Справа № 450/325/15 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/6735/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

встановила:

Оскаржуваним заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 284692,74 гривні.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товаристваКомерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2846,93 гривні.

Заочне рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3, вважає, що оскаржуване рішення ухвалено на підставі недоведених обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

З покликанням на ст. 533 ЦК України зазначає, що суд не врахував при постановленні рішення, що кінцевим днем платежу за кредитом є 31.10.2014 р. та гривневим еквівалентом іноземної валюти має бути визначена сума за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а не розмір боргу в доларах США станом на 11.11.2014 року та гривневого еквіваленту даної суми.

Крім цього зазначає, що з врахуванням умов кредитного договору в першу чергу стягнення має бути звернене на заставне майно, що знаходиться в користуванні та розпорядженні відповідача, а не на готівкові кошти, як вказано в оскаржуваному рішенні.

Звертає увагу на те, що розгляд справи відбувся у його відсутність, чим позбавлено права подати заперечення на позов, дати пояснення під час розгляду справи та подати докази, що сприяло би більш повному та об'єктивному з»ясуванню обставин справи.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2015 рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засіданні не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

Представник відповідача ОСОБА_4 подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку із перебуванням у черговій відпустці.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що 01.11.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № LVH9АК04000041 за умовами якого, позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 21949,11 доларів США на термін до 31.10.2014 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених у кредитному договорі (а.с. 9-11).

Згідно із п. 4.5. договору термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором, встановлено сторонами тривалістю 5 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що прийняті на себе зобов'язання по вказаному договору Банк виконав у повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 4-7).

В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Отже, неустойка є забезпеченням виконання зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею), як зазначено у частині першій статті 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до п. 7.4 кредитного договору №LУН9АК04000041 від 01.11.2007 року, при порушенні позичальником зобов'язань за погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день, але не менше 1 гривні.

З врахуванням того, що зобов'язання за кредитним договором відповідач ОСОБА_3 не виконав належним чином, утворилась заборгованість за кредитом у загальному розмірі 18052,81 дол. США, що еквівалентно 284692,74 грн. за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку 11.11.2014 року, з яких 9167,56 дол. США заборгованість по кредиту, 811,82 дол. США відсотки, 324,90 дол. США комісія, та 6873,77 дол. США пені, а також штраф фіксована частина 15,86 дол. США і штраф від суми заборгованості 858,90 дол. США, яку позивач просив стягнути з відповідача (а.с. 7).

Разом з тим, відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відтак, доводи апелянта про те, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, повинна визначатися станом на 31.10.2014 р., є безпідставними, оскільки такий еквівалент визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, а не на день закінчення кредитного договору.

Окрім цього, не заслуговують на увагу покликання відповідача на те, що в першу чергу стягнення має бути звернене на заставне майно, що знаходиться в користуванні та розпорядженні відповідача, а не на готівкові кошти, оскільки відповідно до роз»яснень, які викладені у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України).

Між тим, в підтвердження доводів в цій частині апелянтом не надано договір застави, який укладений на забезпечення виконання зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги в частині розгляду справи у відсутність відповідача, були предметом розгляду судом першої інстанції під час перегляду заочного рішення, висновки з цього приводу викладені у відповідному судовому рішенні.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не подано.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 квітня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин