Справа № 265/6089/15-ц
Провадження № 2/265/2558/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

22 жовтня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Козлова Д. О.,

при секретарі - Азаровій А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки в проведенні розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні.

В ході судового розгляду справи ОСОБА_1 раніше заявлені позовні вимоги були зменшені, на підставі чого він просив суд стягнути з ПрАТ «Азовелектросталь» заборгованість лише з середнього заробітку за час затримки в розрахунку при звільненні в сумі 33 000 грн. В обґрунтування поданого позову посилався на те, що він перебував у трудових відносинах із відповідачем з 18 червня 2004 року по 10 серпня 2015 року на посаді економіста. Протягом цього періоду часу назва відповідача з ЗАТ «Азовелектросталь» була змінена на ПрАТ «Азовелектросталь». Однак після звільнення із ПрАТ «Азовелектросталь» за власним бажанням відповідач заборгував перед ним заробітну плату, яка була сплачена 29 вересня 2015 року. На підставі того, що у день звільнення йому не було виплачено суму боргу з заробітної плати, то просив суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток в сумі 33000 грн. за час прострочки у проведені розрахунку із ним при звільнені до моменту фактичної сплати суми заборгованості по заробітній платі, тобто за період з 10 серпня 2015 року до 29 вересня 2015 року, та виходячи з середньоденного заробітку позивача в сумі 1000 грн.

Позивач в судове засідання не зявився, надавши суду заяву з проханням вирішити наявний спір за його відсутності та у присутності його представника.

Представник позивача, яка діє на підставі договору, ОСОБА_2, в судове засідання не зявилась, надавши суду заяву з проханням вирішити наявний спір за її відсутності, наполягаючи на задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі.

Представники відповідача, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не зявились за невідомих суду причин, не надавши суду заяву з проханням вирішити спір у їх відсутність.

Згідно письмових заперечень представник ПрАТ «Азовелектросталь», який діє на підставі довіреності, ОСОБА_3, не визнаючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1, зазначала, що заборгованість позивачу із заробітної плати була повністю сплачена в сумі 86602,73 грн. Також вказувала на відсутність розрахунку заборгованості з середнього заробітку позивача. На підставі переліченого просила суд відмовити у задоволенні поданого позову, враховуючи його необґрунтованість.

Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 169, 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено й підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із Закритим акціонерним товариством «Азовелектросталь», яке було загальними зборами від 1 квітня 2011 року перейменовано у Приватне акціонерне товариство «Азовелектросталь», починаючи з 18 червня 2004 року по 10 серпня 2015 року, внаслідок звільнення за власним бажанням за наказом від 10 серпня 2015 року, що підтверджується копією трудової книжки позивача, а також копіями наказів про прийняття позивача на роботу від 18 червня 2004 року та про його звільнення за власним бажанням (а. с. 3-4, 6, 7).

Згідно довідки ПрАТ «Азовелектросталь» № 2016 від 1 вересня 2015 року вбачається, що заборгованість підприємства-відповідача перед ОСОБА_1 по виплаті заробітної плати станом на 28 серпня 2015 року складає 86602,73 грн. з урахуванням утриманих податків та зборів (а. с. 8).

На підставі довідки ПрАТ «Азовелектросталь» № 2015 від 1 вересня 2015 року вбачається, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 на підприємстві-відповідача становив на момент його звільнення 1000 грн. (а. с. 9).

Відповідно до виписки по рахунку клієнта ПАТ «ВТБ Банк», ОСОБА_1, вбачається, що останньому було перераховано 28-29 вересня 2015 року на картковий рахунок заробітну плату в розмірі 86602,73 грн., що також вбачається з наданих представником відповідача відомостях про виплату позивачу боргу із заробітної плати у розмірі 86602,73 грн. (а. с. 23, 27, 28, 29, 30-32, 33, 34-36, 37, 38-40).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

За ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 29 січня 2014 року по справі 6-144ц13, вбачається, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України по справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13.

Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведеня розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Оскільки розглядом справи було встановлено, що ПрАТ «Азовелектросталь» розрахувалось із ОСОБА_1 з боргу із заробітної плати 29 вересня 2015 року, належної позивачу на момент звільнення, то враховуючи зазначені правові позиції, суд, вважаючи обґрунтованою вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку із ним при звільненні, та задовольняючи позовні вимоги в цій частині, вирішує питання про розмір стягуваної суми, виходячи з наступного.

Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Визначаючи середню заробітну плату ОСОБА_1 за період з 11 серпня 2015 року (з моменту його звільнення) до 29 вересня 2015 року (до моменту повного розрахунку із ним відповідача), враховуючи, що ОСОБА_1 в день звільнення працював за даними табелю робочого часу ПрАТ «Азовелектросталь», суд також користується ОСОБА_4 праці та соціальної політики України від 9 вересня 2015 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» та наданим представником відповідача графіком роботи позивача на ПрАТ «Азовелектросталь» за 2015 рік, внаслідок чого суд обрахував загальну кількість робочих днів затримки у проведенні розрахунку відповідача з ОСОБА_1 при його звільненні за вказаний період, що становить загалом 33 дні (а. с. 41, 42).

Виходячи з того, що за довідкою ПрАТ «Азовелектросталь» середньоденний заробіток ОСОБА_1 становив 1000 грн., то шляхом множення середньоденного заробітку позивача на визначену судом кількість робочих днів прострочки, суд дійшов висновку, що за спірний період розмір середнього заробітку позивача становить 33000 грн. (33 днів х 1000 грн. = 33000 грн.).

З урахуванням переліченого сума середнього заробітку, що підлягає виплаті відповідачем на користь ОСОБА_1 складає 33000 грн.

Враховуючи, що з заробітної плати проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів, суд приходить до висновку, що при виплаті ПрАТ «Азовелектросталь» відповідних сум позивачу належить утримати передбачені законом податки та обов'язкові платежі.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в проведенні розрахунку при звільнені в сумі 33000 грн.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

За ч. 3 ст. 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до чинної на момент ухвалення судового рішення редакції ч. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір за ставкою 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, що відповідно становить на момент ухвалення рішення суду 487,20 грн.

Таким чином з ПрАТ «Азовелектросталь» підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 487,20 грн., від сплати якого за законом позивача при звернені до суду із позовом було звільнено.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215, 224-225 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення середнього заробітку за час затримки в проведенні розрахунку при звільненні задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» (ПрАТ «Азовелектросталь»), , розташованого в місті Маріуполі на площі Машинобудівельників 1, на користь ОСОБА_1, ІПН: НОМЕР_1, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_1, середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні в сумі 33000 (тридцять три тисячі) грн., з утриманням при виплаті з вказаної суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів і зборів.

Стягнути з ПрАТ «Азовелектросталь» на користь держави судовий збір в розмірі 487,20 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Позивачем рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області протягом 10 днів з дня отримання його копії шляхом подачі апеляційної скарги через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя.

Суддя