Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 480/2919/14-ц
12 березня 2015 року .Миколаївський райсуд Миколаївської області в складі:
головуючого-судді Войнарівського М.М.
при секретарі Шилан Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєві справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави,
Представник позивача в судове засідання не зявився,однак надав заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі розгляд справи просить провести без його участі.
Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду повідомлений вчасно та належним чином. Про причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до ст.224 ЦПК України суд розглядає справу у порядку заочного провадження.
Дослідивши матеріали справи,суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову.
Відповідно до п. 23 договору застави позивач має право звернути стягнення на предмет застави у випадках затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один місяць.
За п. 24 договору застави звернення стягнення на предмет застави за вибором банку здійснюється з дотриманням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким способом, серед яких і право продажу предмету застави від імені заставодавця третій особі.
Позивач свої зобов`язання в частині надання відповідачу кредитних коштів виконав повністю.
Крім того, позивачем за умовами кредитного договору відповідачу нараховані: пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в розмірі 3694,36грн.; штраф (фіксована частина) 250 грн.; штраф (процентна складова) 1 150,66грн.
Вирішуючи спір сторін в частині нарахування пені в розмірі 3694,36грн. суд виходить з такого.
При розгляді даної цивільної справи суд враховує рішення Конституційного Суду України № 1-12/2013 від 11.07.2013 р. "У справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" (надалі за текстом - Рішення).
Зокрема у п. 3 зазначеного Рішення йдеться, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).
Як зазначено в положеннях п.п. 22, 23 ст. 1, ч. 1 ст. 11Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року з наступними змінами споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 509, ст.ст. 526, 629 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону про захист прав споживачів між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
ЦК України також передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч. 2 ст. 551 ЦК України). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч. 3 ст. 551 ЦК України).
Таким чином, правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення ЦК України про зобов'язання та договір, так і приписи його ч. 2 ст. 627 ЦК України щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів.
Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В ч.ч. 3, 4 ст. 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.
Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту.
Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 р. № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Як зауважив Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг.
У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.
З огляду на викладене при розгляді даного спору суд виходить з такого.
Відповідно до вимог ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Як вбачається з матеріалів справи відповідачу нараховані до сплати - 250 грн. штрафу (фіксована частина) та 1 150,66грн. штрафу ( процентна складова).
Отже,стягнення ще і пені, як відповідальності за порушення зобов`язань за кредитним договором є неприпустимим, з огляду на положення ст. 61 Конституції України.
Відповідно до ч.1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
Згідно зі ст. 20 «Закону України „Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.
Відповідно до ст. 25 Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених ст. 26 цього Закону; початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження.
Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом.
При цьому ст. 26 Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачає позасудові способи звернення стягнення на заставлене майно.
Аналіз вказаних норм права та положень договору застави вказує, що звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля позивачем з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України та надання позивачу всіх необхідних повноважень, необхідних для здійснення продажу є виключно позасудовим способом звернення стягнення та і не може бути проведений за судовим рішенням, оскільки, в такому випадку, суд фактично видасть доручення позивачу від імені відповідача, на що суд повноважень не має та подібна позовна вимога не відповідає можливим способам захисту порушеного права.
При цьому, встановлено, що діями відповідача були порушені встановлені законодавством правила виконання цивільно-правових правочинів і права позивача на отримання виконання зобов'язання за вищезазначеним кредитним договором, що є підставою для часткового задоволення позову звернення стягнення на предмет застави - автомобіль DAEWOO, 2007 року випуску, тип автомобіля - легковий седан, № кузова/шасі XWB3D31UD8A148977, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить відповідачу, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором,у інший спосіб, аніж той, що просить позивач, а саме -шляхом продажу державним, виконавцем предмету застави на публічних торгах, як це передбачено ст. 20 Закону України «Про заставу» .
У зв'язку з цим не підлягає задоволенню вимога про зобов'язання відповідача передати позивачу технічний паспорт та ключі від вказаного автомобіля, оскільки, по-перше, судом обрано інший спосіб звернення стягнення, по-друге, така вимога містить прохання про покладення певних обов'язків на третю особу, яка стороною по справі не є та подібний варіант процесуальним законом не передбачено, по-третє, подібна вимога позивача не ґрунтується на нормах закону.
Відповідно до ст.ст. 79; 81 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору, оскільки відповідач є стороною, котра при виконанні зобов'язань діяла недобросовісно.
На підставі ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність", ст. 20 Закону України „Про заставу", ст. 25 Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", ст.ст. 526; 530 ч. 1; 589 ч. 1; 1054 ч. 1 ЦК України та керуючись ст.ст. 10; 11; 60; 214; 215 ЦПК України, суд -
Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 207гривні 19копійок в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області відповідно до ст.294 ЦПК України.

Суддя ОСОБА_2

12.03.2015