У х в а л а

іменем україни

21 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні майном,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, який уточнили в процесі розгляду справи, та остаточно просили:

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 337/1200 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та за ОСОБА_4 - на 73/1200 спірного будинку, які належать їм на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 14 вересня 1995 року;

- визнати за ОСОБА_3 та за ОСОБА_4 право власності по 293/1200 частини спірного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті їх батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1;

- усунути перешкоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в користуванні належним їм домоволодінням шляхом забезпечення їм вільного доступу до нього та заборони ОСОБА_5 чинити їм перешкоди у цьому.

На обґрунтування позовних вимоги позивачі посилались на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_6 та після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з 586/1200 частини спірного домоволодіння.

Іншими співвласниками цього домоволодіння на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 14 вересня 1995 року є позивачі: ОСОБА_3, якій належить 337/1200 його частини, та ОСОБА_4, якому належить 73/1200 частини, а також ОСОБА_7, померлої 16 серпня 2013 року, якій належало 204/1200 частини домоволодіння та з якою на день смерті проживала її дочка - відповідачка ОСОБА_5

Позивачі вказували, що після смерті їх батька у червні 2004 року подали до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак їм було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки їх батько не оформив своє право власності на належну йому частку домоволодіння, а також у зв'язку із розбіжностями у написанні прізвища померлого.

Посилаючись на те, що на теперішній час відповідачка чинить їм перешкоди у користуванні належною їм частиною домоволодіння, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2014 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 337/1200 частини домоволодіння АДРЕСА_1, яке в цілому складається із житлового будинку «А-1», загальною площею 100,2 кв. м, житловою площею 62,9 кв. м та складається з наступних приміщень: приміщення 1-1 - веранди площею 2,2 кв. м, приміщення 1-2 - коридора площею 4,3 кв. м, приміщення 1-3 - кухні площею 8,9 кв. м, приміщення 1-4 - житлової кімнати площею 8,8 кв. м, приміщення 1-5 - житлової кімнати площею 12,6 кв. м, приміщення 2-1 - веранди площею 2,1 кв. м, приміщення 2-2 - коридора площею 3,6 кв. м, приміщення 2-3 - ванни площею 3,0 кв. м, приміщення 2-4 - туалету площею 1,7 кв. м, приміщення 2-5 - кухні площею 11,5 кв. м, приміщення 2-6 - житлової кімнати площею 8,5 кв. м, приміщення 2-7 - житлової кімнати площею 14,0 кв. м, приміщення 2-8 - житлової кімнати площею 7,3 кв. м, приміщення 2-9 - житлової кімнати площею 11,7 кв. м, а також наступних споруд та будівель: літ. Б-1 - гаража, літ. Б - погреба, літ. Г - кухні, літ. Д - сараю, літ. Е - вбиральні, літ. Ж - душу, № 1 - воріт, № 2 - калитки, № № 3, 4 - забору, № 5 - водоколонки, літ. І - мощення, які належать їй на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 14 вересня 1995 року в цивільній справі № 3/7 від 1995 року.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 73/1200 частини домоволодіння АДРЕСА_1, яке в цілому складається з житлового будинку «А-1», загальною площею 100,2 кв. м, житловою площею 62,9 кв. м та складається з наступних приміщень: приміщення 1-1 веранди площею 2,2 кв. м., приміщення 1-2 - коридора площею 4,3 кв. м, приміщення 1-3 - кухні площею 8,9 кв. м, приміщення 1-4 - житлової кімнати площею 8,8 кв. м, приміщення 1-5 - житлової кімнати площею 12,6 кв. м, приміщення 2-1 - веранди площею 2,1 кв. м, приміщення 2-2 - коридора площею 3,6 кв. м, приміщення 2-3 - ванни площею 3,0 кв. м, приміщення 2-4 - туалету площею 1,7 кв. м, приміщення 2-5 - кухні площею 11,5 кв. м, приміщення 2-6 - житлової кімнати площею 8,5 кв. м, приміщення 2-7 - житлової кімнати площею 14,0 кв. м, приміщення 2-8 - житлової кімнати площею 7,3 кв. м, приміщення 2-9 - житлової кімнати площею 11,7 кв. м, а також наступних споруд та будівель: літ. Б-1 - гаража, літ. Б - погреба, літ. Г - кухні, літ. Д - сараю, літ. Е - вбиральні, літ. Ж - душу, № 1 - воріт, № 2 - калитки, № № 3, 4 - забору, № 5 - водоколонки, літ. І - мощення, які належать йому на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 14 вересня 1995 року в цивільній справі № 3/7 від 1995 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 293/1200 частини домоволодіння АДРЕСА_1, яке в цілому складається із житлового будинку «А-1», загальною площею 100,2 кв. м, житловою площею 62,9 кв. м та складається з наступних приміщень: приміщення 1-1 - веранди площею 2,2 кв. м, приміщення 1-2 - коридора площею 4,3 кв. м, приміщення 1-3 - кухні площею 8,9 кв. м, приміщення 1-4 - житлової кімнати площею 8,8 кв. м, приміщення 1-5 - житлової кімнати площею 12,6 кв. м, приміщення 2-1 - веранди площею 2,1 кв. м, приміщення 2-2 - коридора площею 3,6 кв. м, приміщення 2-3 - ванни площею 3,0 кв. м, приміщення 2-4 - туалету площею 1,7 кв. м, приміщення 2-5 - кухні площею 11,5 кв. м, приміщення 2-6 - житлової кімнати площею 8,5 кв. м, приміщення 2-7 - житлової кімнати площею 14,0 кв. м, приміщення 2-8 - житлової кімнати площею 7,3 кв. м, приміщення 2-9 - житлової кімнати площею 11,7 кв. м, а також наступних споруд та будівель: літ. Б-1 - гаража, літ. Б - погреба, літ. Г - кухні, літ. Д - сараю, літ. Е - вбиральні, літ. Ж - душу, № 1 - воріт, № 2 - калитки, № № 3, 4 - забору, № 5 - водоколонки, літ. І - мощення, в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 293/1200 частини домоволодіння АДРЕСА_1, яке в цілому складається із житлового будинку «А-1», загальною площею 100,2 кв. м, житловою площею 62,9 кв. м та складається з наступних приміщень: приміщення 1-1 - веранди площею 2,2 кв. м, приміщення 1-2 - коридора площею 4,3 кв. м, приміщення 1-3 - кухні площею 8,9 кв. м, приміщення 1-4 - житлової кімнати площею 8,8 кв. м, приміщення 1-5 - житлової кімнати площею 12,6 кв. м, приміщення 2-1 - веранди площею 2,1 кв. м, приміщення 2-2 - коридора площею 3,6 кв. м, приміщення 2-3 - ванни площею 3,0 кв. м, приміщення 2-4 - туалету площею 1,7 кв. м, приміщення 2-5 - кухні площею 11,5 кв. м, приміщення 2-6 - житлової кімнати площею 8,5 кв. м, приміщення 2-7 - житлової кімнати площею 14,0 кв. м, приміщення 2-8 - житлової кімнати площею 7,3 кв. м, приміщення 2-9 - житлової кімнати площею 11,7 кв. м, а також наступних споруд та будівель: літ. Б-1 - гаража, літ. Б - погреба, літ. Г - кухні, літ. Д - сараю, літ. Е - вбиральні, літ. Ж - душу, № 1 - воріт, № 2 - калитки, № № 3, 4 - забору, № 5 - водоколонки, літ. І - мощення, в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в користуванні належним їм домоволодінням АДРЕСА_1 та заборонено ОСОБА_5 чинити їм перешкоди у цьому.

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2014 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 листопада 2014 року скасовано в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 337/1200, а за ОСОБА_4 на 73/1200 частини домоволодіння АДРЕСА_1, які належать їм на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 14 вересня 1995 року в цивільній справі № 3/7 від 1995 року, а також в частині визнання за ОСОБА_3 та за ОСОБА_4 права власності по 293/1200 частини домоволодіння АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті їх батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, та ухвалено нове рішення, яким в цій частині позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2014 року скасовано.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи свої доводи неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за позивачами право власності на зазначені ними частини домоволодіння, виходив з того, що вони та їх батько є власниками відповідних частин спірного домоволодіння на підставі рішення Дніпропетровського обласного суду від 14 вересня 1995 року незалежно від відсутності реєстрації права власності; при цьому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині усунення перешкод позивачам у користуванні належним їм майном також є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачами права власності і відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, виходив з того, що рішенням Дніпропетровського обласного суду від 14 вересня 1995 року вже визнано за ОСОБА_3 право власності на 337/1200 частини спірного домоволодіння, а за ОСОБА_4 - на 73/1200 частини, яке було зареєстровано у комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Дніпропетровське МБТІ»). Крім того, судом зазначено, що нотаріусом було виявлено розбіжності у написанні прізвища померлого батька позивачів, проте доказів на підтвердження звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, позивачами не надано.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з копією рішення Дніпропетровського обласного суду від 14 вересня 1995 року за ОСОБА_3 визнано право власності на 337/1200 частини, за ОСОБА_8 - на 73/1200 частини, за ОСОБА_9 - на 586/1200 частини, та за ОСОБА_7. - на 204/1200 частини будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 119-130).

Звертаючись до суду із указаним позовом, позивачі посилались на неможливість зареєструвати за собою право власності на спірне майно та оформити спадщину після свого батька, оскільки належним чином завірена копія рішення Дніпропетровського обласного суду від 14 вересня 1995 року у них не збереглася, а отримати копію у суді не вбачається можливим.

Відповідно до довідки Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2014 року цивільна справа № 3/7 від 14 вересня 1995 року була знищена (а. с. 17).

Разом з тим з відповіді КП «Дніпропетровське МБТІ» вбачається, що в матеріалах інвентаризаційної справи міститься рішення Дніпропетровського обласного суду від 14 вересня 1995 року, яке за зверненням ОСОБА_7. було зареєстровано та записано в реєстрову книгу № 38 за реєстровим № 62, та на запит суду надано копію вказаного рішення (а. с. 61, 64-70).

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зі змісту ч. 5 ст. 11 ЦК України випливає, що цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно із ч. 4 ст. 3 цього Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції, врахувавши відповідь КП «Дніпропетровське МБТІ» та наявність в матеріалах інвентаризаційної справи рішення Дніпропетровського обласного суду від 14 вересня 1995 року, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачами права власності на 337/1200 та 73/1200 частини спірного домоволодіння, оскільки зазначене рішення суду від 14 вересня 1995 року засвідчує право позивачів на вказані частини домоволодіння, а визнання за ними права власності ще на ті ж 337/1200 та 73/1200 частини спірного житла є збільшенням належної їм частки.

Крім того, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачами права власності по 293/1200 частини вищевказаного домоволодіння за кожним після смерті їх батька ОСОБА_6, оскільки позивачі не зверталися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, з огляду на наявність розбіжностей у написанні прізвища померлого ОСОБА_6 в рішенні суду від 14 вересня 1995 року (ОСОБА_9) та у свідоцтві про його смерть (ОСОБА_6.).

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині усунення перешкод позивачам в користуванні належним їм майном, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність таких перешкод з боку ОСОБА_5

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана