АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5806/15 Головуючий 1 інст.- Слурденко О.І.
Справа № 636/826/14-ц Доповідач - Кругова С.С.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - КРУГОВОЇ С.С.,

суддів - ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.,

- МІНЕНКОВОЇ Н.О.

секретаря - Шпарага О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Чугуївського міськрайонного суду Харківської області від 24 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення без надання іншого житлового приміщення, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року позивач звернулася з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки - житлову квартиру АДРЕСА_1 та виселення із вищезазначеної квартири іпотекодавця - ОСОБА_2.

Заочним рішенням Чугуївського міськрайонного суду Харківської області від 24 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним заочним рішенням відповідач ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Вважає заочне рішення суду першої інстанції необ'єктивним та таким, що містить порушення ряду норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, зазначає, що не отримував та не розписувався у судових повістках на протязі судового розгляду та не знав про судові засідання, що відбувалися по справі.

Вважає, що посилання суду про належне повідомлення не є дійсними, оскільки не зареєстрований за адресою на яку направлялись повістки, а зареєстрований і проживає за іншою адресою, а саме: АДРЕСА_2.

Крім того вказує про те, що судом було порушено ч. 1 ст. 158 ЦПК України, розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Вважає, що внаслідок порушення, передбаченого Главою 7 Цивільного кодексу України, порядку повідомлення про судове засідання у справі, був позбавлений можливості надавати пояснення, подати зустрічний позов, заявляти клопотання, заявити про застосування строку позовної давності подавати інші докази, що мають значення для вирішення спору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що у зв'язку з неналежним виконанням боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Одночасно з цим вважав наявними правові підстави для примусового виселення без надання іншого приміщеннявідповідача, який добровільно не звільнив жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання такої вимоги.

З таким висновком суду, судова колегія погоджується частково, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовим розглядом встановлено, що 26.09.2008 року між сторонами було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І, зареєстрований в реєстрі за № 3243, відповідно до якого ОСОБА_3 надала ОСОБА_2 позику у розмірі 45 500 доларів США з кінцевим терміном повернення - 26.08.2009 року.

На забезпечення виконання вищезазначеного Договору позики, 26.09.2008 року між ними було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І., зареєстрований в реєстрі за № 3245 за яким позичальник надав в іпотеку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме житлову квартиру АДРЕСА_1

Ця квартира, загальною площею 72,7 кв. метри, житловою прощею 49,6 кв метри належить ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 23.09.2003 року державним нотаріусом Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1593 та в встановленому законом порядку в КП «Чугуївське МБТІ» 27.09.2003 року за № 4508/20.

Позичальник не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання, в зв'язку з чим станом на 21.03.2012 рік заборгованість за Договором позики від 26.09.2008 року становила 1121619 гривень 93 копійки, яку Чугуївський міський суд Харківської області своїм рішенням від 22.06.2012 року стягнув на користь ОСОБА_3.

На час розгляду справи рішення суду є невиконаним.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

З метою досудового врегулювання даного спору позивач 22 жовтня 2012 року на адресу боржника направила вимогу про добровільне звільнення квартири, що є предметом іпотеки, у зв'язку з прийняттям рішення про звернення на неї стягнення.

Дана вимога іпотекодавцем була проігнорована.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 4 вересня 2013 року у справі № 73цс13, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про наявність правових підстав в частині задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилання в апеляційній скарзі на ст.12 ЗУ "Про іпотеку", судова колегія вважає помилковими, оскільки ця стаття регулює питання дострокового виконання зобов"язання, тобто до настання строку виконання зобов"язання. По данній справі строк сплинув 26 серпня 2009 року, тобто 6 років тому.

Доводи апеляційної скарги про порушення Глави 7 ЦПК і неповідомлення відповідача належним чином про розгляд справи в суді першої інстанції, як підстава для скасування рішення суду в ст.309 ЦПК України не передбачено.

Що стосується задоволення позовних вимог в частині виселення, судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги і виходить з наступного.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Разом з тим, при розгляді справи в частині розв'язання позовних вимог про виселення без надання іншого житлового приміщення суд першої інстанції не виконав всі вимоги цивільного судочинства, не з'ясував усіх обставин, що мають значення для справи, постановив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР передбачає, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Установивши у даній справі, що в іпотеку передано житлове приміщення - квартиру , яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд повинен був в цій частині вимог виходити з того , що підстави передбачені законом для виселення відповідача із зазначеної квартири без надання йому іншого постійного житла - відсутні.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 р. у справі № 6-39 цс15, де вказано, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. За змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

З огляду на вищевикладене, оскільки висновок суду в цій частині не відповідає обставинам справи і судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального і процесуального права і це призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду в частині вимог про виселення без надання іншого житлового приміщення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в їх задоволенні, оскільки відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідача із квартири без надання йому іншого постійного житла.

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Чугуївського міськрайонного суду Харківської області від 24 жовтня 2014 року - змінити в частині виселення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити. В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - Судді -