У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, земельне управління Дніпропетровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2004 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, земельне управління Дніпропетровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, зобов'язання вчинити дії.

На обґрунтування позову ОСОБА_6 посилалася на те, що вона є власником 8/50 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 929 кв. м, а саме: квартири № 1, співвласниками є: ОСОБА_8, яка є власницею 17/50 частини домоволодіння - квартири № 2, та ОСОБА_7, яка є власницею квартири № 3, що складає 25/50 частини домоволодіння.

Згідно з рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 1997 року ОСОБА_8 виділено земельну ділянку площею 608 кв. м, яку вона у подальшому приватизувала та отримала державний акт, 304 кв. м були надані позивачу разом з відповідачем у спільне користування, а 04 кв. м залишилися у спільному користуванні мешканців домоволодіння.

09 жовтня 2001 року між позивачем та відповідачем укладено угоду, відповідно до якої кожному з учасників угоди належить 152 кв. м земельної ділянки незалежно від частини кожного з них у домоволодінні та на підставі якої вона приватизувала земельну ділянку у розмірі 0,0143 га.

На початку 2001 року відповідач почала будівництво та станом на 2004 року продовжувала будівництво прибудови на її земельній ділянці зі сторони приміщень 3-7, у зв'язку з чим Державною інспекцією архітектурно-будівельного контролю було винесено припис від 14 вересня 2001 року № 484 про припинення самовільного будівництва з боку відповідача, але дані вимоги останньою так і не були виконані.

З таких підстав позивач просила суд зобов'язати ОСОБА_7 знести самовільно збудовану капітальну прибудову до будинку літ. «Г-1» по АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську, габаритними розмірами 5,98 м х 3,35 м з крильцем та навісом розміром 5,98 м х 1,43 м, яка знаходиться з боку її земельної ділянки, та привести земельну ділянку у попередній стан (відповідно до розмірів будинку 6,10 м х 8,54 м), а також зобов'язати відповідача розібрати стіну, яка перекриває доступ до її інженерних споруд, між квартирами № 1 і № 3, розташованих по АДРЕСА_1 згідно з планом будинку Г-1 (розмірами 1,15 м х 3 м), затвердженого актом індивідуального домоволодіння від 13 серпня 1963 року та рішенням виконкому Кіровської районної ради від 13 серпня 1963 року № 922.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2014 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_7 знести самовільно збудовану капітальну прибудову до будинку літ. «Г-1» по АДРЕСА_1, габаритними розмірами 5,98 м х 3,35 м, з крильцем та навісом розміром 5,98 м х 1, 43 м, яка знаходиться з боку земельної ділянки ОСОБА_6 по АДРЕСА_1, кв. 1 у м. Дніпропетровську.

Зобов'язано ОСОБА_7 усунути перешкоди для ОСОБА_6 шляхом забезпечення доступу для користування та обслуговування до інженерних споруд (газо- та водопостачання) квартири АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2014 року змінено.

Зобов'язано ОСОБА_7 розібрати стіну, яка перекриває доступ до інженерних споруд ОСОБА_6, і привести отвір між квартирами № 1 і № 3, розташованими по АДРЕСА_1, згідно з планом будинку Г-1 (розмірами 1,15 м х 3 м), затвердженого актом приймання індивідуального домоволодіння від 13 серпня 1963 року та рішенням виконкому Кіровської районної ради від 13 серпня 1963 року № 922. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень із ухваленням нового рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є власником 8/50 частини домоволодіння № 45, яке розташоване на земельній ділянці розміром 929 кв. м по АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок А-1 квартира № 1, що складається з 1-3 - прихожа, 1-4 - житлова кімната, житловою площею 10,9 кв. м, прибудова А2-1, ганок а3, 1/2 поживної ями И, 1/3 споруд 1-13, що підтверджується копією договору дарування від 30 січня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. та зареєстрованого за № 214.

ОСОБА_7 є власником 25/50 частини домоволодіння № 45, яке розташоване на земельній ділянці розміром 929 кв. м по АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок Г-1, житловою площею 28,3 кв. м сіни г-1, ганок з піддашшям - г, погріб під г-1, навіси - В, Л, 1/2 пит. ями-И, 1/3 огорожі, споруд, замощень № 1-16, І-ІІІ, що підтверджується копією договору дарування від 20 червня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. та зареєстрованого за № 1739.

ОСОБА_8 є власником 17/50 частини домоволодіння № 45, яке розташоване на земельній ділянці розміром 929 кв. м по АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок Г-1, житловою площею 27,2 кв. м, дерев'яні - уборна Б, душ - Е,Ж, сарай - З, цегляна вбиральня В, шл. блок. сарай та огорожа № 1-4,7, водоколонки № 5, 6, мостіння І, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 28 серпня 1996 року державним нотаріусом П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого за № 1-4866.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 1997 року встановлено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, згідно з яким ОСОБА_8 виділено у користування земельну ділянку площею 608 кв. м, власникам квартир № 1 та № 3 даного домоволодіння на той час ОСОБА_11 та ОСОБА_12 виділено в користування земельну ділянку площею 304 кв. м та залишено земельну ділянку розміром 4 кв. м у загальному користуванні.

Рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 15 липня 1999 року № 1479 ОСОБА_13 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0632 га в межах, згідно з планом, яка розташована по АДРЕСА_1, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на землю від 20 серпня 1999 року НОМЕР_1

На підставі рішення Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 20 лютого 2002 року № 45/27, з урахуванням укладеної 09 жовтня 2001 року між сторонами угоди щодо встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою в результаті погодження та встановлення сторонами існуючих зовнішніх меж земельних ділянок в натурі, ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0143 га, яка розташована по АДРЕСА_1, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на землю від 30 березня 2002 року НОМЕР_2.

Починаючи з 2001 року ОСОБА_7 самовільно збудовано капітальну прибудову до житлового будинку літ. Г по АДРЕСА_1, габаритними розмірами в плані 5,98 м х 3,35 м з крильцем та навісом розміром в плані 5,98 м х 1, 43 м без технічної та дозвільної документації на виконання будівельних робіт, тому виконком Кіровської районної ради м. Дніпропетровська зобов'язав ОСОБА_7 негайно зупинити будівництво цієї прибудови, а 14 вересня 2001 року Державною інспекцією архітектурно-будівельного контролю було винесено припис № 484 про заборону ОСОБА_7 її самовільного будівництва та на неї було накладено адміністративне стягнення за самовільне зайняття земельної ділянки за цією адресою згідно з відповіддю Дніпропетровського міського управління земельних ресурсів від 13 вересня 2001 року № 3/849.

За висновком судової будівельно-технічної експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 02 жовтня 2009 року № 1827/1828-08 капітальна прибудова, що прибудована до будинку літ. - Г-1 по АДРЕСА_1 габаритними розмірами 5,98 м х 3,35 м з крильцем та навісом, розміром в плані 5,98 м х 1, 43 м, і стіни в отворі між будинками А-1 і Г-1 домоволодіння не відповідають вимогам Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Держбуду України від 05 грудня 2000 року № 273. Співвласник квартири № 1 домоволодіння АДРЕСА_3 доступ до своїх інженерних комунікацій, а саме: газопровідної труби, не має, у зв'язку з проведенням власником квартири № 3 в приміщенні 3-5 площею 5,2 кв. м у житловому будинку літ. Г переобладнання - будівництва у міжбудинковому отворі частини зовнішньої стіни у житловому будинку літ. Г-1. Відстані від крайніх точок конструктивних елементів житлового будівництва (прибудови прибудованої до житлового будинку літ. Г та крильця з навісом) квартири № 3 відносно меж суміжної земельної ділянки № 1 по АДРЕСА_1 також не відповідає вимогам п. 3.25 ДБН 360-92**. При проведенні реконструкції в квартирі № 3, що належить на праві власності ОСОБА_7, відбулося збільшення площі забудови на 16,3 кв. м. У результаті збільшення площі забудови у квартирі № 3, що належить ОСОБА_7, відбулося збільшення площі квартири № 3 зі сторони входу до квартири № 1 майже на 4,5 кв. м. Фундамент пристрою до квартирі № 3 з крильцем та навісом, що належить на праві власності ОСОБА_7, знаходиться на земельній ділянці майже по фактичній некапітальній межі ,встановленій між співвласниками квартири № 1 ОСОБА_6 та квартири № 3 ОСОБА_7 домоволодіння АДРЕСА_1. Параметри кадастрової зйомки по межі земельної ділянки, зайнятої власницею квартири № 3 ОСОБА_7, не у повному обсязі відповідають параметрам та розмірам, зазначеним у державному акті про право приватної власності на землю, виданому ОСОБА_6 на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 20 лютого 2002 року за № 45/27. Фактично збудована капітальна прибудова до будинку Г-1 та крильце з навісом по АДРЕСА_1 знаходяться на землі, яка не була виділена для цієї мети: згідно з генеральним планом домоволодіння по АДРЕСА_1 від 27 грудня 1963 року з підписом ОСОБА_16 (правонаступниця ОСОБА_7.) зі схемою відведеної їй земельної ділянки згідно з зобов'язанням-угодою співвласників від 25 вересня 1963 року; згідно з актом приймання індивідуального домоволодіння АДРЕСА_3 в експлуатацію від 13 серпня 1963 року, затвердженим Кіровською райрадою 13 серпня 1963 року згідно з рішенням Кіровської райради від 13 серпня 1963 року № 922 про узаконення будинку ОСОБА_16; згідно з актом обстеження домоволодіння по АДРЕСА_1 від 19 жовтня 1963 року; згідно з даними листа Кіровської районної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська від 05 грудня 1997 року (вих. № 17/1-011-8992) про величину земельної ділянки квартири № 3 (власник ОСОБА_16.) у розмірі 99 кв. м в частині оплати земельного податку. Виявлено значну розбіжність у площі земельної ділянки, фактично зайнятої ОСОБА_7 Загальна площа земельної ділянки, що знаходиться у фактичному користуванні власника квартири № 3 домоволодіння по АДРЕСА_1 зайнятої ОСОБА_7, складає: 167 кв. м, що на 15 кв. м перевищує нормативну площу (152 кв. м), зазначену в угоді між співвласниками. Згідно з розмірами кадастрової зйомки (додаток 1) загальна площа земельної ділянки, що знаходиться у фактичному користуванні власника квартири № 1 домоволодіння по АДРЕСА_1 зайнятої ОСОБА_6), складає 151 кв. м, що на 1 кв. м менше нормативної площі (152 кв. м).

Відповідно до висновку додаткової комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 31 січня 2014 року загальна площа земельної ділянки складає 935 кв. м, а саме: площа земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні власника кв. № 1 ОСОБА_6, складає 151 кв. м, власника кв. № 2 ОСОБА_8 складає - 617 кв. м та власника кв. № 3 ОСОБА_7 складає - 167 кв.м. Нашарування частини приватизованої земельної ділянки ОСОБА_8 на частину житлового будинку літ. А-1, що належить ОСОБА_6, не відповідають відомостям про державну реєстрацію зазначених в акті про приватизацію на землю від 20 лютого 2002 року № 45/27 та в акті про приватизацію на землю від 15 липня 1999 року № 1479. Огорожа частини земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_7, загальною площею 167 кв. м, виходить за межу червоної лінії АДРЕСА_4, отже, площа земельної ділянки ОСОБА_7, яка фактично знаходиться на частині приватизованої земельної ділянки ОСОБА_6 з причини встановленого оцинкованого ливне стоку, складає 0,66 кв. м. Злив атмосферних опадів із даху крильця з навісом фактично відбувається по даховому ливнестоку на межу між співвласниками квартири № 1 та квартири № 3 домоволодіння по АДРЕСА_1, що не відповідає вимогам п. 3.25. ДБН 360-92** щодо устрою необхідних інженерно-технічних заходів, які перешкоджають стоку атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Окрім цього, судовими експертами було виявлено, що нашарування частини приватизованої земельної ділянки ОСОБА_6 розповсюджується на частину житлового будинку літ. Г-1, що належить ОСОБА_7, тобто самовільно збудована прибудова фактично знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_7 та не наносить шкоду приватизованій земельній ділянці ОСОБА_6, але злив атмосферних опадів з даху крильця з навісом прибудови фактично відбувається по даховому ливнестоку на межу між співвласниками квартири № 1 та квартири № 3 домоволодіння по АДРЕСА_1 визначену згідно з даними акта від 20 лютого 2002 року, що не відповідає вимогам п. 3.25 ДБН 360-92** щодо устрою необхідних інженерно-технічних заходів, які перешкоджають стоку атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок, тому власнику квартири № 3 ОСОБА_7 рекомендовано було вкоротити звіс з навісу та організувати стік атмосферних опадів на земельну ділянку, яка знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_7 Викладені обставини підтверджуються висновком додаткової комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 31 січня 2014 року № 999/1000-13.

Квартира АДРЕСА_2 підключена до мережі газопостачання через газопровід, який прокладений на фасаді будинку та є спільним газопроводом до квартир № 1 та № 2, місце підключення квартири № 1 до мережі газопостачання відповідно до проекту 1966 року знаходиться у міжбудинковому отворі квартир № № 1, 2.

Крім того, ПАТ «Дніпрогаз» не припиняло газопостачання за вищезазначеною адресою та станом на 05 липня 2014 року мешканці квартири № 1 підключені до системи газопостачання та безперешкодно користуються газом, оскільки ПАТ «Дніпрогаз» не брало участі у відключенні від газопостачання квартири № 1, яка належить ОСОБА_6, що підтверджується листом ПАТ «Дніпрогаз» від 07 липня 2014 року та копією проекту на газифікацію квартири № 1.

Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов'язання знести самовільно збудовану капітальну прибудову до вказаного будинку з крильцем та навісом, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився суд апеляційної інстанції, керувався положеннями ст. ст. 376, 391 ЦК України, ст. ст. 92, 103, 152, 158 Земельного кодексу України, 26-32, 38 Закону України «Про регулювання містобудівної документації», беручи до уваги укладену 09 жовтня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 угоду про порядок користування земельною ділянкою, виходив з того, що відповідачем допущено порушення будівельних норм і правил при здійсненні самовільної прибудови до вказаного будинку, такі прибудови суперечать суспільним інтересам та порушують права позивача щодо її доступу до своїх інженерних комунікацій, зокрема газопровідної труби, капітальна забудова знаходиться на земельній ділянці, яка не була виділена для цієї мети. При цьому суд послався на те, що відповідач відмовляється від перебудови нерухомості відповідно до визначених державних правил та норм.

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов'язання ОСОБА_7 усунути перешкоди ОСОБА_6 шляхом забезпечення доступу до користування та обслуговування інженерних споруд (газо- та водопостачання) до її квартири, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги, з урахуванням висновків експертиз, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання ОСОБА_7 усунути перешкоди ОСОБА_6 шляхом забезпечення доступу до користування та обслуговування інженерних споруд (газо- та водопостачання) до її квартири, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем, з урахуванням уточнених позовних вимог, заявлялись вимоги про зобов'язання відповідача розібрати стіну, яка перекриває доступ їй до інженерних споруд, і привести отвір між квартирами № 1 і № 3 згідно з планом будинку, затвердженого актом приймання індивідуального домоволодіння від 13 серпня 1963 року та рішення виконкому Кіровської районної ради від 13 серпня 1963 року № 922, тому вважав, що саме такі вимоги підлягають задоволенню у цій частині позову.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Згідно зі ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Положеннями ч. 7 ст. 376 ЦК України зазначено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Пославшись на положення ст. 391 ЦК України та ст. 103 Земельного кодексу України, з урахуванням висновку додаткової експертизи від 31 січня 2014 року, якою встановлено, що самовільно збудована прибудова фактично знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_7 та не наносить шкоду приватизованій земельній ділянці ОСОБА_6, суд першої інстанції у своєму рішенні не зазначив, які у такому випадку права позивача підлягають захисту щодо користування та розпорядження нею своїм майном або яким використанням відповідачем земельної ділянки завдаються незручності позивачу, які способи використання ОСОБА_7 не дозволяють ОСОБА_6 використовувати свою земельну ділянку за цільовим призначенням.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

В інших випадках суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд незалежно від поважності причин відмови за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову.

Посилаючись на те, що відповідач вважає свої дії правомірними, відмовляється від перебудови нерухомості відповідно до визначених державних норм і правил, вважаючи зазначену відмову безумовною підставою для задоволення позову, беручи до уваги вказаний висновок експертизи від 31 січня 2014 року щодо зливу атмосферних опадів з даху крильця з навісом прибудови на межу між співвласниками квартири № 1 та № 3, суд першої інстанції не звернув уваги на пояснення ОСОБА_7, згідно з якими вона погоджується убрати злив атмосферних опадів і змінити форму навісу над входом в реконструйовану прибудову, а також виконати підключення водопостачання до квартири ОСОБА_6 (а. с. 91-93, т. 4).

Разом з тим, вказуючи на порушення прав позивача, зокрема щодо відсутності у нього можливості доступу до своїх інженерних комунікацій (газопровідної труби), суд першої інстанції не звернув уваги на те, що мешканці квартири № 1 підключені до системи газопостачання, безперешкодно ним користуються, газопровід, який прокладений на фасаді будинку, є спільним газопроводом, при цьому не врахував положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 1999 року № 2246, щодо прав та обов'язків споживача газу та виконавця таких послуг, саме на якого покладено обов'язок утримання в належному технічному стані, здійснення технічного обслуговування та ремонт зовнішньобудинкових мереж, вжиття заходів щодо ліквідації аварійних ситуацій.

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, погоджуючись з вирішенням однієї частини позовних вимог і змінюючи рішення в іншій частині вимог, на порушення ст. ст. 303, 309 ЦПК України на зміст ст. 376 ЦК України уваги не звернув, допущених судом першої інстанції помилок не виправив.

Встановлення вказаних обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору, а тому ухвалені у справі судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник