Справа №487/7627/14-ц 24.02.2015 24.02.2015 24.02.2015
Провадження №22-ц/784/532/15 Головуючий у 1-й інстанції Щербина С.В.
Категорія 20 Доповідач апеляційного суду Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

24 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

за участю представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2014 року

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - товарна біржа «Нерухомість Південь», про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

29 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності.

Позивач зазначав, що 28 березня 1997 року за договором купівлі-продажу №490, який було укладено на товарній біржі «Нерухомість Південь», він придбав у ОСОБА_4 гараж АДРЕСА_1.

Він та відповідач повністю виконали умови договору.

Оскільки за станом свого здоров'я він є інвалідом першої групи, то не мав можливості зареєстровати вказаний договір у Миколаївському МБТІ.

Враховуючи, що в даний час має намір розпорядитися належним йому майном та посилаючись на положення ст.ст. 220, 317 ЦК України, позивач просив визнати договір купівлі-продажу №490 від 28 березня 1997 року, укладений на товарній біржі «Нерухомість Південь» між ним та ОСОБА_4 дійсним та визнати за ним право власності на спірний гараж.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_3 посилаючись на невірне застосування норм матеріального права, необ'єктивність висновків суду просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 28 березня 1997 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу гаражу НОМЕР_1,загальною площею 20.6 кв.м., що розташований за адресою м. Миколаїв, автокооператив „Даль" та посвідчили його на товарній біржі " Нерухомість Південь», який було зареєстровано у журналі реєстрації угод по нерухомості за №490 від вказаної дати.

За умовами цього договору, останній підлягав реєстрації у Миколаївському МБТІ ( п.8) та не потребував подальшого нотаріального посвідчення згідно з положеннями ст.15 Закону України "Про товарну біржу "( п.11).

Але вказаний договір в органах БТІ позивачем зареєстровано не було, хоча відповідно до п.п.1.4,1.5 «б» Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово- комунальному господарству від 13 грудня 1995 р. N 56, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за N 31/1056, та діяли на час укладання даного договору, гараж належить до об'єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів, за рахунок коштів власників нерухомого майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 р., який регулює спірні правовідносини, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Таким чином, можливість в судовому порядку визнати дійсним угоду була передбачена лише для угод, що повинні були укладатися у нотаріальній формі.

В силу ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі.

ЦК УРСР 1963 р. (Глава 20) не передбачав обов'язкової нотаріальної форми для договорів купівлі-продажу нежилих об'єктів (ст. 227 УРСР).

За змістом ст.128 ЦК УРСР 1963 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Таким чином, укладений сторонами договір не потребував нотаріального посвідчення, оскільки предметом продажу був нежилий об'єкт, отже відсутні підстави для визнання його дійсним у судовому порядку, а тому суд дійшов вірного висновку про відмову у позові.

Висновок суду першої інстанції про необхідність нотаріального посвідчення цього договору та недоведеність позивачем ухилення відповідачем від нотаріального посвідчення договору колегія суддів вважає передчасним, однак він не вплинув на правильність остаточного висновку суду при вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, а доводи апеляції не є підставами для його скасування.

Керуючись ст. ст.303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: