АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Кравець В.А.,

суддів Лапчевської О.Ф., Чобіток А.О.,

за участю секретаря Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», за участю третіх осіб: Міністерства інфраструктури України, Первинної профспілкової організації державного підприємства «Адміністрація морських портів України» та голови Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Амеліна АндріяМиколайовича про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним наказ державного підприємства «Адміністрація морських портів України» № 105-к 3-1 від 01.04.2015 «Про припинення трудового договору», поновити її на посаді начальника відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи, допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі, визнати недійсним запис № 31 в трудовій книжці про звільнення за п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн.

В мотивування вимог посилалася на те, що звільнення з роботи є незаконним та таким, що відбулося з порушенням норм законодавства у зв'язку із тим, що відповідач, видавши наказ від 23.01.2015 року № 18-к «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» вирішив питання про зміну умов трудового договору позивача, який є членом виборного органу Первинної профспілкової організації ДП «АМПУ», з порушенням вимог ст. 252 КЗпП України та ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки не отримав з цього питання попередньої згоди профспілкового комітету Первинної профспілкової організації ДП «АМПУ».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року - в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що будь-який аналіз чи аналітична довідка, а також докази того, що колишні умови праці позивача не може бути збережено, які б стали підставою для видання наказу № 18-к відповідачем не надавались та судом не досліджувались. На момент винесення наказу № 18-к відповідач не видавав будь-яких інших наказів чи розпоряджень щодо проведення змін у структурі Служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи, введення нових або скорочення існуючих посад. Жодних наказів або розпоряджень щодо проведення державної реєстрації змін місцезнаходження відповідача немає. До цього часу продовжують діяти договори оренди приміщень за адресою м. Київ, АДРЕСА_1, в яких, зокрема, розташовувався і відділ організації процедур закупівель.

Судом не з'ясовано та, як наслідок, не встановлено, що інспектор із запобігання та протидії корупції, який теж згідно оскаржуваного наказу мав бути переведений до м. Одеси, досі працює у м. Києві за адресою АДРЕСА_1 та не звільнений з роботи. Зазначене також є підтвердженням наміру підприємства звільнити саме працівників служби з організації процедур закупівель, і жодних змін в організації виробництва і праці в ньому не відбувається.

Крім того, Відповідно до Статті 2 Конвенції 1930 року про примусову чи обов'язкову працю, виходячи з мети цієї Конвенції, термін «примусова чи обов'язкова праця» означає всяку роботу або службу, що вимагається від будь-якої особи під загрозою якогось покарання, для котрої ця особа не запропонувала добровільно своїх послуг. Виходячи із положень вказаних норм права та аналізуючи наказ № 18-к, позивач вважає, що цей наказ прямо суперечить зазначеним нормам, оскільки є носієм примусової праці та передбачає за його невиконання, а саме за відмову від переїзду до іншої місцевості на роботу, звільнення з роботи. В наказі № 18-к відсутні посилання щодо порядку проведення компенсації відповідно до законодавства матеріальних витрат працівників у зв'язку з направленням на роботу і іншу місцевість, як того вимагають норми ст.ст. 51 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про оплату праці».

Зазначила, що відповідач взагалі не надавав Первинній профспілковій організації ДП «АМПУ» для попереднього ознайомлення наказ ДП «АМПУ» від 23.01.2015 № 18-к, на підставі якого змінювались умови трудового договору позивача та інших членів профкому Первинної профспілкової організації ДП «АМПУ». Зміна місцезнаходження робочого місця працівника без зазначення підстав чому колишні істотні умови праці не можуть бути збережені, беззаперечно є зміною умов трудового договору між ДП «АМПУ» та позивачем. Проте зазначені положення КЗпП України не взяті до уваги судом та не містяться у оскаржуваному рішенні, що свідчить про упереджене ставлення суду до позивача та свідчить про порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт також вказала на те, що Наказ № 18-к передбачає зміну умов трудового договору позивача (яка, до того ж є членом профспілкового комітету) тобто стосується трудових прав позивача, а тому відповідно до вимог п.п.2 п.7 Порядку мав бути погоджений (завізований) головою Первинної профспілкової організації ДП «АМПУ».

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 свою апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ДП «Адміністрація морських портів України» проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що звільнення позивача на підставі п.6 ст.36 КЗпП Українивідбувалось у відповідності до вимог чинного трудового законодавства України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 23.01.2015 року головою ДП «АМПУ» було видано наказ № 18-К «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників». Згідно із преамбулою вказаного наказу, він був прийнятий з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ» та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «АМПУ» шляхом розміщення їх робочих місць у приміщеннях, закріплених за ДП «АМПУ» у м. Одесі, а також забезпечення економного та раціонального використання матеріальних фінансових ресурсів підприємства (а.с. 7)

Пунктом 1 наказу № 18-К було вирішено провести в апараті управління ДП «АМПУ» зміни в організації виробництва і праці шляхом переведення підрозділів та робочих місць працівників апарату управління ДП «АМПУ» служби організації закупівель та здійснення договірної роботи і інспектора з запобігання і протидії корупції, які розміщуються в орендованих приміщеннях за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 до приміщень будівлі ДП «АМПУ» за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_2. А пунктом 2 наказу № 18-К - у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, зазначеними в п.1 оскаржуваного наказу, було вирішено перенести робочі місця, які розташовані за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 до приміщень будівлі ДП «АМПУ» за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_2

Відповідно до п. 3 зазначеного наказу № 18-К на службу управління персоналом було покладено обов'язок ознайомити під особистий підпис всіх працівників служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи і інспектора з запобігання і протидії корупції, робочі місця яких за посадами визначені за адресою м. Київ, АДРЕСА_1 з цим наказом та повідомленням про наступну зміну істотних умов, а у разі незгоди працівників від продовження роботи в нових умовах праці здійснити заходи по припиненню трудового договору згідно із законодавством.

На виконання п. 3 наказу, позивача ОСОБА_1, яка працювала на посаді начальника відділу договірної роботи служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи, було повідомлено про відповідні зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці (повідомлення №02-03/20 від 26.01.2015 року, з яким позивач ознайомилася 04.02.2015 року, що підтверджується її особистим підписом на вказаному повідомленні (а.с.8)

Відповідно до статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Згідно із п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов'язку поновити працівникові попередні умови праці.

Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 4 липня 2012 року в справі №6-59цс12, відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Отже зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Встановивши в ході розгляду справи, що рішення щодо переміщення робочих місць з м. Києва до м. Одеса на підставі наказу №18-к від 23.01.2015 року було прийняте з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ» та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в ДП «АМПУ» відбулась зміна в організації виробництва і праці.

Враховуючи інформованість позивача про зміну істотних умов праці, не надання згоди на продовження роботи в нових умовах у визначені законом строки та відсутності інших доказів на підтвердження фактів порушення відповідачем порядку звільнення позивача за п. 6 ст. 36 КЗпП України, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконності наказу голови ДП «АМПУ» № 18-К від 23.01.2015 року «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників».

Так, ч. 1 ст. 303 ЦПК України, визначено що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Наказ ДП «АМПУ» № 18-К від 23.01.2015 року «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» не був предметом оскарження у даній справі.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і посилання в апеляційних скаргах на порушення відповідачем вимог. 2 ст. 252 КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 КЗпП Українизміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Аналогічні вимоги також встановлені ч. 2 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Відповідно до ч.7 ст.43 КЗпП Українирішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим.

У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема, у Постановах Верховного Суду України від 24 вересня та від 22 жовтня 2014 року.

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 КЗпП Україниі частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами".

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Вказаний висновок викладений у Постанові Верховного суду України №6-703цс15 від 01.07.2015 року.

Враховуючи вищезазначене, посилання в листі профспілкового органу на те, що подання ДП «АМПУ» про надання згоди на звільнення позивача з роботи було направлено до закінчення встановленого трудовим законодавством двомісячного строку, протягом якого працівники мають надати згоду або відмову від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці, як на підставу для відмови у наданні згоди на таке звільнення, колегія суддів вважає необґрунтованою.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 липня 2015 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді