У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів:Леванчука А.О., Мазур Л.М., Парінової І.К., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Військової академії м. Одеса до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення без надання іншого приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Одеської області від 28 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Військова академія м. Одеси звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення без надання іншого житлового приміщення, посилаючись на те, що будівлі військового містечка АДРЕСА_1 у м. Одесі, є військовим майном, яке на даний час, заходиться на балансі та перебуває у відповідальній експлуатації Військової академії м. Одеса. Вказана будівля НОМЕР_1 переобладнана під тимчасове житло для проживання безквартирних військовослужбовців та членів їх сімей і використовується як гуртожиток.

У грудні 2003 року сім'ї військовослужбовця ОСОБА_9 було дозволено вселитися у кімнату НОМЕР_2 розташовану на другому поверсі цього гуртожитку. У жовтні 2005 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 було розірвано. Після розірвання шлюбу, оскільки спільне проживання між колишнім подружжям було неможливе, кімната НОМЕР_2 була розмежована на дві кімнати з відокремленим входом - у кімнаті НОМЕР_2 залишився проживати ОСОБА_9, а у кімнаті НОМЕР_3 - ОСОБА_6 та її син ОСОБА_7

Позивач вважав, що відсутні будь-які правові підстави для подальшого проживання відповідачів у займаному приміщені, а тому просив виселити ОСОБА_6 та ОСОБА_7 із кімнати НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 травня 2014 року в задоволенні позову Військової академії до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення без надання іншого житлового приміщення відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 січня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення у справі про задоволення позову Військової академії м. Одеси. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7 із кімнати АДРЕСА_1 у м. Одесі, без надання іншого житлового приміщення.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення не відповідають цим вимогам.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у рапорті від 31 жовтня 2003 року військовослужбовець ОСОБА_9 просив про забезпечення його житлом у гуртожитку у зв'язку з одруженням. За резолюцією начальника інституту від 27 грудня 2003 року сім'ї ОСОБА_9 було дозволено вселитися у туалетно-умивальну кімнату на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 м. Одесі (а. с. 9). На час вселення ОСОБА_9 з жовтня 2003 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 У жовтні 2005 року шлюб між ними було розірвано. Як вбачається із довідки від 20 серпня 2013 року № 74 ОСОБА_6, після розірвання шлюбу, та її син ОСОБА_7 з 2 серпня 2004 року проживають у квартирі АДРЕСА_1, у одній житловій кімнаті площею 16 кв. м.

Згідно з актом приймання (передачі) будинків, споруд та території військового містечка № 17, затвердженого заступником Міністра оборони України Бабенко А.Ф. 20 серпня 2013 року, будівля за генпланом АДРЕСА_1 передана в управління Військової академії м. Одеса.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що на час вселення відповідачів у будівлю НОМЕР_1, остання мала статус гуртожитку, який використовувався для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їхніх сімей. З підстав того, що відповідачі є колишніми членами сім'ї військовослужбовця, вони на підставі ст. 116 ЖК України та п. 44 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення, як особи які самоправно утримують житлове приміщення.

Перевіривши ці доводи позивача та надані на їх обґрунтування докази, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність доводів позивача щодо належності на час вселення та реєстрації відповідачів у 2004 році будівлі АДРЕСА_1 м. Одесі до гуртожитку. Разом з цим місцевий суд встановив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_11 більше десяти років мешкають у спірному приміщенні і своєчасно вносять оплату за надані комунальні послуги; іншого житла вони не мають.

Відмовляючи у виселенні відповідачів зі спірної кімнати у будинку НОМЕР_1, суд першої інстанції врахував тривалість проживання у ньому відповідачів, а також те, що на момент їх вселення дане приміщення не мало правового статусу гуртожитку; іншого житла вони не мають; згідно довідок ОСОБА_6 працює на посаді фельдшера автогосподарства ГУМВС України в Одеській області, за розпорядженням голови Малиновської районної адміністрації від 30 серпня 2007 року № 516/01-06 вона прийнята на квартирний облік складом дві особи; кімната НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_1 м. Одесі надавалася ОСОБА_9 саме у зв'язку з одруженням на ОСОБА_6; ОСОБА_9 до теперішнього часу проживає у даній кімнаті, питання про його виселення не ставиться, а сам він не ініціює виселення відповідачів з частини кімнати наданої йому як військовослужбовцю. Також при ухваленні рішення, суд прийняв до уваги в якості доказу квитанції надані відповідачем, які свідчать про згоду позивача на отримання витрат на комунальні послуги від відповідача.

Апеляційний суд не погодився з таким висновком суду першої інстанції і вважав, що наявні підстави для задоволення позову Військової академії м. Одеса, оскільки місцевим судом було залишено поза увагою, що відповідно до індивідуальної картки обліку будівлі (а.с.58), будівля НОМЕР_1, в якій розташована спірна кімната і в якій зареєстровані і мешкають відповідачі є гуртожитком, а відповідно до ст. 129 ЖК України єдиною підставою для вселення в нього є спеціальний ордер, який у відповідачів відсутній.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна, оскільки вирішуючи даний спір суди першої та апеляційної інстанцій неповно з'ясували всі обставини у справі.

Згідно із ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до п. 5.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України 30 листопада 2011 року № 737, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337, під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки, казарми та інші будівлі, які мають бути зареєстровані у виконавчому органі сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад або районній державній адміністрації.

У постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року, у справі № 6-6цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, зазначено, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з'ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів; чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санітарно-епідеміологічної станції на його заселення як гуртожитку; чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК України та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян; чи є штати для обслуговування гуртожитку; як оплачується проживання тощо.

У даній справі, судами встановлено, що спір виник з приводу виселення відповідачів із приміщення, яке розташоване у будівлі НОМЕР_1, однак ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції, у порушення вищезазначених вимог не перевірили правовий статус будинку, в якому знаходиться спірне приміщення, не встановили, чи даний будинок зареєстрований у виконавчому комітеті відповідної міської ради як гуртожиток, та виходячи із цього не визначилися із статусом приміщення, в якому мешкають відповідачі - туалетно-умивальна кімната, кімната, чи квартира НОМЕР_3, як зазначено у довідці від 20 серпня 2013 року (а. с. 6).

Посилання позивача на підтвердження статусу будівлі як гуртожитку на штатний розпис комендантської дільниці військового містечка № 17 Військової академії м. Одеса на 2013 рік не є достатнім і беззаперечним доказом для визначення статусу спірного будинку як гуртожитку, так само як і відомості зазначені у індивідуальній картці обліку будівлі, які передчасно були прийняті апеляційним судом в якості такого доказу.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору і ці порушення були допущені як місцевим судом, так і апеляційним судом, то рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 28 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур І.К. Парінова

Т.О. Писана