У Х В А Л А

іменем україни

09 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Мостової Г.І., Наумчука Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Луцької міської ради, про звернення стягнення на успадковане заставне майно, за касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «БМ Банк» (далі - ПАТ «БМ Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Луцької міської ради, про звернення стягнення на успадковане заставне майно, посилаючись на те, що 04 серпня 2008 року між ВАТ «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в розмірі 66 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16 %, терміном до 03 серпня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання по вищевказаному кредитному договору між банком та ОСОБА_7 04 серпня 2008 року був укладений договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_7 передав в іпотеку банку трикімнатну квартиру загальною площею 61,9 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить йому на праві власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, на день його смерті заборгованість за кредитним договором складала 67 841, 54 доларів США.

Після смерті ОСОБА_7, його дружина ОСОБА_3 та діти: ОСОБА_4, ОСОБА_5 успадкували у відповідних частках вищевказану квартиру та 26 грудня 2012 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом.

Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2013 року за ОСОБА_3 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1

Також, банк листом від 14 квітня 2009 року, через Першу Луцьку державну нотаріальну контору, повідомляв спадкоємців про те, що успадкована квартира є предметом іпотеки і зобов'язання за кредитним договором боржником не виконані, а тому відповідно до ст. 1218 ЦК України до них після прийняття спадщини переходять усі права та обов'язки по поверненню кредиту.

Однак спадкоємці не погашають кредитну заборгованість, тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «БМ Банк», в інтересах якого діє ОСОБА_6, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що при вирішенні даного спору підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (набрав чинності 07 червня 2014 року), згідно з яким предмет іпотеки не може бути примусово стягнутий (відчужений без згоди власника), при цьому наявні всі умови для застосування цього Закону.

Проте погодитися з такими висновками суду першої та апеляційної інстанцій не можна з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 серпня 2008 року між ВАТ «БМ Банк» та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в розмірі 66 000,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 16 %, терміном до 03 серпня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання по вищевказаному кредитному договору між банком та ОСОБА_7 04 серпня 2008 року був укладений договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_7 передав в іпотеку банку трикімнатну квартиру загальною площею 61,9 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить йому на праві власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, на день його смерті заборгованість за кредитним договором складала 67 841, 54 доларів США.

Після смерті ОСОБА_7, його дружина ОСОБА_3 та діти: ОСОБА_4, ОСОБА_5 успадкували у відповідних частках вищевказану квартиру та 26 грудня 2012 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом.

Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2013 року за ОСОБА_3 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1

Повідомленням ПАТ «БМ Банк» від 14 квітня 2009 року, через Першу Луцьку державну нотаріальну контору, повідомлено спадкоємців про те, що успадкована квартира є предметом іпотеки і зобов'язання за кредитним договором боржником не виконані, а тому відповідно до ст. 1218 ЦК України до них після прийняття спадщини переходять усі права та обов'язки по поверненню кредиту.

Судами також встановлено, що відповідачі кредитні зобов'язання після смерті ОСОБА_7 не виконують.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон України «Про іпотеку») передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторієм є відстрочення виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Отже, установлений вказаним Законом України мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15.

Отже, з урахуванням вказаних вимог закону, суд першої інстанції не врахував, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в захисті порушених прав, свобод чи інтересів кредиторів, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд на наведене та порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, що є безумовною підставою для скасування судового рішення, уваги не звернув, в порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не перевірив доводів апеляційної скарги.

Враховуючи вищезазначене, в порушення норм процесуального закону, суди дійшли помилкового висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з чим ухвалені у справі рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «БМ Банк», задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук