Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Домніцького В.В.,

при секретарі судового засідання Єфремової М.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись не те, що 01.08.2012 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 20000,00 грн., в обмін на зобовязання повернути отримані грошові кошти позивачу, про що було складено відповідну розписку. Однак, взяті на себе зобов'язання з повернення отриманих грошових коштів відповідач належним чином не виконує, у звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, у своїх поясненнях підтвердив обставини, викладені у позовній заяві, просив суд позовні вимоги задовольнити.

Відповідач у ході судового розгляду справи проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що він не складав розписок позивачу про отримання грошових коштів та будь-яких коштів від позивача не отримував, у звязку з чим просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності, суд прийшов до переконання, що вимоги позивача підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно матеріалів справи, 01.08.2012 року між ОСОБА_1, як позикодавцем, та ОСОБА_2, як позичальником, укладено договір позики, шляхом написання боргової розписки, згідно якої позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти в розмірі 20000,00 грн.

У ході судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання щодо повернення позики належним чином не виконує.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно наявної в матеріалах справи розписки ОСОБА_2 вбачається, що останній отримав в борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20000,00 грн.

Як вказує позивач, відповідач відмовляється від повернення отриманих коштів, взяті на себе зобовязання щодо повернення таких не виконує.

В силу вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Крім того, ст. 509 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні вправі вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 625 ЦК України зазначеного кодексу регламентовано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання і у разі прострочення такого зобов'язання повинен на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його не виконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язань.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Враховуючи наведене та те, що у судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено, що відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню отриманої позики не виконує, суд прийшов до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості є законної, обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Оцінюючи заперечення відповідача, суд вважає, що такі не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем належними та допустимими доказами не доведено в установленому законом порядку обставин, на які він посилається на як на підставу своїх заперечень, а саме, не спростовано факту складання боргової розписки, не підтверджено своїх тверджень про те, що він не підписував таку. Оскільки клопотань про проведення почеркознавчої експертизи відповідачем не заявлялось, суд позбавлений можливості самостійно перевірити наведені відповідачем факти.

Витрати по сплаті судового збору підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 88, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за борговою розпискою від 01.08.2012 року в загальному розмірі 20956,71 грн. (двадцять тисяч девятсот пятдесят шість грн. 71 коп.), з яких: 20000,00 грн. сума боргу, 956,71 грн. три проценти річних, а також 243,60 грн. (двісті сорок три грн. 00 коп.) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий В.В. Домніцький