У х в а л а

19 жовтня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Таврика» до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «Банк Таврика» (далі - ПАТ «Банк Таврика») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором від 17 липня 2008 року щодо, унаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 79 403, 66 доларів США, яка підлягає солідарному стягненню як з боржника так і з поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 липня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк Таврика» заборгованість за кредитним договором від 17 липня 2008 року в розмірі 5 028, 14 доларів США, що еквівалентно 59 тис. 130 грн 93 коп.

У задоволенні позову до ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 2 квітня 2015 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 липня 2014 року в частині задоволення вимог банку скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором від 17 липня 2008 року в розмірі 74 519, 89 доларів США, що еквівалентно 850 тис. 129 грн 53 коп.

У іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 липня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 2 квітня 2015 року.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд зазначеної ухвали суду касаційної інстанції з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3339/ed_2015_09_01/pravo1/T041618.html?pravo=1> підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновку викладеному у постановах Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 254, 256-258, 261, 509, 526, 527, 530, 554, 611, 612, 625, 1050 ЦК України.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2015 року (6-25689ск15 та 6-23420ск15) та постанови Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (6-41цс14) та від 18 березня 2015 року (6-25цс14).

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 3 липня 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанцій про те, що залишок нестягнутої після виконання рішення суду заборгованості за кредитним договором, за умови припинення поруки на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, підлягає стягненню лише з боржника, а також з тим, що банк звернувся до суду з позовом до боржника у межах встановленого статей 257 ЦК України строку.

Разом з тим у судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та постановах Верховного Суду України, наданих заявником для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 11 серпня 2015 року касаційний суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що з урахуванням відсутності вимог банку про стягнення сум передбачених статей 625 ЦК України, відсутні правові підстави для повторного стягнення заборгованості за кредитом, вимоги до поручителів не підлягають задоволенню у зв'язку з припиненням поруки на підставі частини 4 статті 559 ЦК України;

- в ухвалі 11 серпня 2015 року касаційний суд залишаючи без змін рішення суду першої та апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначив про обґрунтованість таких висновків, оскільки відсутні докази отримання відповідачем кредитних коштів;

- у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року (6-25цс14) міститься правовий висновок щодо поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України, згідно якого без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявності про це заяви сторони;

- у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (6-41цс14) вказано про те, що передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, для пред'явлення вимоги до поручителя обчислюється з наступного дня видачі судового наказу або з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як дата дострокового повернення всього кредиту.

Отже, у справі, яка переглядається, та у справах, на рішення в яких посилається заявник в обґрунтування своєї заяви про перегляд судового рішення, наявні різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції статей 254, 256-258, 261, 509, 526, 527, 530, 554, 611, 612, 625, 1050 ЦК України.

За таких обставин, які свідчать про те, що наведені заявником судові рішення не є прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також не свідчать про невідповідність рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Таврика» до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.М. Сімоненко
В.І. Гуменюк
Н.П. Лященко