Провадження №22-ц/784/317/15 Суддя суду 1 інстанції - Черенкова Н.П.
Категорія 48 Доповідач апеляційного суду - Шолох З.Л.
Рішення

Іменем України

7 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання - Романенко Ю.О.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_4,

- відповідача ОСОБА_5 та його представників - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014 року у справі за

позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: публічне акціонерне товариство «Альфа Банк», публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку у спільному майні та виділення його в натурі,

встановила:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на частку у спільному майні та виділення майна в натурі.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги, позивачка вказувала, що відповідач після розірвання свого першого шлюбу з квітня 2006 року став проживати з нею однією сім'єю у належній їй квартирі, з цього часу вони мали сумісний сімейний бюджет та вели спільне господарство.

За час сумісного проживання за спільні кошти у 2007 році придбали транспортні засоби, які зареєстровані за відповідачем, а саме:

- 4 грудня 2007 року - автобус -D марки «IKARUS» НОМЕР_1, вартістю 283 330 грн.;

- 3 жовтня 2007 року - автобус марки «YOUYI» НОМЕР_2, вартістю 431 254 грн.;

- 26 вересня 2007 року - автобус-D, марки «IKARUS-250» НОМЕР_3, вартістю 48 000 грн.

При цьому, автобус -D марки «IKARUS» НОМЕР_1, а також автобус марки «YOUYI» НОМЕР_2 придбавались, у тому числі, і за кредитні кошти отримані відповідачем у різних банках, повернення яких здійснювалось за рахунок спільних коштів сімейного бюджету. Зазначені транспортні засоби відповідач використовує в своїй підприємницькій діяльності.

29 квітня 2010 року вони зареєстрували шлюб, дітей від шлюбних відносин немає, однак шлюбні відносини та ведення спільного господарства припинено 12 серпня 2013 року, а шлюб розірвано у грудні 2013 року.

Крім того, позивачка вказувала, що 8 червня 2011 року (після укладення шлюбу з відповідачем) на її ім'я був придбаний легковий автомобіль «HYUNDAI ACCENT», номер НОМЕР_4, вартістю 81 749 грн., який залишився у її користуванні. Він придбаний за кредитні кошти, отримані нею за кредитним договором, укладеним з ПАТ «Укрсоцбанк» 10 червня 2011 року строком до 9 червня 2016 року.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила встановити факт проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу в період з 4 квітня 2006 року по 29 квітня 2010 року. Визнати все зазначене майно їх спільною сумісною власністю, а також виходячи із рівності часток, провести поділ усього набутого майна в натурі, виділивши їй майно на загальну суму 413 079 грн., зокрема:

- автобус -D марки «IKARUS» НОМЕР_1, вартістю 283 330 грн.;

- автобус-D, марки «IKARUS-250» НОМЕР_3, вартістю 48 000 грн.

- легковий автомобіль «HYUNDAI ACCENT», НОМЕР_4, вартістю 81 749 грн.

Інше зазначене майно - залишити у власності відповідача, стягнувши з нього на її користь 9 087 грн. різниці у вартості поділеного майна.

При цьому вартість спірного майна визначена позивачкою на власний розсуд.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що до реєстрації шлюбу з позивачкою сімейних стосунків не підтримував та спільного господарства не вів. Він є приватним підприємцем з 1998 року у сфері пасажирських перевезень, зазначені автобуси придбані ним за рахунок власних коштів до шлюбу з позивачкою для здійснення підприємницької діяльності.

Ухвалою Центрального районного суду м.. Миколаєва від 8 вересня 2014 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучені публічне акціонерне товариство «Альфа Банк» та публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль».

Ухвалою того ж суду від 10 грудня 2014 року задоволена заява ОСОБА_3 про залишення без розгляду її позовних вимог до ОСОБА_5 в частині стягнення грошових коштів за договором позики.

Ухвалою того ж суду від 10 грудня 2014 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна спільного сумісного майна подружжя.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за позивачкою та відповідачем право власності за кожним на ? частку легкового автомобіля «HYUNDAI ACCENT», державний номер НОМЕР_4. Відмовлено у задоволенні інших позовних вимог. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі позивачка посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просила його скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність та обгрунтованість рішення районного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність позивачкою факту спільного проживання з відповідачем однією сім'єю до реєстрації їх шлюбу, тобто до 29 квітня 2010 року, а тому виходив з того, що положення ст. 74 СК України не поширюються на правовідносини сторін.

Водночас, суд вважав, що майно придбане в період шлюбу є спільним сумісним майном подружжя, де частки сторін є рівними. При цьому виходив з того, що поділу в рівних частках підлягає лише легковий автомобіль, придбаний на ім'я позивачки. Між тим, повністю з останнім висновком суду колегія не може погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, якою врегульовано право спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-148 цс/12, яка є обов'язковою для застосування у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2010 року, від шлюбних відносин дітей не мають.

ОСОБА_5 в період з 1981 року по 4 квітня 2006 року перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою (а.с. 45 т.1).

Шлюбні відносини та ведення спільного господарства між сторонами припинено 12 серпня 2013 року, а шлюб розірвано у грудні 2013 року ( а.с. 5, 211 т.1).

ОСОБА_5 займається підприємницькою діяльністю у сфері пасажирських перевезень. З 28 вересня 1998 року він зареєстрований як фізична особа -підприємець та має дозволи на право обслуговування пасажирів на автобусних маршрутах у міжобласному сполученні (а.с. 75-78, 156-164 т. 1). Для здійснення підприємницької діяльності відповідач використовує належні йому на праві власності транспортні засоби (автобуси).

Згідно довідки УДАІ УМВС України в Миколаївській області від 12 жовтня 2013 року за ним на праві власності зареєстровано 6 автобусів, які придбані протягом 1992-2007 років для здійснення підприємницької діяльності (а.с. 165-166 т.1).

Позивачка підприємницькою діяльністю не займалась, однак постійно з 2003 року працювала на посаді фінансового директора - головного бухгалтера ТОВ «Турбосервіс» м. Миколаєва (а.с. 270-271 т. 1). Зі слів відповідача позивачка з часу реєстрації шлюбу допомагала йому у веденні бухгалтерської документації (звітності) приватного -підприємця.

8 червня 2011 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, на ім'я позивачки сторонами придбаний легковий автомобіль «HYUNDAI ACCENT», номер НОМЕР_4, вартістю 107 900 грн., який знаходиться у її користуванні. На придбання автомобіля витрачені спільні кошти подружжя в сумі 21 980 грн., а також 85 920 грн. коштів, отриманих в кредит за кредитним договором, укладеним між позивачкою та ПАТ «Укрсоцбанк» 10 червня 2011 року строком до 9 червня 2016 року. Кредитне зобов'язання не припинено, автомобіль перебуває у заставі ПАТ «Укрсоцбанк». З часу припинення сімейних відносин, тобто з 12 серпня 2013 року, позивачка самостійно, без участі відповідача, продовжує виконувати кредитне зобов'язання (а.с. 15, 41-42, 269 т. 1, а.с. 25 т.2).

Відповідач не заперечував проти отримання грошової компенсації за свою частку в порядку поділу вказаного автомобіля з подальшим виконанням кредитного зобов'язання особисто позивачкою.

Тому висновок суду першої інстанції про визнання за кожним із них права власності на ? частку вказаного автомобіля є помилковим, оскільки з урахуванням конкретних обставин їх частки у праві власності не є рівними, а відповідач згоден на отримання грошової компенсації за належну йому частку у цьому рухомому майні.

Враховуючи викладене, а також те, що для придбання автомобіля витрачена частина спільних грошових коштів подружжя, а також і кошти отримані в кредит, грошова компенсація на користь відповідача за вказаний автомобіль становитиме 40 217 грн.

При цьому колегія виходить із такого розрахунку: 107 900 грн. (загальна вартість автомобіля на час його придбання, із яких: 85 920 грн. ( кредитні кошти ) та 21 980 грн. (частина коштів подружжя на придбання автомобіля), де ? частка становить = 10 990 грн. (21 980 : 2 = 10 990 грн.).

За період з 8 червня 2011 року по 12 серпня 2013 року виплачено разом на погашення кредитного зобов'язання 58 453 грн. (із яких: 37 232 грн. тіло кредиту та 21 221 грн. сплачені проценти), де ? частка становить 29 227 грн. (58 453 грн. : 2 = 29 226 грн.). Отже, сума компенсації на користь відповідача становитиме: 10 990 грн. + 29 227 грн. = 40 217 грн. Обов'язок виконати кредитне (боргове) зобов'язання залишається за ОСОБА_3

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що в період шлюбу з 29 квітня 2010 року по 12 серпня 2013 року (припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства) за рахунок коштів сімейного бюджету здійснювалося погашення кредитного (боргового) зобов'язання відповідача, в зв'язку з придбанням ним двох автобусів, які знаходяться у його власності. Тобто відбулося істотне збільшення вартості майна, яке знаходиться у власності відповідача, за рахунок грошових коштів спільного сімейного бюджету. В зв'язку з викладеним та на підставі ч. 1 ст. 62 СК України, позивачка має право на грошову компенсацію ? частки грошових коштів внесених на погашення кредитної заборгованості, яка виникла у відповідача у зв'язку з придбанням цих транспортних засобів.

При цьому відповідач не довів належними та допустимими доказами того, що погашення кредитних коштів в цей період здійснювалося не за рахунок коштів спільного сімейного бюджету. Тоді як тягар доведення цього факту у такому випадку лежить саме на ньому.

Наявні у справі довідки Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області підтверджують показники звітності відповідача щодо загального обсягу (валового доходу) його виручки як фізичної особи -підприємця в період здійснення декларування, який знаходиться на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок), однак відсутні докази щодо його фактичних прибутків (а.с. 156-164 т. 1).

На зазначене не звернув уваги суд першої інстанції.

Так, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 3 жовтня 2007 року ОСОБА_5 купив автобус марки «YOUYI» НОМЕР_2 (а.с. 14 т.1).

Для його придбання відповідач, як фізична особа - підприємець, 3 жовтня 2007 року уклав з відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (перейменоване в подальшому в публічне акціонерне товариство) кредитний договір, за умовами якого отримав 355 075 грн. кредитних коштів строком до 2 жовтня 2014 року (а.с. 28-33). Вказане кредитне зобов'язання не виконано. За період з 1 травня 2010 року по 12 серпня 2013 року за рахунок сімейного бюджету сплачено 128 344, 49 грн. по тілу кредиту та 102 972,51 грн. на погашення відсотків, а всього 231 317 грн., із яких ? частка в сумі 115 658 грн. підлягає компенсації на користь позивачки (а.с. 51-56 т.2).

За відповідачем також 4 грудня 2007 року зареєстрований автобус -D марки «IKARUS» НОМЕР_1 (а.с. 12 т.1).

На його придбання відповідач (як фізична особа) 4 грудня 2007 року отримав кредит, уклавши із закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» кредитний договір, за умовами якого отримав 176 800 грн. кредитних коштів строком до 20 листопада 2014 року (а.с. 17-27 т.1).

Вказане кредитне зобов'язання виконано. За період з 1 травня 2010 року по 12 серпня 2013 року за рахунок сімейного бюджету сплачено на його погашення 180 986,44 грн. (121 290,12 грн. по тілу кредиту + 59 696,32 грн. на погашення відсотків), із яких ? частка в сумі 90 493 грн. підлягає компенсації на користь позивачки (а.с. 49 т.2).

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_3 щодо встановлення факту проживання однією сім'єю з відповідачем, без реєстрації шлюбу, в період з 4 квітня 2006 року по 29 квітня 2010 року (час реєстрації шлюбу) та визнання за нею права власності на ? частку майна, набутого за час спільного проживання у цей період.

Колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Суд вірно виходив з положень ст. 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Сім'я як соціальна група складається з людей, що здійснюють свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей тощо.

Вимогами ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, обґрунтовуючи ці позовні вимоги, позивачка вказувала, що з квітня 2006 року по 27 квітня 2012 року проживала разом із відповідачем однією сім'єю у належній їй квартирі АДРЕСА_1 Разом з ними проживав і її брат ОСОБА_9

Зазначене підтверджувала Актом від 16 жовтня 2013 року, складеним сусідами, підпис яких завірено начальником ЖЕК № 16 (а.с. 213 т.1).

