АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/7077/14-ц Номер провадження 22-ц/786/1098/15Головуючий у 1-й інстанції Предоляк О. С. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Триголова В.М.,

суддів : Лобова О.А., Омельченко Л.М.,

при секретарі: Коваль А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 30 вересня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про внесення запису до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2014 року позивачка звернулась до суду з позовом про внесення запису до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки та моральне відшкодування. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з листопада 2009 року по липень 2010 року працювала у ФОП ОСОБА_3 продавцем з продажу ювелірних прикрас з ненормованим робочим днем, без чітко встановленого робочого місця, за усною домовленістю між нею та роботодавцем було встановлено розмір заробітної плати 20 відсотків від суми реалізованого товару. При прийомі на роботу вона надала ОСОБА_3 всі необхідні документи щодо її офіційного працевлаштування, але трудові відносини так і не були оформлені в офіційному порядку, оскільки ФОП ОСОБА_3 не бажала сплачувати відповідні податки. Також позивачка зазначила, що після розірвання відносин з роботодавцем не отримала заробітної плати за весь відпрацьований період, а тому була змушена звернутись до суду.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 вересня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про внесення запису до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати та моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись із рішенням місцевого суду, його в апеляційному порядку оскаржила позивачка, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 11 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції змінено. У задоволенні позову про внесення запису до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати та моральної шкоди відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 11 листопада 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п.п. 3,4 ст. 309 ЦПК України, підставою для скасування рішення в апеляційному порядку і ухвалення нового або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачкою не надано доказів про перебування у трудових відносинах з відповідачем в сенсі трудового законодавства.

Однак, погодитись з таким висновком місцевого суду не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального закону.

Відповідно до частин 1, 3 та 4 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

За змістом ст.24 КЗпП України у спорах щодо встановлення факту укладення трудового договору суд зобов'язаний шляхом оцінки наданих сторонами належних і допустимих доказів встановити наявність фактичного допуску до роботи і виконання цієї роботи працівником на підприємстві.

Як вбачається з матеріалів справи факт перебування позивачки в трудових відносинах із ФОП ОСОБА_3 підтверджується ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13 січня 2014 року, якою було залишено без змін рішення Автозаводського районного суду м.Кременчук Полтавської області від 14 листопада 2013 року, яким було відмовлено у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. / а.с. 45-46/.

Також, перевіркою фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, з питань дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, головним ДПРІ відділу адміністрування податків на доходи фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб Кременчуцької ОДПІ Лимонченко С.В., було встановлено, що в своїй діяльності приватний підприємець ОСОБА_3 протягом січня - червня 2010 року використовував працю неоформленого найманого працівника ОСОБА_2, про що було складено відповідний акт. / а.с. 85-90/.

Крім того, факт перебування сторін у трудових відносинах підтверджується відмовним матеріалом № 21 по заяві ОСОБА_3 щодо неправомірних дій збоку ОСОБА_2, який був оглянутий колегією суддів в судовому засіданні.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Таким чином, оцінюючи в сукупності всі докази зібрані по справі, колегія суддів приходить до висновку, що наданими суду доказами підтверджується факт перебування позивачки у трудових відносинах з ОСОБА_3 протягом січня - червня 2010 року, сукупність встановлених фактів свідчить про постійний характер роботи ОСОБА_2, як працівника суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3, з її відома та згоди, отже вона дійсно перебувала з нею в трудових відносинах, хоча прийняття на роботу належним чином оформлене не було,

Та обставина, що не була оформлена трудова книжка за період її роботи є неналежним виконанням ФОП ОСОБА_3 як роботодавцем покладених на неї обов'язків і не може тягнути негативних наслідків для працівника.

В свою чергу, відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про внесення запису до трудової книжки, в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Так, ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України роз'яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз'яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року дає підстави вважати, що в разі порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно ст. 117 ч.1 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачем не було проведено з ОСОБА_2 розрахунку заробітної плати при звільненні, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди є обгрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з акту перевірки Кременчуцької об'єднаної ДПІ Полтавської області ФОП ОСОБА_3 від 22.03.2013 року, даним актом встановлено, що у своїй діяльності приватний підприємець протягом січня 2010 року по червень 2010 року використовував працю неоформленого найманого працівника ОСОБА_2

Тому, обраховуючи розмір невиплаченої позивачці заробітної плати при звільненні, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку слід виходити саме із встановленого актом ДПІ періоду роботи ОСОБА_2 з січня 2010 року по червень 2010 року та розміру мінімальної заробітної плати, яка з 01.01.2010 року по 31.03.2010 року становила 869 грн., з 01.04.2010 року по 30.06.2010 року - 884 грн.

Таким чином, ОСОБА_3 повинна виплатити ОСОБА_2 5259 грн. заробітної плати за період з 01.01.2010 року по 30.06.2010 року.

Відповідно до підпункту „л", п.1 „Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року із змінами, цей порядок застосовується і при обчисленні середнього заробітку у випадку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Пунктом 5 Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачки, колегія суддів прийшла до висновку, що зазначена сума, яка підлягає стягненню на користь позивача за період з 01.07.2010 року по 04.08.2014 року (дата звернення з позовом) повинна дорівнювати 46976, 10 грн. (1768 грн. : 2 місяці - 39 роб.дн. = 45,30 грн. (середньоденна зар.плата) х 1037 роб. днів).

Однак, оскільки позивачка у своєму позові просила стягнути с СПДФО ОСОБА_3 на її користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 40 651, 20 грн., колегія суддів, з урахуваням положень ч.1 ст. 11 ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог, вважає необхідним стягнути розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, заявлений у позові ОСОБА_2, тобто 40 651, 20 грн.

Згідно з ч.1 ст. 2371 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно ст. 23 ЦК України - моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що порушенням трудових прав позивачці була заподіяна моральна шкода, оскільки тривала відмова від виплати заробітної плати та вчинення запису у трудовій книжці, виникнення скрутного матеріального становища, призвели до душевних страждань ОСОБА_2, зокрема, втрати нею душевної рівноваги, психологічного дискомфорту.

При цьому із урахуванням принципів справедливості та виваженості, а також виходячи з засад добросовісності та розумності, колегія суддів приходить до висновку, що сума спричиненої моральної шкоди, з урахуванням обставин справи, характеру і ступеня вини СПД ФО ОСОБА_3 та зібраним по справі доказам у їх сукупності, підлягає відшкодуванню у розмірі 1 000 грн.

Окрім того, з урахування положень ст. 88 ЦПК України, з відповідачки СПД ФО ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь держави судовий збір у справі, зокрема, 702, 70 грн. (459, 10 грн. + 243, 60 грн.) судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та 351, 35 грн. судового збору за розгляд справи у апеляційному порядку.

З наведених підстав, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового по суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, п.3,4 ч.1 ст. 309, 314, 316 ЦПК України, ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 30 вересня 2014 року - скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про внесення запису до трудової книжки, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість з невиплаченої заробітної плати в розмірі 5259 грнбез врахування податків та зборів; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40 651, 20 грн., а також моральну шкоду в сумі 1000 грн., а всього 46 910, 20 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про внесення запису до трудової книжки- відмовити, у зв'язку з пропуском строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь держави 702, 70 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та 351, 35 грн. судового збору за розгляд справи у апеляційному порядку, а всього 1054, 05 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: Л.М. Омельченко

О.А. Лобов