Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Власова С.О.,

суддів -Дроботі В.В., Бисаги Т.Ю.,

при секретарі - Чучка Н.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 18 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначав, що 10.09.2008 року він в присутності двох свідків надав ОСОБА_3 позику в сумі 250 000 грн., в підтвердження чого останній власноручно написав розписку і зобов'язувався повернути кошти в строк до 22.03.2012 року. Однак, свої зобов'язання відповідач не виконав, на час звернення до суду гроші не повернув. Посилаючись на ці обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в розмірі 250 000 грн. та судові витрати в рахунок держави.

Рішенням Хустського районного суду від 18.11.2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В свою чергу ОСОБА_3 подав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких посилається на аналогічні обставини, що і в суді першої інстанції, зокрема: що між сторонами була домовленість про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, яку вони приховали під договір позики, в підтвердження чого і була надана розписка відповідачем. А від так, суд першої інстанції вірно застосував норми, що регулюють удаваність правочину та

відмовив у позові. Просить апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили суд її задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в ній.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив суд її відхилити, рішення суду залишити без змін.

Судова колегія, заслухавши пояснення сторін, які з»явилися, перевіривши матеріали справи, висновок №1059 Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області й обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції у відповідності до ч.2 ст.235 ЦК України встановив факт удаваності правочину, зокрема, що між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який вони приховали під договором позики. При цьому, доказовою базою для прийняття такого рішення місцевого суду, послугували покази свідків, допитані в судовому засіданні, які показали, що гроші були передані ОСОБА_1 відповідачу в меншому розмірі і в рахунок оплати купівлі -продажу землі.

З даним висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів апеляційного суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильстві, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої хвороби.

Згідно постанови Верховного Суду України у справі №6-63ЦС13 від 18.09.2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, згідно ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Стороною відповідача в ході розгляду справи не було заявлено зустрічних позовних вимог про оспорення договору позики укладеного між ним та ОСОБА_1, або вимогу про визнання правочину удаваним, і таким чином, суд першої інстанції при вирішенні вказаної справи вирішив вимогу, яка не стосується предмета спору - в даному випадку предметом спору є стягнення заборгованості.

Щодо вирішення позовних вимог, колегія суддів констатує наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, сторонами по справі не заперечується, що 10.09.2008 року ОСОБА_5 власноручно написав розписку в тому, що він взяв в борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 250 000 грн. і які зобов'язується повернути до 22.03.2012 року.

Вказана розписка складена в присутності двох свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.4).

Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_5 не виконав, станом на час розгляду справи в суді грошові кошти позивачу не повернув

Факт написання вказаної розписки та неповернення, вказаної в розписці суми в розмірі 250 000 грн. позивачу, не заперечувався стороною відповідача в ході розгляду справи.

Посилання представника відповідача у суді апеляційної інстанції на висновок дільничного інспектора міліції лейтенанта міліції Турок Ю.Б. (висновок № 1059 а.с.8), в якому зазначено, що позивач позичав відповідачу кошти в іноземній валюті - 6000,00 дол. США не є правовою підставою для відмови позивачу у позові в розумінні ст. 61 ЦПК України з цих підстав, скільки ця обставина не визнається у суді стороною позивача по справі, та не встановлена судовим рішенням у цивільній або адміністративній справі.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст.1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи вищевикладене, те, що обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог підтвердилися, колегія суддів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення

У відповідності до п.п.3 і.4 ч.1 ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати з яких 2500 грн. - судовий збір за подання позовної заяви та 1250 грн. -судовий збір за подання апеляційної скарги - на користь держави ( у зв'язку з тим, що позивач як інвалід ІІ групи був звільнений від сплати судового збору).

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п.3 і 4, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,

РІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Хустського районного суду від 18 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (мешканця: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (мешканця: АДРЕСА_2) заборгованість за договором позики від 10 вересня 2008 року у розмірі 250 000 грн. (двісті п»ятдесят тисяч грн. 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_3 (мешканця: АДРЕСА_1) на користь держави судовий збір у розмірі 3750,00 грн. (три тисячі сімсот п»ятдесят грн. 00 коп.).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: