У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до кредитної спілки «Запоріжжя» про захист прав споживачів та визнання недійсною додаткової угоди до договору кредитної лінії, за касаційною скаргою кредитної спілки «Запоріжжя» на рішення апеляційного суду Запорізької області від 13 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 27 серпня 2007 року між нею та кредитною спілкою «Запоріжжя» (далі - КС «Запоріжжя») було укладено договір кредитної лінії № 203 про надання споживчих кредитів на загальну суму 20 тис. грн окремими виплатами, сума яких не має бути більше загальної суми. Відповідно до п. 1.1 договору КС «Запоріжжя» надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання на ремонт та реконструкцію будинку на термін з 27 серпня 2007 року по 27 серпня 2010 року із сплатою процентів за користування кредитом. У договорі кредитної лінії від 27 серпня 2007 року № 203 не зазначено, що відповідач має відповідну ліцензію на здійснення фінансових операцій, пов'язаних з наданням кредитів. Оскільки додаткова угода від 31 серпня 2007 року № 2 до договору кредитної лінії від 27 серпня 2007 року № 203 передбачає плату щомісячно фіксованої суми, де розмір щомісячної плати на погашення кредиту на весь період дії договору дорівнює нулю, тому така умова суперечить як ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і вимогам п. 3.2 постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». ОСОБА_3 також зазначала, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі ст. 227 ЦК України є оспорюваним. Таким чином, вважає, що оспорювана додаткова угода від 31 серпня 2007 року № 2 до договору кредитної лінії від 27 серпня 2007 року № 203 порушує її права, а тому просила відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України визнати її недійсною.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 13 травня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсною додаткову угоду від 31 серпня 2007 року № 2 до договору кредитної лінії від 27 серпня 2007 року № 203.

У касаційній скарзі КС «Запоріжжя», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення районного суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки зміст договору кредитної лінії відповідає вимогам законодавства і підстав для визнання його недійсним немає, а також пропуску трирічного строку звернення до суду за захистом своїх прав.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що при укладенні оспорюваної додаткової угоди ОСОБА_3 не звернула уваги на те, що цією угодою кредитною спілкою в односторонньому порядку змінено умови, які були обов'язковими відповідно до договору кредитної лінії, оскільки було змінено вид та характер платежів, які повинні були сплачуватися ОСОБА_3 у рахунок погашення заборгованості. Крім того, спірна додаткова угода не відповідає приписам постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки не містить істотних умов договору, а тому є недійсною. ОСОБА_3 строк звернення до суду не пропущений, оскільки про порушене право вона дізналася у лютому 2011 року при здійсненні перевірки документації.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 27 серпня 2007 року між ОСОБА_3 та КС «Запоріжжя» було укладено договір кредитної лінії № 203 про надання споживчого кредиту у розмірі 20 тис. грн окремими виплатами. 31 серпня 2007 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2.

При укладенні сторонами договору ОСОБА_3 була ознайомлена з умовами погашення кредиту, із серпня 2007 року по березень 2008 року виконувала умови договору кредитної лінії, сплачувала кредит та відсотки за графіками та сплатила станом на 30 квітня 2009 року 27 512 грн.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема відповідно до частин 1, 3, 5 зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Апеляційним судом при розгляді справи не встановлено і не наведено в рішенні підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, які б свідчили про недійсність додаткової угоди.

Посилання апеляційного суду на те, що ОСОБА_3 не звернула уваги на умови додаткової кредитної угоди, а тому таку додаткову угоду слід визнати недійсною, є передчасним, оскільки сторони є вільними в укладенні договорів і незвернення уваги не є підставою для визнання угоди недійсною.

Крім того, порядок надання кредитів кредитними спілками регулюється Законом України «Про кредитні спілки» та нормативно-правовими актами національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Оскільки відповідач не є учасником ринку банківських послуг, тому посилання на невідповідність оспорюваної угоди приписам постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» є передчасним.

Отже, за змістом рішення апеляційного суду повинно відповідати вимогам ст. 316 ЦПК України.

Оскільки апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу кредитної спілки «Запоріжжя» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 13 травня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик