договору і 13 років не оспорював своє право на будинок, при цьому у подальшому погодившись з рішенням суду про його виселення.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції по суті, проте змінив мотиви відмови в позові, зазначивши при цьому, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми ЦК УРСР. Також виходив із того, що позивач не довів удаваності договору купівлі-продажу будинку, оскільки для цього потрібно встановити умисел двох сторін договору, стороною якого він не був. Зазначив і про те, що позивач не довів, що гроші на придбання будинку належали саме йому і він придбавався для нього і його сім'ї. Крім того, позивач погодився з рішенням суду про його виселення, в якому визнав належність права власності на будинок за відповідачем.

Колегія суддів погоджується з висновком судів про відмову в позові.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судами установлено, що 1 листопада 2001 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_4 (покупець) і ОСОБА_6 (продавець). Згідно з умовами договору покупець придбав житловий будинок по АДРЕСА_1, сплативши за це обумовлені сторонами договору 6 тис. доларів США в еквіваленті національної валюти.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що цей будинок придбано ним за власні кошти для спільного проживання з дружиною і продавцю саме він передавав кошти. Проте вони вирішили оформити будинок на ОСОБА_4, батька його дружини, оскільки йому як працівнику міліції повинна була бути виділена квартира від держави і, придбавши будинок на себе, він би не зміг отримати квартиру. При цьому тесть пообіцяв при першій його вимозі переоформити будинок на нього. 7 травня 2013 року шлюб з дружиною, дочкою відповідача, за рішенням суду було розірвано, а в січні 2014 року відповідач звернувся до суду з позовом про його виселення, який рішенням суду від 11 березня 2014 року було задоволено, і з цього часу він вважав, що його право порушене, та потребує захисту.

Правовою підставою позову позивач зазначив норми ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що спірні правовідносини повинні регулюватися нормами ЦК УРСР, які діяли на час укладення договору купівлі-продажу (2001 рік), оскільки згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року).

Ураховуючи наведене та те, що підстави недійсності правочину мають визначатись на момент укладення договору, підлягають застосуванню норми ЦК УРСР. У зв'язку з цим доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Відповідно до ст. 58 ЦК УРСР, який був чинним на час укладення спірного договору купівлі-продажу, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що суди дійшли правильного висновку про те, що позивач не довів того, що саме за його грошові кошти і саме для нього купувався спірний будинок. Установлено, що він не вчиняв дій на користування будинком як своїм власним.

Так, після придбання житлового будинку позивач до нього не вселявся, технічний паспорт 25 жовтня 2001 року оформлено саме на відповідача (а.с. 87-88), позивач зареєстрований у ньому лише 15 жовтня 2007 року (а.с. 9), при цьому одночасно є наймачем квартири АДРЕСА_1, в якій має право на приватизацію (а.с. 19).

Крім того, колегія суддів бере до уваги і той факт, що рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2014 року, що набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_4 та йому усунено перешкоди у користуванні житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом виселення з нього позивача (а.с. 24-25).

У цьому рішенні, обставини якого є преюдиційними й такими, що не потребують доказуванню (ч. 3 ст. 61 ЦПК України), безспірно встановлено, що спірний будинок належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 1 листопада 2001 року, ОСОБА_3 має власне житло у квартирі АДРЕСА_1. При цьому ОСОБА_3 позов визнав і не заперечував проти його задоволення, рішення суду не оскаржував.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони не можуть оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Разом із тим колегія суддів звертає увагу на наступне.

Удаваним може бути визнано не весь правочин, а лише в частині когось з його учасників, якщо обов'язки покупця за договором купівлі-продажу виконав позивач і він скористався правами покупця.

У зв'язку цим висновки судів про те, що для визнання удаваності правочину потрібно встановлювати умисел обох сторін договору, є помилковим.

Проте, оскільки неправильне застосування судами зазначеного положення матеріального права не призвело до неправильного вирішення справи, а правильне по суті рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, то відповідно до ч. 2 ст. 337 ЦПК України судові рішення скасуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик