УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Слободянюк С.В., Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: ОСОБА_1, про стягнення сум за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року позивач звернулася до суду із позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення сум.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що 23.09.2008 між позивачем та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в особі відділення № 14 філії «Кримського РУ» ВАТ «Банк « Фінанси та Кредит» був укладений договір № ДПГ №9999 «Про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний», згідно до умов якого на депозитний рахунок, відкритий на ім'я ОСОБА_2 позивачем внесено 2 200000, 00 грн. Договором передбачено, що банк може користуватися зазначеними грошовими коштами з 23.09.2008 по 28.09.2009 та виплачувати позивачу проценти у розмірі 18,70% річних.

Позивач вказувала, що у зв'язку з тим, що зазначені кошти були незаконно списані з депозитного рахунку, вона звернулася до Залізничного районного суду в м. Сімферополі АР Крим з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів. Рішенням суду позов був задоволений та стягнуто з відповідача грошові кошти в сумі 2 2200 000, 00 грн.

Оскільки зазначене рішення суду виконане не було, в результаті чого позивачу спричинено шкоду, остання, з урахуванням в подальшому уточнень до позовної заяви, просила стягнути з відповідача 2 200 000,00 грн. боргу та втрат за їх знецінення, враховуючи індекс інфляції 2 048 860 грн.,1 690 582,28 грн. доходів від безпідставного утримання майна та моральної шкоди у сумі 20 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Справа № 761/22342/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/11367/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Юзькова О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Апелянт зазначила, що ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 22.03.2011, яка в касаційному порядку не скасована, встановлено, що на час звернення до суду із скаргою, рішення суду не виконане, незважаючи на що постановою держаного виконавця від 02.11.2010 виконавче провадження закрито у зв'язку із спливом шестимісячного строку виконання судового рішення та нібито добровільним його виконанням боржником.

Також апелянт вказувала, що у зазначеній ухвалі суду вказано, що стягувачем до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві подано заяву про перерахунок стягнутих грошових коштів на рахунок в ПАТ «Сигмабанк», незважаючи на що боржником були перераховані кошти на рахунок в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», на який накладено арешт в рамках іншого виконавчого провадження.

За таких обставин, апелянт вважала, що висновок суду про недоведеність позовних вимог не відповідає встановленим в судовому засіданні обставинам.

Враховуючи викладене, апелянт просила рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21.07.2015 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, зокрема позивач повідомлялася шляхом розміщення даної інформації на офіційному веб-порталі «Судова влада України», оскільки перебуває на території Автономної Республіки Крим та через свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 23.09.2008 між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в особі відділення № 14 філії «Кримського РУ» ВАТ «Банк « Фінанси та Кредит» був укладений договір № ДПГ №9999 «Про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний», згідно до умов якого на депозитний рахунок, відкритий на ім'я ОСОБА_2 позивачем внесено 2 200 000,00 грн. Договором передбачено, що банк може користуватися зазначеними грошовими коштами з 23.09.2008 по 28.09.2009 та виплачувати позивачу проценти у розмірі 18,70% річних (а.с.86).

Рішенням Залізничного районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 27.11.2009 позов ОСОБА_2 до ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто с ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2 200 000,00 грн. (а.с.8-10).

23.09.2008 між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений договір про відкриття кредитної лінії № 2203-П/08/Д-265, відповідно до умов якого банк відкриває позичальнику поновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі в сумі 385 400,00 доларів США зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 17,3% річних, а позикодавець зобов'язується повернути суму кредиту у строк до 28.09.2009 (а.с. 81-84).

Також встановлено, що 23.09.2008 між банком та ОСОБА_2, як поручителем, та ОСОБА_1, як боржником, був укладений договір поруки №1, за яким поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № 2203-П/08/Д-265 від 23.09.2009 (а.с.88-90).

23.09.2008 між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2, як заставодавцем, був укладений договір застави № 189, відповідно до якого заставодавець передає банку належні йому майнові права вимоги на суму 2 200 000,00 грн., які виникли у заставодавця на підставі депозитного договору № ДПГ-9999 від 23.09.2008 (а.с.87).

25.03.2009 банком у зв'язку із наявною заборгованістю за кредитним договором у розмірі 5 433,38 доларів США було проведено договірне списання грошових коштів з рахунків, належних позивачєвіу сумі 2 200 000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 закредитнимдоговорому сумі 322 761,00 доларів США відповідно до п.4.2 Договору поруки № 1 від 23.09.2008.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що 14.09.2010 грошові кошти у розмірі 2 205 120,00 грн. перераховані на особистий рахунок ОСОБА_2, а 22.06.2011 з даного рахунку з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 2203-П/08/Д-265 від 23.09.2008 банком було здійснено договірне списання у розмірі 2 206 691 грн. 25 грн.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, з огляду на те, що факт перерахування зазначених грошових коштів підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним доручення №12/52 від 14.09.2010 (а.с.22). Обставини щодо списання банком зазначених коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2203-П/08/Д-265 від 23.09.2008 встановлені рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 12.03.2012.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Посилання апелянта на те, що банк набув майно, яке належить позивачу та зберігає його у себе без достатньої правової підстави є необгрунтованими, оскільки в силу вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК HYPERLINK "http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1822/ed_2012_02_21/T041618.html?pravo=1"України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не надала суду доказів на підтвердження своїх вимог в цій частині.

Також колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При з'ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Оскільки, під час розгляду справи, судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності підстав передбачених ст. ст. 23, 1167 ЦК України, зазначені вище вимоги позовної заяви задоволенню не підлягають.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Г.В. Крижанівська

Судді: М.І. Оніщук

С.В.Слободянюк