У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 липня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що між ним, як фізичною особою-підприємцем, та ОСОБА_4 було укладено трудовий договір, відповідно до якого останній зобов'язаний здійснювати доставку та реалізацію м'яких меблів та матраців. 11 липня 2008 року ОСОБА_4, прибувши у м. Сімферополь АР Крим, доставив товар покупцю та отримав за нього гроші в сумі 60 000 грн. Однак ці кошти та накладна ним не були передані позивачу, тому він просив задовольнити вимоги.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14 липня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 60 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що відповідно до трудового договору від 2 жовтня 2006 року ОСОБА_4 працював на посаді водія-реалізатора у ФОП ОСОБА_3

З матеріалів справи вбачається, що 2 січня 2008 року між ФОП ОСОБА_3 (продавцем) та підприємством «Родник» (покупцем) укладено договір, за умовами якого продавець продає, а покупець купує товари в асортименті, по цінах за домовленістю.

Пунктом 2 вказаного договору передбачено, що розрахунки за отриманий товар та інші затрати проводяться шляхом попередньої оплати. Як виключення допускається відпуск товарів без попередньої оплати, коли покупець зобов'язується забезпечити поступлення грошей на розрахунковий рахунок продавця протягом 10 банківських днів від дати отримання товару.

Судом встановлено, що відповідно до накладної, розписки від 11 липня 2008 року ОСОБА_4 одержав товар, здійснив його доставку підприємству «Родник» та отримав від його директора Луцишина О.С. за нього кошти у розмірі 60000 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, застосовуючи до спірних правовідносин ст. 1166 ЦК України, дійшов висновку, що відповідач заподіяв позивачу шкоду в розмірі 60000 грн та наявність підстав для покладення на нього обов'язку по її відшкодуванню.

Повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Виходячи з обставин, якими обґрунтовувались вимоги позову, шкода була заподіяна відповідачем у зв'язку із неналежним виконанням ним трудових обов'язків.

Відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків регулюються нормами Кодексу законів про працю України (ст. ст. 130-138 КЗпП), а не нормами Цивільного кодексу України, які помилково застосовані судом при вирішенні спору.

Норми КЗпП України та норми ЦК України, якими встановлена відповідальність за шкоду, відрізняються як в частині встановлення меж так і підстав відповідальності особи, якою завдана шкода.

Зокрема, ст. 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Зокрема п. 2 ст. 134 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою (ст. 137 КЗпП України).

Неправильно, визначившись із характером правовідносин і нормою, яка підлягає застосуванню, суди не з'ясували обставин, що мають значення при вирішенні питання про відшкодування шкоди, на які в її обґрунтування посилався позивач, чим порушили вимоги ст. 8, ч. 4 ст. 10 ЦПК України, помилково вважали, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. ст. 22, 1166 ЦК України, у зв'язку з чим з'ясовували наявність підстав за яких можливе покладення відповідальності за завдану шкоду відповідно до цих норм.

Крім того, при вирішенні позову на підставі КЗпП України суди мали перевірити чи дотримано повивачем строк звернення до суду передбачений ст. 233 КЗпП України, на яку суму відповідачем було отримано під звіт матеріальні цінності, за які він мав звітувати, а відповідно, якщо ним завдано шкоду позивачу, то який її розмір.

Неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 липня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник