АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1643 Головуючий у 1 інстанції - Батрин О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова В.Я., Поливач Л.Д.

при секретарі Бугай О.О., Колотілову О.О.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ТОВ «Основа» та Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 3 грудня 2014 року

в справі за позовом ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1, ТОВ «Основа», ТОВ «Галицька Основа» та до Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі СП «Основа Солсиф») про стягнення заборгованості за договором кредиту,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2014 року ПАТ «НЕОС», правонаступником якого є ТОВ «Альфа Банк» звернулося до суду з зазначеним позовом,який обґрунтовувало тим, що 12 жовтня 2010 року між ПАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Основа» укладено договір поруки у вигляді не відновлювальної кредитної лінії,за яким товариству надано кредит в сумі 4 465 000 дол.США.9 липня 2012 року укладена додаткова угода №1, якою було встановлено строк повернення кредиту до 11 жовтня 2017 року та додаткова угода № 3 від 27 вересня 2011 року, якою встановлена відсоткова ставка за користування кредитом 10,5 і 15,5 % за порушення строків повернення. 23 квітня 2013 року укладено додаткову угоду №14 за якою визначена кінцева редакція Додатку №1 щодо графіку погашення боргу.

На виконання кредитного договору 27 вересня 2011 року між банком та окремо ОСОБА_1, ТОВ «Галицька Основа», СП «Основа-Солсиф» укладені договори поруки та відповідні додаткові угоди. 7 липня 2012 року з ОСОБА_1 додаткова угода № 2.

До 21 грудня 2013 року позичальником сплачувалися відсотки за користування кредитом,після чого останній перестав виконувати свої кредитні зобов'язання, у зв'язку з чим 28 травня 2014 року йому та поручителям направлялись письмові вимоги про дострокове виконання зобов'язання.

Посилаючись на зазначені обставини та на те, що згідно п.3.3.7 кредитного договору передбачено вимогу банку на дострокове розірвання договору кредиту у разі порушення позичальником умов передбачених п.п.3.2.11,3.2.12 кредитного договору, позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за договором кредиту яка станом на 18 серпня 2014 становила 4 797 635,14 дол. США, з яких 4 370 742,70 прострочена заборгованість, 403 297,76 дол. США відсотки, 23 594,68 грн. пеня, що за офіційним курсом НБУ станом на час звернення становило 62 720 976,24 грн. по курсу 1307,3311 за 1 дол.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 3 грудня 2014 року позов задоволено та стягнуто з відповідачів солідарно на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 4 797 635,14 дол. США,що станом на 18 серпня 2014 року за офіційним курсом НБУ складає 62 720 976 грн.24 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат на стягнуто з відповідачів на користь позивача 913 грн.50 коп.

З таким рішенням суду відповідачі ОСОБА_1, ТОВ «Основа» та СП «Основа Солсиф» не погодились та подали аналогічні за змістом апеляційні скарги,в яких посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права ОСОБА_1 та Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «ОСНОВА-СОЛСИФ» у формі товариства з обмеженою відповідальністю просять рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову банку в задоволені позову,представник ТОВ «Основа» просить скасувати рішення суду та закрити провадження в справі. Окрім цього, ОСОБА_1 та представник ТОВ «Основа» просили визнати обґрунтованим відвід судді Батрим О.В.,заявлений ОСОБА_1

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянти вказують, зокрема,що стягнувши кредиту заборгованість солідарно зі всіх поручителів,суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог,порушив правила підсудності та юридичної юрисдикції,оскільки вимоги про стягнення коштів солідарно банком не заявлялись,а вимоги до поручителів підлягають розгляду в порядку господарського судочинства. Не передбачена також солідарна відповідальність за кредитними зобов'язаннями і за умовами поруки. Суд на свій розсуд,самовільно, встановив солідарність всіх сторін,дійшовши висновку та обґрунтувавши своє рішення тим, що між сторонами хоч і не укладено договір про спільну поруку,але всі договори поруки укладені в один день і в забезпечення одного і того ж зобов'язання. Таким чином, поручителі не несуть солідарної відповідальності один перед одним,якщо інше не передбачено договором поруки і таку поруку не можна вважати спільною.

Суд першої встановивши, що ОСОБА_1 не отримував повідомлень від ПАТ «Банк Кіпру», залишив поза увагою що за умовами договорів поруки у поручителів виникає обов'язок по оплаті за порукою виключно на підставі одержаної письмової вимоги кредитора та дійшов хибного висновку про те, що умовами договору не передбачено перевірка зміни його місця його реєстрації,як не передбачено також обов'язок ОСОБА_1 повідомляти банк про зміну місця свого знаходження.

Судом невірно встановлено дату (час) настання зобов'язання (21 грудня 2013 року),оскільки згідно додаткової угоди від 23 квітня 2014 року до кредитного договору,позичальник повинен був здійснити перший платіж 27 вересня 2013 року в сумі 89 300 дол. США та оплатити відсотки за користування кредитною лінією 27 квітня 2013 року на суму 39 733,61 дол. США Але ці платежі не були оплачені вчасно і в повному розмірі. Таким чином, днем настання строку виконання зобов'язання, що не було виконано позичальником є 27 квітня 2013 року - по оплаті відсотків за кредитом, 28 вересня 2013 року - по оплаті суми кредиту, відповідно кредитор повинен був направити поручителям вимогу до 27 жовтня 2013 по оплаті відсотків та 28 вересня 2013 року -по оплаті суми кредиту. Проте, ця вимога від кредитора до теперішнього часу не отримана,а а отже шестимісячний строк пропущено і відповідно до ч. 4 ст.559 ЦК порука є припиненою.

Всупереч умовам п. 5.1. договору поруки було здійснено його зміну, а саме відбулась заміна кредитора на іншу особу (сторони по договору), без належним чином підписаної додаткової угоди уповноваженими на те представниками сторін,а тому дані зміни до договору поруки не мають юридичної сили і право грошової вимоги ПАТ «Альфа Банк» є недійсними, що є підставою для відмови у позові. За таких обставин, грошова вимога ПАТ «Альфа Банк» є недійсною і по відношенню до інших поручителів, зокрема, ТОВ «Галицька Основа» за договором поруки № 14-694/2010-П2 від 27.09.11р. та СП ТОВ «Основа-Солсиф» за договором поруки № 14-694/2010-ПЗ від 27.09.11р., оскільки вказані договори мають аналогічний зміст та правові наслідки. Також, ПАТ «Неос Банк» та ПАТ «Альфа Банк» є пов'язаними особами, зокрема, за публічною інформацією 7 квітня 2014 року міжнародний консорціум «Альфа Груп», що повністю контролює ПАТ «Альфа Банк» викупило 99,7% акцій ПАТ «Банк Кіпру» та кредитного портфелю позичальників даного банку. Отже, суду слід було критично віднестись до укладення договору факторингу між пов'язаними особами. В даному випадку, суд порушив норми матеріального права визнавши грошові вимоги ПАТ «Альфа Банк» дійсними та норми процесуального права, замінивши належного позивача - ПАТ «Неос Банк» на неналежного - ПАТ «Альфа Банк», що відбулось з неповним з'ясуванням та недоведеністю судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Відповідач ОСОБА_1 не отримував від нового кредитора письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і повідомлення про грошову вимогу, яка підлягає виконанню, із зазначенням особи названого фактора, якому має бути здійснений платіж. Обґрунтовуючи законність позовної вимоги фактора, нового кредитора та заміненого позивача по справі - ПАТ «Альфа Банк» без направлення поручителю письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і повідомлення про грошову вимогу, яка підлягає виконанню, із зазначенням особи названого фактора, якому має бути здійснений платіж, суд посилається на укладення договору факторингу під час розгляду даного спору, що не дало змогу фактору направити таке повідомлення завчасно.

Оскільки, всупереч умовам договорів поруки не було здійснено його зміну у зв'язку з заміною кредитора шляхом належно оформленої додаткової угоди,вважають апелянти, то ці зміни не мають юридичної сили і право грошової вимоги банку таким чином є безпідставним. Таким чином судом першої інстанції порушенні норми матеріального права про визнання грошових вимог ПАТ» Альфа Банк» дійсними та норми процесуального права про заміну належного позивача ПАТ НЕОС на неналежного ПАТ Альфа Банк.Суд першої інстанції не забезпечив належний захист прав відповідачів та позбавив їх надати відповідні підтвердження та докази на спростування позовних вимог банку,не врахував, що, що сума заборгованості є значною та складається з урахуванням курсу валют,різних процентних ставок,додаткових платежів,витрат та штрафних санкцій, а задовольняючи позовні вимоги банку в повному обсязі послався лише на односторонній розрахунок проведений банком та не надав можливості надати контррозрахунок заборгованості відповідачам,які не мають достатньо знань для визначення суми боргу та яким взагалі невідомі обставини нарахування і несплати надзвичайно великої суми боргу, безпідставно відмовив в задоволені клопотань про проведення експертиз, залучення третіх осіб та зупинення провадження в справі до розгляду справи про визнання договору поруки недійсними, розглянув справу у відсутності представника ТОВ «Галицька Основа» який не був належно повідомлений та безпідставно відхилив заяви про відвід.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники апелянтів підтримали доводи апеляційних скарг,з підстав в них викладених та просили їх задовольнити.

Представник позивача проти апеляційних скарг заперечувала та просила відхилити апеляційні скарги, вважаючи що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням закону.

Представник ТОВ «Основа», ТОВ «Галицька основа» та СП ТОВ «Основа-Солсиф» в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені за законом належно, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статей 525,526,530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк.

Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 12.10.2010 року між ПАТ «БАНК КІПРУ», яке змінило найменування на ПАТ «НЕОС БАНК»,та ТОВ «Основа» було укладено Кредитний договір №14-694/2010 кредитний договір, згідно з яким банк надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у вигляді кредитної лінії.

Згідно з п. 1.1. сума кредиту визначена 4 465 000 дол. США з урахуванням змін внесених Додатковою угодою №11 від 09.07.2012р. Строк користуванням кредитом встановлюється з 12.10.2010р. по 11.10.2017р. з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №3 від 27.09.2011р.

Згідно кредитного договору встановлена процентна ставка за користування кредитом: LIBOR (1М) + 10,5% річних за строковою заборгованістю; LIBOR (1М) + 15,5 % річних у разі порушення позичальником строків повернення заборгованості за договором.

Згідно,додаткової угоди №14 від 23.04.2013р. було встановлено кінцеву редакцію Додатка №1, в якому викладено графік повернення кредитної заборгованості .

Відповідно до п. 2.10 кредитного договору нарахування процентів за користуванням кредитом здійснюється щомісячно, 21 числа кожного місяця за період з 21 числа минулого по 20 число поточного місяця на фактичні залишки заборгованості по кредиту за фактичний час користуванням кредитом.

Відповідно до п. 2.11. кредитного договору нараховані проценти позичальник сплачує щомісячно до 27 числа кожного місяця шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок НОМЕР_1, відкритий у ПАТ «БАНК КІПРУ».

Відповідно до п. 3.3.7. кредитного договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, погашення процентів за ним та сплаті інших платежів, передбачених цим договором у випадку порушення позичальником умов, зазначених в п. 3.2.11, п. 3.2.12. цього договору.

Пунктом 3.2.12. кредитного договору передбачено, обов'язок позичальника повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також неустойку (пеня, штраф), незалежно від строку настання виконання зобов'язання за цим договором у наступних випадках, серед іншого у випадку затриманням позичальником сплати частини кредиту та /або процентів щонайменше на два календарні місяці та/або несплати позичальником більше однієї виплати згідно умов цього договору, яка перевищує 5 процентів суми кредиту.

ПАТ «БАНК КІПРУ» виконав свої зобов'язання за кредитним договором щодо надання грошових коштів в межах встановленого кредитним договором та додатковими угодами до нього кредитного ліміту, що підтверджується меморіальними ордерами,які містяться в матеріалах справи та не оспорюється відповідачами.

З метою забезпечення виконання, перед банком, зобов'язань по кредитному договору між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки №14-694/2010-П1 від 27 вересня 2011 року, між банком та ТОВ «Галицька основа» укладено договір поруки №14-694/2010/П2 від 27 вересня 2011 року, між Банком та СП ТОВ «Основа-Солсиф» укладено договір поруки №14-694/2010/П-3 від 27 вересня 2011 року.

Згідно п. 2.2 вказаних договорів поруки поручителі відповідають перед банком у тому самому обсязі, що й ТОВ «Основа», у тому числі за основний борг 4 465 000,00 доларів США, сплату щомісячних процентів, підвищених процентів, суми комісій, а також за відшкодування збитків.

Згідно наявних в матеріалах справи банківських виписок по особовому рахунку ТОВ «Основа» з 21 грудня 2013 року зобов'язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого станом на 18 серпня 2014 року утворилась заборгованість по кредиту в розмірі 4 370 742 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 403 297,76 доларів США, а також нарахована пеня за прострочення сплати процентів у розмірі 23 594,68 доларів США, що разом складає 4 797 635,14 доларів США та еквівалентно 62 720 976 грн. 24 коп. згідно офіційного курсу гривні до долара США на 18 серпня 2014 року.

Пунктами 2.1, 2.3, 4.1.1 договорів поруки встановлено, що у випадку невиконання позичальником перед кредитором грошових зобов'язань, зазначених в кредитному договорі, кредитор має право пред'явити вимогу до поручителя про погашення ним боргових зобов'язань позичальника, а у випадку невиконання цієї вимоги звернути стягнення на грошові кошти або майно поручителя згідно з діючим законодавством України. Поручитель бере на себе зобов'язання при невиконанні позичальником боргових зобов'язань перед кредитором в строки та на умовах, зазначених у кредитному договорі, задовольнити його вимоги до позичальника шляхом надання необхідної суми кредитору в строк до 7 (семи) банківських днів після отримання повідомлення.

28 травня 2014 року у зв'язку із невиконанням ТОВ «Основа» зобов'язань за кредитним договором на адресу ОСОБА_1, ТОВ «Галицька основа», СП ТОВ «Основа-Солсиф», ТОВ «Основа» були направлені вимоги Банку щодо погашення заборгованості, що виникла у зв'язку з невиконанням ТОВ «Основа» взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Альфа Банк» суд першої інстанції виходив з їх доведеності та того,що відповідач ТОВ «Основа» не виконувало належно взяті за договором кредиту зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості,а оскільки відповідно до закону та умов договорів поруки відповідачі ОСОБА_1, ТОВ «Галицька Основа» та СП ТОВ «Основа Солсиф» зобов'язались нести солідарну відповідальність за невиконання ТОВ «Основа» кредитних зобов'язань стягнув з них на користь позивача цю заборгованість. При цьому, суд вважав, що договори поруки хоча і були укладені окремо з кожним поручителем, проте, вони укладались в один і той же день та з метою забезпечення одного і того ж зобов'язання, тобто, ТОВ «Галицька основа», СП ТОВ «Основа-Солсиф», ОСОБА_1 є особами, що спільно дали поруку за ТОВ «Основа».

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Не впливають на правильність висновків суду першої інстанції доводи апеляційних скарг щодо порушення судом першої інстанції підсудності та спростовуються наступним.

Згідно роз'яснень,викладених в Постанові Пленуму ВСС України 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено,що оскільки у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, сторонами є як юридичні, так і фізичні особи та з урахуванням вимог статей 15, 16 частини другої статті 118 ЦПК при визначенні судової юрисдикції суди мають виходити з того, що такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Зокрема, це можуть бути позови банку до фізичної особи - позичальника і до юридичної особи - поручителя чи навпаки, які виникли з одних і тих самих правовідносин - отримання кредиту.

Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов'язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов'язання та іншими умовами договорів.

Колегія суддів погоджується,при цьому з висновками суд першої інстанції про те, що окремий розгляд позовних вимог до ТОВ «Основа», ОСОБА_1, ТОВ «Галицька основа», Спільного Україно-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі ТОВ призведе до подвійного стягнення суми заборгованості, що, зокрема суперечить завданням цивільного судочинства, так як згідно ч.1 ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 30 вересня 2014 року між ПАТ «БАНК КІПРУ» (змінено назву на ПАТ «НЕОС БАНК»), та ПАТ «АЛЬФА-БАНК» було укладено договір факторингу № 13/14-Ф, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених договором, фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржника за основним договором в розмірі та на умовах, передбачених договором, зокрема, опис, характеристика, обсяг та розмір прав грошової вимоги до Боржника за основним договором, що відступаються відповідно до умов цього Договору, зазначені в Додатку № 1 до цього договору.

Згідно з додатком № 1 до Договору факторингу № 13/14-Ф від 30.09.14 визначено, що фактору відступаються наступні права: права грошової вимоги за кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.10, укладеним між Клієнтом та ТОВ «Основа», та право грошової вимоги за забезпечувальними договорами за Основним договором, укладеними з ТОВ «Галицька основа», СП ТОВ «Основа-Солсиф», ОСОБА_1

07 жовтня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк», як новий кредитор, за кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.10 направив на адресу позичальника ТОВ «Основа», лист від 03.10.14 №89182-10-б/б з повідомленням про заміну кредитора у зобов'язанні та відступлення ПАТ «Неос Банк» право вимоги ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.10, укладеному між ПАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Основа», який був отриманий ТОВ «Основа» 09.10.14, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення.

Зазначений вище договір факторингу № 13/14-Ф від 30.09.2014 року не оспорений, він не розірваний, не визнаний судом недійсним.

Таким чином, доводи відповідачів про його нікчемність не ґрунтуються на нормах матеріального права, так як в силу ч.2 ст. 215 Цивільного кодексу України нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом та відповідачі не навели норму права, якою б встановлювалась така нікчемність.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статетю 1080 ЦК встановлено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Тобто чинне законодавство не пов'язує відступлення права грошової вимоги третій особі із фактом повідомлення боржника.

Таким чином, відбулась заміна кредитора за зобов'язаннями по кредитному договору № 14-694/2010 від 12.10.10, укладеного між ПАТ «Банк Кіпру» (ПАТ «Неос Банк») та ТОВ «Основа» та по забезпечувальним договорам поруки між банком та ОСОБА_1 №14-694/2010-П1 від 27 вересня 2011 року, між банком та ТОВ «Галицька Основа» №14-694/2010/П2 від 27 вересня 2011 року, між банком та СП ТОВ «Основа-Солсиф» №14-694/2010/П-3 від 27 вересня 2011 року.

Таким чином, новим кредитором за зобов'язаннями по кредитному договору № 14-694/2010 від 12.10.10 та забезпечувальним договорам в результаті відступлення прав вимоги став ПАТ «Альфа-Банк».

Відповідно, твердження відповідачів про необґрунтованість заміни позивача та недійсність та безпідставність вимоги нового кредитора, колегія суддів вважає такими,що не грунтуються на матеріалах справи та законі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що станом на 18 серпня 2014 року розмір простроченої заборгованості за вказаним кредитним договором становить 4 797 635,14 доларів США, що в еквіваленті станом на 18.08.14 складає 62 720 976,24 грн.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції, у травні 2014 року ПАТ «Неос Банк» направляв відповідачам повідомлення з вимогою про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором № 14-694/2010 від 12.10.10, що підтверджується описом вкладення у цінний лист, фіскальними чеками від 28.05.14 та зворотними повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Ст. 1082 ЦК передбачено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Судом встановлено, що ПАТ «Альфа-Банк» направило повідомлення про відступлення права вимоги за кредитним договором та договорами поруки боржнику та поручителям 03.10.2014, які отримані 09.10.2014. Тобто, на момент судового розгляду справи судом першої інстанції відповідачі були повідомлені про відступлення грошової вимоги ПАТ «Альфа-Банк».

Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції не дослідив питання стовно отримання повідомлення (вимоги) та недотримання строків відправлення повідомлення, колегія суддів зазначає наступне.

28 травня 2014 року на адресу позичальника та поручителів було направлено повідомлення з вимогою про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором №14-694/2010 зі строком погашення зазначеної заборгованості протягом 30 календарних днів дати одержання повідомлення про таку вимогу від банку, але в будь-якому разі не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком даного повідомлення.

Повідомлення відправлено цінними листами на адресу позичальника та поручителів, що підтверджується поштовими чеками та описами вкладення, відповідно вручені ТОВ «Основа», ТОВ «Галицька Основа» та СП ТОВ «Основа-Солсиф» 02.06.2014р. та 03.06.2014р. Щодо факту реєстрації ОСОБА_1 за новою адресою з 12.12.2012р., умовами договору не передбачено обов'язок банку перевіряти його місце реєстрації .

При цьому колегія зазначає, що відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ВСС України 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

За таких обставин не заслуговують на увагу твердження ОСОБА_1 про неотримання повідомлення (вимоги) за договором поруки.

При цьому колегія суддів зазначає, що строк користуванням кредитом встановлювався з 12.10.2010р. по 11.10.2017р. з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №3 від 27.09.2011р. до кредитного договору.

Відповідно до п. 3.3.7. кредитного договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, погашення процентів за ним та сплаті інших платежів, передбачених цим договором у випадку порушення позичальником умов, зазначених в п. 3.2.11, п. 3.2.12. цього договору.

Пунктом 3.2.12. кредитного договору передбачено, обов'язок позичальника повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також неустойку (пеня, штраф), незалежно від строку настання виконання зобов'язання за цим договором у наступних випадках, серед іншого у випадку затриманням позичальником сплати частини кредиту та /або процентів щонайменше на два календарні місяці та/або несплати позичальником більше однієї виплати згідно умов цього договору, яка перевищує 5 процентів суми кредиту.

Як було встановлено, повідомлення з вимогою про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором направлено на адресу позичальника та поручителів28.05.2014р., а позов до суду подано у вересні 2014 року.

﻿﻿Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Враховуючи, що повідомлення з вимогою про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором направлено на адресу позичальника та поручителів28.05.2014р., а позов до суду подано у вересні 2014 року, то порука ОСОБА_1 та інших поручителів не припинилась та твердження відповідачів про припинення договорів поруки не відповідають дійсності.

Колегія суддів вважає помилковими ототожнення відповідачів про внесення змін та доповнень до договору поруки, що регулюється, зокрема ст.652 ЦК та відступлення права вимоги за ним іншому кредитору, що регулюється ст.ст. 512 - 519 Цивільного кодексу України.

Особа кредитора не відноситься до умов договору,а заміна кредитора у зобов'язані не пов'язане із зміною умов безпосередньо зобов'язання.

Щодо доводів апелянтів про обґрунтований відвід головуючому судді в суді першої інстанції і незаконність, на їх думку, постановленої судом ухвали про відмову у задоволенні такого відводу, колегія суддів вважає, що апелянтами не було наведено, передбачених ст.20 ЦПК України, підстав для обґрунтованого відводу судді. Процесуальні дії суду (судді) не є підставою для відводу та не свідчать про упередженість суду.

З огляду на викладене,колегія суддів вважає,що ці та інші доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, включаючи доводи апеляційної скарги ТОВ «Основа» щодо забезпечення зобов'язань іпотекою, зміни кон'юктури ринку, пов'язаних третіх осіб .

Твердження апелянтів про незаконність та необґрунтованість ухваленого рішення, неповне з'ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, на думку колегії суддів, є необґрунтованими, а обставини, на які вони посилаються - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, колегія не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307,308, 313,315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ТОВ «Основа» та Спільного Українсько-Французького підприємства з іноземними інвестиціями «ОСНОВА-СОЛСИФ» у формі товариства з обмеженою відповідальністю відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 3 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді