Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області
07 квітня 2010 року Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:
головуючої - судді Висоцької Г.А.,
при секретарі- Григоренко О.С.
за участю позивача ОСОБА_1
представника позивача- адвоката ОСОБА_2
відповідача ОСОБА_3
представника відповідача адвоката ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,
22.01.2010 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що у 2005-2006 роках ТОВ « Адоніс» директором якого був позивач і ПП «Сеферян», власник якого -батько відповідача вели сумісну діяльність по вирощуванню сільськогосподарської продукції, але у партнерів виникли суперечки щодо поділу доходів. Відповідач вимагав за отриманий врожай сплатити йому 350 тисяч гривень, а на його відмови чинив психологічний тиск, погрожував як позивачу, так і його родині.
05.06.2006 року позивач проти справжньої волі, під впливом насильства з боку ОСОБА_3, написав письмову розписку про те, що він зобов"язується повернути йому кошти у сумі 150000 гривень до 25.07.2006 року та 200000 гривень до 01.10.2006 року.
Позивач зазначає, що написання розписки вчинено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, тому відповідно до вимог ст. ст. 231,233 ЦК України, просить суд визнати правочин недійсним.
В попередньому судовому засіданні позивач уточнив свої вимоги, просить визнати правочин недійсним, як такий, що вчинений під впливом насильства.
У судовому засіданні позивач свій позов підтримав, суду пояснив, що між ним та ОСОБА_5 деякий час існували відносини, повязані з підприємницькою діяльністю, щодо вирощування сільськогосподарської продукції, які документально не були оформлені. В подальшому сторони не могли визначитись із розподілом витрат та доходів між собою. Відповідач наполягав на сплаті 350000 грн., погрожував посадити його у «інвалідний візок», казав, що не знає з ким з»в»язався, дзвонив по 20-30 разів на день.
В червні 2006 року не витримавши напруження і щоб «відчепитись» від ОСОБА_3 позивач в будинку батька відповідача написав розписку, що зобов»язується повернути йому 150000 грн. до 25.07.2006 року та 200000 гривень до 01.10.2006 року.
ОСОБА_1 зазначив, що писав дві розписки на одну і ту саму суму, одну від імені юридичної особи, другу оспорювану, від імені фізичної особи, але гроші у відповідача не позичав, тому просить визнати правочин недійсним.
Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, пояснив, що між сторонами були партнерські стосунки, ОСОБА_1 двічі позичав в нього гроші, перший раз 150000 грн., другий 200000 грн., які зобов»язався повернути частинами 25.07.2006 року та 01.10.2006 року, казав, що кошти потрібні на погашення кредиту. Відповідач вказує, що договір позики укладався добровільно без якого-небудь фізичного та психічного впливу з його боку. Позивач намагається уникнути виконання зобов»язання усілякими способами, тому просить в задоволенні позову відмовити.
Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно розписки від 05.06.2006 року ОСОБА_1 зобов"язався повернути ОСОБА_3 150000 гривень до 25.07.2006 року та 200000 гривень до 01.10.2006 року ( а.с. 5 цивільної справа № 2-53/2010). В провадженні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1про стягнення боргу за договором позики за № 2-53/2010. Ухвалою суду від 19.02.2010 року провадження по зазначеній справі зупинено в силу п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України до розгляду даної цивільної справи.
По цивільній справі № 2-53/2010 за клопотанням представника позивача ОСОБА_6 призначалась судово-почеркознавча експертиза, за висновком якої рукописний текст розписки від 05.06.2006 року та підпис під нею виконані ОСОБА_1.
У висновку зазначається, що при написанні самого тексту досліджуваної розписки автор її знаходився ймовірно у незвичайному психологічному стані, але так як у матеріалах справи відсутня будь яка інформація про автора виконання розписки та передумови її написання то конкретизувати, що стало причиною цього психологічного стану у експерта не виявилось можливим ( а.с. 49-54 цив. спр № 2-53/2010).
Згідно з правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним.
Згідно статті 1046 Цивільного Кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.
В судовому засіданні встановлено і це підтверджується видатковими касовими ордерами та накладними за період 2005-2006 роки ( а.с.13-23) та не оспорюється відповідачем, що позивач мав з батьком ОСОБА_3 стосунки в області господарської діяльності.
Однак відповідно до вимог зазначених норм закону відповідач на підтвердження укладення договору позики та його умов представив розписку позичальника - фізичної особи від 05.06.2006 року на загальну суму 350 000 грн. кінцевим строком 01.10.2006 року.
Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст. 1051 ЦК України).
При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).
Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, визначений ст. 16 ЦК України.
Обравши способом захисту визнання правочину недійсними з підстав вчинення його під впливом насильства та його безгрошовості, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності даного правочину.
Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.
Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Згідно із ч 1 ст 231 ЦК україни правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Насильство в розумінні ст. 231 ЦК України це фізичний чи психічний тиск на особистість контрагента та його близьких з метою примушення, спонукання до здійснення правочину.
Правочин, вчинений під впливом насильства, відноситься до правочинів, які вчинені без внутнішньої волі особи на його вчинення, а відображають волевиявлення іншої особи, яка здійснює вплив на учасника правочину.
Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, загроза заподіяння тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна). Характерною рисою насильства є його незаконність а також те, що воно є результатом активної поведінки винного і як правило являє собою кримінально каране діяння.
Згідно роз»яснень п. 21 Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі, однак та обставина, що позивач, посилаючись на реальність погроз, тривалість тиску не тільки на нього, а і на членів його родини, не звернувся за захистом до правоохоронних органів, дає підстави суду сумніватися у правдивості його пояснень.
Правочин, вчинений під впливом насильства, відноситься до правочинів, які вчинені без внутнішньої волі особи на його вчинення, а відображають волевиявлення іншої особи, яка здійснює вплив на учасника правочину.
Твердження позивача щодо вчиненого відносно нього насильства з боку ОСОБА_3 під час укладення правочину суд сприймає критично зважаючи на таке:
По-перше, позивач в судовому засіданні пояснив, що проявів фізичного впливу з боку відповідача або інших осіб не було.
По-друге, ОСОБА_1 зазначив, що відповідач усіляко погрожував йому особисто, зокрема «посадити у інвалідний візок», його рідним, постійно телефонував, наполягав на поверненні грошей. Ці погрози він вважав реальними, однак розписку він написав, як висловився, щоб «відчепитися від ОСОБА_3» і про наслідки не замислювався.
По-трете, допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 пояснив, що у 2004-2005 роках був присутній при розмові сторін, коли ОСОБА_3 наполягав на повернені позивачем коштів, при цьому ніяких погроз відповідач не висловлював.
Свідок ОСОБА_8 пояснив, що в червні 2006 року чув як сторони в районі оптового ринку м. Вознесенськ голосно размовляли, жестикулювали, при цьому відповідач та його брат наполягали на повернені чогось, чого він не зрозумів.
Свідок ОСОБА_1- дружина позивача, пояснила, що про написання безгрошової розписки про позику 350000 грн. взнала через деякий час від чоловіка, який нервував, не спав, погано себе почував. Вказала, що при зустрічі із відповідачем він наполягав щоб позивач повернув гроші, фізичного насильства та психічного тиску не чинив. Крім того пояснила, що чоловік звертався до міліції у 2006 році. Дані свідчення суперечать поясненням ОСОБА_1 про тиск на його рідних і його неофіційне звернення до правоохоронних органів м. Южноукраїнська у 2008 році.
Свідок ОСОБА_9-дочка позивача зазначила, що живе окремо від батьків, а коли приїздила у 2006 році батько нервував, побоювався за її безпеку. Сестра відповідача говорила з нею про необхідність повернення позивачем позичених грошей.
Зазначені докази не підтверджують факт насильства з боку відповідача або інших осіб на ОСОБА_10 під час укладення правочину.
В-четвертих, протягом всього розгляду справи позивач неодноразово заявляв, що ОСОБА_3 в період 2006-2008 років вимагав в нього кошти по оспорюваній розписці, відповідач та його родичі зверталися до його дружини та дочки з цього приводу, але він пожалів і незважаючи на неправомірні дії не звернувся з заявою до органів міліції та служби безпеки України.
В той же час, позов до суду про визнання згаданого договору позики від 05.06.2006 року недійсним позивачем було подано лише 22.01.2010 року тоді як ОСОБА_3 звернувся до суду за захистом своїх прав 20.07.2009 року, тобто в кінці строку позовної давності.
Крім того в попередньому судовому засіданні при розгляді зазначеної справи представник ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю - ОСОБА_6 при призначені судово-почеркознавчої експертизи заявив, що його довіритель не писав даної розписки, а позивач в судовому засіданні 07.04.2010 року зазначив, що забув про написання розписки, бо це було давно, і взагалі він має право змінювати свою позицію.
Такі суперечливі пояснення позивача свідчать, що правочин вчинений позивачем за власним волевиявленням без стороннього впливу, а спрямовані на уникнення від цивільної відповідальності.
Позивачем та його представниками не подано до суду достатніх та належних доказів застосування до нього або його близьких фізичного або психологічного впливу з метою спонукання його до укладення договору позики, що ним оспорюється, хоча для реалізації зазначеного права за їх клопотанням двічі оголошувалася перерва в судовому засіданні, після закінчення якої заявлялося клопотання про призначення психолого-почеркознавчої експертизи. В задоволенні даного клопотання суд двічі відмовляв, через відсутність такого комплексного експертного дослідження, так як на даний час воно перебуває в стадії наукової розробки. Інших доказів позивачем суду не надано.
Оцінюючи належність, допустимість, достатність та достовірність доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не довів, що договір позики був укладений під впливом насильства, а його посилання на те, що договір позики є безгрошовий, а тому повинен бути визнаний недійсним, суперечить вимогам ч.2 ст. 231 ЦК України, відповідно якої при визнанні такого правочину недійсним винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.
Зважаючи на викладене та керуючись ст.ст. 10,11, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним відмовити.
Рiшення може бути оскаржене до апеляцiйного суду Миколаiвської областi через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження протягом 10 днів з дня проголошення рішення та подачі апеляційної скарги протягом 20 днів після подання заяви про апеляційне оскарження.
Суддя: Висоцька Г.А.