Допитані в якості свідків сусіди по квартирі та подруги позивачки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, а також і знайомі її брата ОСОБА_9 - ОСОБА_15 та ОСОБА_16 підтверджували факт спільного проживання сторін за вказаною адресою з 2006 року по 27 грудня 2012 року, а також зазначали, що вони сприймали їх як подружжя.

На фотографіях, наданих позивачкою для огляду, зафіксовано моменти спільного відпочинку сторін в публічних місцях разом з іншими особами, а також без відображення конкретної дати проведення фотозйомки.

Крім того, укладаючи 4 грудня 2007 року кредитний договір із закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» для отримання коштів для придбання автобуса -D марки «IKARUS» НОМЕР_1, відповідач в додатку до нього (графік погашення), а також у договорі застави транспортного засобу зазначив своє фактичне місце проживання у її квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 18-25). Вона ж виступила його поручителем за цим кредитним договором, уклавши договір поруки з банком 4 грудня 2007 року (а.с.26 т. 2).

Зазначені докази позивачка вважала достатніми та належними для підтвердження факту проживання однією сім'єю з відповідачем, без реєстрації шлюбу.

Водночас із матеріалів справи вбачається, що позивачка змінювала реєстрацію місця свого проживання. Зокрема, в період з листопада 1995 року по 31 жовтня 2008 року вона була зареєстрована в АДРЕСА_2; в період з 4 листопада 2008 року по 26 грудня 2012 року - в квартирі АДРЕСА_1, а з 15 лютого 2013 року і на час розгляду справи судом - у квартирі АДРЕСА_3 (а.с. 43-44 т.1).

Заперечуючи проти цих позовних вимог відповідач вказував, що до реєстрації шлюбу підтримував дружні, а не сімейні, стосунки з позивачкою й лише після реєстрації шлюбу певний період часу проживав у належній їй квартирі АДРЕСА_1, проте постійно з 1997 року зареєстрований у належному йому будинку АДРЕСА_4 (а.с. 45 т. 1).

При цьому посилався й на те, що його підприємницька діяльність носить роз'їзний характер роботи, оскільки він особисто здійснює пасажирські перевезення, тому в період з березня 2006 року по березень 2010 року (після розірвання першого шлюбу) переважно проживав в с. Котляреве Жовтневого району у своєї матері. Зазначене підтверджував довідками Котляревської сільської ради (а.с. 170-174 т. 1) .

До того ж, вказував, що позивачка добровільно виступила його поручителем за вказаним кредитним договором й не заперечувала проти зазначення ним у договорі застави транспортного засобу її місця реєстрації.

За змістом ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є приміщення, де вона проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Оцінюючи надані сторонами докази у своїй сукупності, суд першої інстанції вважав їх недостатніми для визнання того, що між сторонами склалися усталені відносини притаманні подружжю, тому відмовив у задоволенні цих позовних вимог за їх недоведеністю.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Докази оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 57-59, 62, 64, 212 ЦПК України і колегія суддів не вбачає підстав для їх переоцінки.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги про достатність таких доказів є помилковими.

За такого, рішення районного суду слід змінити в частині вирішених позовних вимог на підставі п. 3 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2014 року змінити.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на легковий автомобіль «HYUNDAI ACCENT», державний номер НОМЕР_4, 2011 року випуску, вартістю 107 900 грн., який перебуває в заставі публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на підставі договору застави, укладеного з ОСОБА_3 10 червня 2011 року. Залишити за ОСОБА_3 обов'язок виконати боргове зобов'язання за кредитним договором № 640АІ1, укладеним 10 червня 2011 року між нею та публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» на придбання вказаного транспортного засобу.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 ? частку грошових коштів в сумі 40 217 грн., сплачених за легковий автомобіль «HYUNDAI ACCENT», державний номер НОМЕР_4.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 206 151 грн. - грошову компенсацію її частки у вартості рухомого майна, що знаходиться у власності ОСОБА_5: автобуса -D марки «IKARUS» НОМЕР_1 та автобуса марки «YOUYI» НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 2 738, 34 грн. судового збору.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: