У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.М.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, посилаючись на те, що 13 листопада 2008 року між ПАТ «Фольксбанк» після зміни назви ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № KF 53684, згідно з умовами якого банк надав останньому грошові кошти в розмірі 455 тис. грн з кінцевим строком погашення не пізніше 13 листопада 2019 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та відповідачами 13 листопада 2008 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4552, згідно з яким ОСОБА_4 надав у заставу нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_5 не виконував, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 08 квітня 2014 року складає 802 866 грн 90 коп.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач на підставі ст. ст. 526, 553, 554, 589, 590, 610, 1049, 1054 ЦК України, ст. 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст. 20 Закону України «Про заставу» та ст. 34 Закону України «Про іпотеку», просив звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом, визначеним ст. 38 Закону України «Про іпотеку», п. п. 6.1, 6.5, 6.6 іпотечного договору (на підставі рішення суду) шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно з договором купівлі-продажу за ціною, визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати на погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором від 13 листопада 2008 року № KF 53684 в межах 802 866 грн 90 коп.; виселити відповідачів із зазначеної квартири; закріпити за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя щодо вказаної квартири.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 03 листопада 2014 року в задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2015 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 03 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено.

Звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом, визначеним ст. 38 Закону України «Про іпотеку» п.п. 6.1, 6.5, 6.6 іпотечного договору, а саме: на підставі рішення суду шляхом продажу майна ПАТ «ВіЕс Банк» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, а кошти, одержані від реалізації, скерувати на погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором від 13 листопада 2008 року № KF 53684 в межах 802 866 грн 90 коп.

Виселено з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без надання іншого житлового приміщення.

Закріплено за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя квартирою АДРЕСА_1 у м. Львові щодо:

вільного доступу представників управителя та інших осіб, визначених управителем майна, що передано в управління;

укладення договорів оренди майна, переданого в управління третіми особами;

розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном;

укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління третіми особами;

представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми підпорядкування з питань, пов'язаних із замовленням, посвідченням, отриманнями необхідних документів (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядування, в банківських установах, житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах зв'язку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях) з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачі в оренду, забезпеченням нерухомого майна електроенергією, водо та газопостачанням телефонним зв'язком;

здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі, але не виключно права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни тощо), підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію, припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна;

володіти, користуватися і розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством та цим договором;

інші права, необхідні для здійснення належного управління майном.

На підставі ст. 373 ЦПК України відстрочено виконання даного рішення суду в частині виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на 2 місяці ‒ до 20 квітня 2015 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що 13 листопада 2008 року між ПАТ «Фольксбанк» (після зміни назви ПАТ «ВіЕС Банк») та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № КF 53684, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 455 тис. грн з кінцевим строком погашення не пізніше 13 листопада 2019 року (а. с. 6‒13 т. 1).

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 13 листопада 2008 року укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4552, згідно з яким ОСОБА_4 (іпотекодавець) надав у заставу позивачу (іпотекодержателю) нерухоме майно ‒ квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням умов укладеного кредитного договору утворилася заборгованість.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Однак апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212‒214, 303, 316 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи, не встановив характер спірних правовідносин та правову норму, що підлягає застосуванню, та дійшов передчасного висновку про виселення осіб зі спірної квартири.

Крім цього, положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» слід дійти висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15.

Як роз'яснено в п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини 1 статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки ‒ шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Однак апеляційний суд, посилаючись на загальний розмір заборгованості, не зазначив усіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.М. Парінова

О.В. Ступак