Провадження №22-ц/784/611/15
Головуючий першої інстанції: Тішко Д.А.
Категорія 47 Суддя-доповідач апеляційного суду: Коломієць В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.

при секретарі Романенко Ю.О.,

за участю позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2013 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позивач зазначав, що він є власником житлового будинку з усіма господарськими спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 1008 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1. Відповідачка є користувачем суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_2

Посилаючись на те, що відповідачка за власною ініціативою встановила паркан між земельними ділянками сторін, чим змінила конфігурації земельних ділянок та зайняла частину його земельної ділянки, позивач просив зобов'язати відповідачку усунути перешкоди у користуванні його земельною ділянкою шляхом демонтажу та перенесення паркану з його земельної ділянки.

Згодом ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги: просив зобов'язати відповідачку перенести паркан відповідно до межі, яка зазначена у висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31 травня 2013 року.

Відповідач проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що земельну ділянку позивача не захоплювала, паркан не встановлювала, оскільки на час набуття нею права власності на будинок по АДРЕСА_2 він вже існував. Крім того, земельна ділянка, якою вона користується, була виділена на підставі рішення виконкому Матвіївської селищної ради від 28 травня 1993 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено. Постановлено усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою площею 1008 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_4 демонтувати та перенести паркан в сторону своєї земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на 4,2 м. по фасадній частині відповідно до межі, яка зазначена в графічному додатку № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-036 від 31 травня 2013 року Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1907грн.30коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, їх представників, спеціаліста - провідного фахівця КП ММБТІ, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та дослідивши матеріали справи і матеріали інвентаризаційних справ на домоволодіння сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого нотаріусом 28 травня 1991 року, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 4). Відповідно до рішення виконавчого комітету Матвіївської селищної ради народних депутатів № 52 від 18 лютого 1991 року за землекористувачем за адресою: АДРЕСА_1, була закріплена земельна ділянка площею 1008 кв.м. (а.с. 55-57).

ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 червня 2010 року є власником житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 30-31). Відповідно до рішень виконавчого комітету Матвіївської селищної ради народних депутатів № 452 від 28 травня 1993 року та № 105 від 29 квітня 1994 року за землекористувачем за адресою: АДРЕСА_2, була закріплена земельна ділянка площею 1274 кв.м. (а.с. 37-38).

Згідно листа Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради від 20.12.2012р. зазначені земельні ділянки належать до земель державної власності (а.с. 23).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що межа між земельними ділянками була самовільно змінена у період з 23 листопада 1991 року по 27 квітня 1993 року і є можливість її відновлення за варіантом, запропонованим експертом у висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-036 від 31 травня 2013 р., тобто, шляхом демонтажу та перенесення відповідачкою паркану на відстань 4, 2 м. в бік її земельної ділянки довжиною 18,98 м.

Проте, колегія суддів не може погодитися з даним висновком.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, абз. 1 ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, на якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 107 Земельного кодексу України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-036 від 31 травня 2013 року на час проведення експертизи фактична площа земельної ділянки, що знаходиться в користуванні позивача, складає 996 кв.м., що на 12 кв.м. менше, ніж зазначено у рішенні виконкому Матвіївської сільради № 52 від 18 лютого 1991 року, а фактична площа земельної ділянки, що знаходиться в користуванні відповідачки, складає 1174 кв.м., що на 100 кв.м. менше, ніж зазначено у рішеннях виконкому Матвіївської сільради №452 від 28 травня 1993 року та № 105 від 29 квітня 1994 року (а.с. 66-75).

Цим же експертним висновком встановлено зміщення межі суміжного землекористування земельних ділянок у бік земельної ділянки по АДРЕСА_1, у фасадній частині на ширину 4,2 м довжиною 18,98 м з порушенням первісної конфігурації земельної ділянки за вказаною адресою, оскільки за відомостями технічного паспорту Миколаївского міжміського Бюро технічної інвентаризації на земельну ділянку по АДРЕСА_1, межа суміжного землекористування між земельними ділянками № 31 № 33 проходила по прямій перпендикулярній прямій відносно до фасадної межі ділянки.

Отже, з даного висновку вбачається, що він був зроблений експертом тільки на підставі лінійних розмірів земельної ділянки по АДРЕСА_1, зазначених у викопіровці зі схематичного плану у технічному паспорті БТІ на будинок за цією адресою, що був виготовлений 23 листопада 1991 року (а.с. 6-11), а не на підставі даних земельно-кадастрової документації.

Між тим, позивачем не надано доказів встановлення такої первинної межі між земельними ділянками із прив'язкою до координат на місцевості.

Матеріали даної цивільної справи та досліджені апеляційним судом матеріали інвентаризаційних справ на домоволодіння сторін також не містять відомостей про встановлення землевпорядною організацією меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

З пояснень позивача в суді апеляційної інстанції вбачається, що на час набуття ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 спірний паркан між суміжними ділянками вже існував і з цього часу його місцезнаходження не змінювалось, коли і ким він був встановлений йому не відомо. Аналогічні пояснення дала суду і відповідачка.

Відповідно до висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 22 квітня 2014 року № 125-028 у разі перенесення межі суміжного землекористування за варіантом, запропонованим висновком судової будівельно-технічної експертизи № 125-036 від 31 травня 2013 року, ця межа буде проходити безпосередньо через належну відповідачці прибудову літ. "а"; на відстані 0,87 м від зовнішньої стіни житлового будинку літ. "А"; на відстані 0,75 м від зовнішньої стіни будівлі сараю літ. "В", у зв'язку з чим будуть порушені п. 3.25* Державних будівельних норм України "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", при цьому зовнішня фасадна стіна будівлі літ. "Е" - сарай буде знаходитись на земельній ділянці позивача. Крім того, зі змісту цього експертного висновку випливає, що належний відповідачці басейн для збирання води (споруда № 1) також буде знаходитись на земельній ділянці позивача (а.с. 142-168).

Разом з тим, з матеріалів інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_2 та пояснень провідного фахівця КП ММБТІ - ОСОБА_7, яка була залучена судом апеляційної інстанції до участі у цивільному процесі у якості спеціаліста, вбачається, що перша інвентаризація за цією адресою була проведена у 1974 році. Прибудова "а" (зазначена у інвентаризаційній документації як тамбур «а») була побудована у 1983 році і до теперішнього часу її розмір не змінювався, сарай «Е» - у 1985 році (а.с. 239-245). Крім того, згідно посвідченого державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори договору купівлі-продажу від 03 лютого 1983 року ОСОБА_8 (після смерті якої відповідачка успадкувала будинок АДРЕСА_2) придбала жилий кам'яний будинок АДРЕСА_2 (згодом перейменовану у вул. Перекопську) з господарськими та побутовими спорудами та будівлями: сараєм, підвалом і басейном (а.с. 228-229). .

Отже, зазначене свідчить про те, що вказані будівлі і споруди існували ще до 1991 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та переконливими доказами самовільне перенесення паркану відповідачем стосовно межі суміжного землекористування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не з'ясував належним чином зазначені обставини та дійшов помилкового висновку про можливість поновлення порушених прав позивача у обраний ним спосіб.

Таким чином, відповідно до п.1 ч.1 ст. 309 ЦПК рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: