Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді Собіни І.М.

Суддів: Оніпко О.В., Хилевич С.В.

Секретар судових засідань Шептицька С.С.

З участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства „Креді Агріколь Банк" на рішення Рівненського міського суду від 22 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства „Креді Агріколь Банк", центрального відділення Публічного акціонерного товариства „Креді Агріколь Банк" в Рівненській області про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки,

в с т а н о в и л а:

В березні 2015 року позивачі звернулись до суду із вказаними позовними вимогами.

Рішенням Рівненського міського суду від 22 червня 2015 року їх позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір № 343 від 06 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та Акціонерним товариством „Індустріально-експортний банк".

Визнано недійсним договір іпотеки житлового приміщення №343/1 від 06 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та Акціонерним товариством „Індустріально-експортний банк", посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу за № 718.

Визнано недійсним договір поруки № 343/1/1 від 06 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та Акціонерним товариством „Індустріально-експертний банк".

Стягнуто з ПАТ „Креді Агріколь Банк" на користь держави 243,60гривень судового збору.

У поданій апеляційній скарзі представник ПАТ „Креді Агріколь Банк" не погоджується з рішенням суду, вважає його незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводив, що 06 липня 2007 року між АТ „Індустріально-експортний банк" повним правонаступником прав та обов"язків якого є ПАТ „Креді Агріколь Банк" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 343.

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору, кредитор надає позичальникові на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 40000доларів США зі сплатою 12,8% річних на умовах, визначених Кредитним договором, терміном користування з 06 липня 2007 року по 05 липня 2017 року з підписаним та узгодженим графіком погашення кредиту.

Пунктом 1.2 Кредитного договору передбачено, що кредит надається позичальнику на придбання квартир на первинному ринку нерухомості.

Сума кредитних коштів відповідно до п. п. 2.1 і 2.2 була видана позивачці згідно меморіального ордера № 5, 06 липня 2007 року готівкою в касі банку.

З метою забезпечення виконання зобов"язань за Кредитним договором, між Банком та ОСОБА_4 було укладено договір фінансової поруки № 343/1/1 від 06 липня 2007 року та договір іпотеки житлового приміщення № 343/1 від 06 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 719 та відповідно до якого в іпотеку було передано нерухоме майно - квартиру, чотирикімнатну, що знаходиться в АДРЕСА_1, житловою площею 48,4 кв. м., загальною площею 76,4 кв. м.

Вказує, що позивачі пропустили строк позовної давності на звернення з позовом до суду за захистом порушеного права. Перебіг позовної давності починається з дня укладення правочину тобто з 06 липня 2007 року, коли позивачі ознайомились з договорами кредиту, іпотеки та поруки та підписали їх.

Після ознайомлення з умовами договору позивачка ОСОБА_3 здійснювала погашення за Кредитним договором до часу звернення з цим позовом 03 лютого 2015 року.

Зазначає, що у судовому засіданні 22 червня 2015 року він зробив усну заяву про застосування судом строку позовної давності відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦК України, проте суд у своєму рішенні не навів жодних мотивів чому він не застосував позовної давності.

У своєму рішенні суд зробив акцент на норми ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та розділу 2 „Вимоги щодо надання споживачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту" Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168.

Суд, в рішенні не вказав, який із 17 підпунктів пункту 3 статті 18 Закону України „Про захист прав споживачів" наявний у Кредитному договорі і є підставою для визнання такого договору недійсним.

Доводив, що відповідно до ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживача, зокрема встановлення жорстких обов"язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Посилаючись на наведене, просив застосувати строки позовної давності для пред"явлення позову у цивільній справі № 569/3527/15-ц на рішення Рівненського міського суду від 22 червня 2015 року, оскаржуване рішення скасувати і ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивачів.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказують на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та безпідставність доводів апеляційної скарги, просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідача доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі і з"явились в судове засідання в межах апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, дійшла висновку про її задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд перешої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов"язків на погіршення становища споживача.

Проте, з такими висновками суду колегія суддів погодитися не може виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 06 липня 2007 року між Акціонерним товариством "Індустріально-експортний банк", правонаступником якого є ПАТ "Креді Агріколь Банк" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 343.

Відповідно до п. п. 1.1 і 1.2 договору кредитор надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості платності та цільового характеру використання кредит у сумі 40000доларів США зі сплатою 12,8% річних, на умовах визначених кредитним договором, терміном користування з 06 липня 2007 року по 05 липня 2017 року з підписаним та узгодженим стронами графіком погашення.

Договором було передбачено, що кредит надається позичальнику для придбання квартир на первинному ринку нерухомості.

06 липня 2007 року кошти в сумі 40000доларів США були отримані позичальником з каси банку.

З метою забезпечення виконання зобов"язання між Банком та ОСОБА_4 06 липня 2007 року було укладено договір фінансової поруки №343/1/1 та договір іпотеки №343/1, згідно якого в іпотеку було передано квартиру чотирикімнатну, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Статтею 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачена можливість визнання договорів (або окремих їх положень) про надання споживчих кредитів недійсними. Законом передбачено 17 підпунктів 3 пункту, наявність яких у договорі свідчить про його несправедливі умови.

Суд у своєму рішенні не вказав який саме підпункт 3 пункту ст. 18 цього Закону має місце в Кредитному договорі для наявності підстав для визнання його недійсним.

В Кредитному договорі чітко зазначено, які фінансові зобов"язання бере на себе позичальник при підписанні договору, а саме розмір відсотків, які не змінювались, комісійну винагороду в сумі 100гривень які були сплачені в момент отримання кредиту.

Ніяких додаткових витрат позичальник не здійснював, ні під час отримання кредиту, ні в ході його подальшого обслуговування.

У п. п. 1.1 та 2.4 договору передбачено графік платежів з відомостями у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати всіх сукупних послуг, дана інформація міститься в договорі і позичальнику вона була відома.

Окрім передбачених Кредитним договором ніяких інших додаткових витрат позичальник не здійснював.

Кредитний договір не містить умов про зміну у витратах, не містить додаткових нарахувань, відсоток за користування кредитними коштами не збільшувався. Кредитний договір, відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) не містить несправедливих умов, які порушують принцип несправедливості та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов"язків на шкоду споживача.

Про прийнятність та зрозумілість для позичальника умов кредитного договору, колегія суддів виходить і з того факту, що кредитні зобов"язання виконувались до самого часу звернення з даним позовом в суд.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що умови кредитного договору не є несправедливими вцілому та не суперечать принципу добросовісності, а тому підстав для визнання судом першої інстанції недійсними кредитного договору, договорів фінансової поруки та іпотечного договору, як похідних у суду не було.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства „Креді Агріколь Банк" задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 22 червня 2015 року скасувати і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено сторонами в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів починаючи з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.М.Собіна

Судді: О.В.Оніпко

С.В.Хилевич