Справа № 265/3750/15-ц
Провадження № 2/265/1727/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Скоробогатько Г. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, вказуючи, що її батьки приватизували свого часу АДРЕСА_1. Натомість 28 квітня 2014 року померла мати позивачки, ОСОБА_2, спадкове майно після смерті якої фактично успадкував батько позивачки, ОСОБА_3, бо мешкав постійно із померлої на момент смерті матері позивачки. Однак ОСОБА_3 свої спадкові права на спадщину після смерті ОСОБА_2 не оформив, бо помер 6 листопада 2014 року. За заповітом останнього від 14 травня 2014 року усе спадкове майно ОСОБА_3 заповідав позивачці. На теперішній час оформити свої спадкові права на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не може, бо при зверненні до нотаріальної контори їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно на тій підставі, що батьки позивачки свого часу не зареєстрували своє право власності на АДРЕСА_2. Вважаючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули свого часу право власності на АДРЕСА_3, то вона має право успадкувати зазначене майно. Просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 на АДРЕСА_4.

В судовому засіданні позивачка повністю підтримала заявлені нею позовні вимоги, які просила суд задовольнити, додавши, що свого часу її батьки не звертали уваги на необхідність зареєструвати в Маріупольському БТІ правовстановлюючі документи на квартиру, а вона про це дізналась лише після їх смерті.

Представник відповідача, Маріупольської міської ради, який діє на підставі довіреності, ОСОБА_4, у судовому засіданні не заперечував проти задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Суд, вислухавши учасників процесу, що зявились, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 померла 28 квітня 2014 року, що вбачається з копії свідоцтва про смерть, виданого 29 квітня 2014 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 598 від 29 квітня 2014 року (а. с. 4).

Згідно із свідоцтва про смерть, виданого 7 листопада 2014 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис № 1517 від 7 листопада 2014 року, вбачається, що ОСОБА_3 помер 6 листопада 2014 року (а. с. 6).

Відповідно до свідоцтва про народження, актовий запис № 792 від 13 листопада 1961 року, виданого 17 грудня 1970 року Дзержинським міським відділом РАЦС Донецької області, вбачається, що ОСОБА_5 народилась 2 листопада 1961 року, батьками якої у свідоцтві зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а. с. 8).

На підставі витягу від 5 червня 2015 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області, вбачається, що 1 вересня 1984 року, актовий запис № 811, було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, після чого позивачці було присвоєно прізвище «Мохнач». Також зазначено, що вказаний шлюб було розірвано 15 березня 1995 року, актовий запис № 149 (а. с. 9).

Згідно до свідоцтв про шлюб, актовий запис № 156 від 24 липня 2007 року, виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області 24 липня 2007 року, вбачається, що ОСОБА_7 одружився із ОСОБА_8, внаслідок чого останній було присвоєно прізвище «Качкаєва» (а. с. 10).

За вказаними письмовими доказами суд встановив, що ОСОБА_3, який помер 6 листопада 2014 року, був батьком позивачки, а ОСОБА_2, яка померла 28 квітня 2014 року, була матірю ОСОБА_1.

Зі свідоцтва про право власності на житло від 8 грудня 1993 року вбачається, що квартира АДРЕСА_5 (загальна площа 38,17 кв. м.) належить на праві спільної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі розпорядження-наказу № 12505 від 8 грудня 1993 року Державного підприємства з ремонту та експлуатації житлового фонду «Жилищник» шляхом приватизації квартири (а. с. 13).

При цьому право власності на вказану квартиру ані ОСОБА_3, ані ОСОБА_2 не було зареєстровано в Маріупольському БТІ, що підтверджується відповіддю вказаної організації від 15 травня 2015 року на запит нотаріусу (а. с. 14).

На підставі ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

При цьому відповідно до положень ст. 128 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором, якою визнається вручення речі набувачеві.

Згідно до ст. ст. 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на момент видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру), приватизація здійснювалась, крім іншого, шляхом безоплатної передачі наймачеві та членам його сім'ї квартир з розрахунку санітарної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача та кожного члена його сім'ї, а також додатково 10 кв. м. на сім'ю. При цьому передача квартир здійснюється в спільну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на момент видачі свідоцтва про право власності на спірну квартиру) передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 зазначено, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності.

На підставі переліченого суд робить висновок, що фактична передача квартири АДРЕСА_6 у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була оформлена свідоцтвом про право власності на вказану квартиру від 8 грудня 1993 року.

Таким чином суд встановив, що з моменту передачі вказаної квартири органом приватизації, зафіксованої зазначеним свідоцтвом про право власності на квартиру, батьки позивачки, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право спільної власності на кв. 46 в буд .21 по вул. Московській в м. Маріуполі відповідно до положень цивільно-правових норм, що діяли на момент виникнення такого права власності.

Суд при цьому зазначає, що виникнення права власності на нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права до набрання чинності Цивільним кодексом України (від 2003 року) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (від 2004 року).

За «Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, реєстрацію проводили Бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад. Однак квартира, як відокремлений обєкт нерухомості, не входила на той момент до об'єктів, що підлягали такій реєстрації органами БТІ, бо до таких обєктів відносилися будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Таким чином суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності на АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не повинні були реєструвати своє право власності у бюро технічної інвентаризації міста Маріуполя, оскільки цього на той момент не вимагав закон.

Відповідно до заповіту від 14 травня 2014 року, складеного ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом, ОСОБА_9, реєстр № 418, вбачається, що батько позивачки заповідав на випадок своєї смерті усе належне йому майно ОСОБА_1 (а. с. 11).

Згідно до постанови від 26 травня 2015 року приватний нотаріус, ОСОБА_9, за спадковою справою щодо майна померлого 6 листопада 2014 року за заявою позивачки, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3, про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на АДРЕСА_1 на підставі наданих останньою документів у видачі свідоцтва було відмовлено, оскільки відсутня державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно (а. с. 15).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно до ст. 1270 Цивільного кодексу України, який набув чинності з 1 січня 2004 року (далі за текстом - ЦК), для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1220 ЦК спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За ч. 3 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

На підставі ст. ст. 1216, 1218 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). При цьому до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

На підставі ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

На підставі п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця.

За п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

З відповіді приватного нотаріуса ОСОБА_9 від 11 червня 2015 року № 139/01-16 вбачається, що після смерті 28 квітня 2014 року ОСОБА_2 спадкова справа не заводилась (а. с. 24, 25).

При цьому згідно довідок ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 30 квітня 2015 року № № 557, 558 вбачається, що померла 28 квітня 2014 року ОСОБА_2 була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 4 березня 1986 року, де на момент смерті останньої був зареєстрований з 4 березня 1986 року ОСОБА_3, який помер 6 листопада 2014 року (а. с. 5, 7).

На підставі переліченого суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_2, яка складалась з 1/2 частки АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_3 на момент смерті ОСОБА_2 постійно проживав разом із спадкодавцем та був зареєстрованим у ІНФОРМАЦІЯ_1, та не відмовився від спадщини у передбачений законом строк.

Таким чином батько позивачки набув у власність в цілому АДРЕСА_1, а не отримання ним свідоцтва про право на спадщину за законом не позбавляє його законно набутого права власності на вказане нерухоме майно.

З відповіді приватного нотаріуса ОСОБА_9 від 11 червня 2015 року № 138/01-16 вбачається, що після смерті 6 листопада 2014 року ОСОБА_3 30 квітня 2015 року була заведена спадкова справа щодо майна померлого на підставі заяви доньки померлого, ОСОБА_1, про прийняття спадщини за заповітом. При цьому від ОСОБА_10, сина спадкодавця, надійшла заява про прийняття спадщини за законом. Свідоцтва про право на спадщину не видавались (а. с. 22, 23).

Натомість з наданих приватним нотаріусом ОСОБА_9 документів зі спадкової справи щодо майна померлого 6 листопада 2014 року ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_10 дійсно звертався 17 квітня 2015 року до Першої державної нотаріальної контори міста Маріуполя із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, якому приватним нотаріусом, ОСОБА_9, було розяснено підставі спадкування спадщини за законом в разі наявності заяви від спадкодавця про спадкування спадщини за заповітом (а. с. 36-38).

За ч. 1 ст. 1241 ЦК малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Однак за матеріалами спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_3 відсутні будь-які відомості, що ОСОБА_10 підпадає під дію ст. 1241 ЦК.

За таких обставин, оскільки за заповітом від 14 травня 2014 року померлий ОСОБА_3 за час свого життя заповідав усе належне йому майно на випадок смерті лише позивачці, ОСОБА_1, та остання не відмовилась від спадкування за цим заповітом, а шестимісячний строк для прийняття спадщини скінчився, то ОСОБА_10 немає права на спадкування спадщини після смерті 6 листопада 2014 року ОСОБА_3

З огляду на перелічене суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 у передбачений законом строк звернулась до нотаріальної контори для отримання спадщини за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_3, та фактично прийняла спадщину спадкодавця за відсутності інших спадкоємців, які б мали право на спадщину.

Суд зазначає, що оскільки позивачка є спадкоємицею після смерті ОСОБА_3, то вона набула спадкові права померлого в тому обсязі, які той мав на момент своєї смерті, та які відповідно не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за час свого життя правомірно набули права власності в цілому на квартиру АДРЕСА_6, то до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_3 входило право власності в цілому на АДРЕСА_7.

Відповідно до положень ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Факт того, що за діючим законодавством, яке регулює реєстрацію прав власності на нерухомі речі, передбачено спеціальний порядок оформлення прав на нерухоме майно, не може слугувати підставою для позбавлення отриманого на відповідній правовій підставі права власності у порядку спадкування ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3

Таким чином суд розглядом справи встановив, що ОСОБА_1 є такою, що прийняла спадщину на право власності на АДРЕСА_1, належного спадкодавцю, ОСОБА_3

З урахуванням переліченого та з метою реалізації спадкових прав позивачки суд вважає можливим визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 на АДРЕСА_1.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, який помер 6 листопада 2014 року, право власності на квартиру АДРЕСА_8 (житлова площа 23,68 кв. м., загальна площа 37,27 кв. м.).

Рішення суду може бути оскаржено у апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя