Справа № 169/816/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Турак О.В.
Провадження № 22-ц/773/398/15 Категорія: 19 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Свистун О.В.,

суддів - Завидовської-Марчук О.Г., Грушицького А.І.,

при секретарі - Концевич Я.О.,

з участю: відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі,

за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Турійського районного суду Волинської області від 27 січня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 27 січня 2015 року позов Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ 20262,57 грн. витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, та 243,60 грн. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити. Вважає, що судом були порушені норми матеріального та процесуального права. Вважає, що судом не застосовано строків позовної давності, які він просив застосувати, не встановлено причин його звільнення, не з'ясовано питання щодо добровільного відшкодування.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити з підстав зазначених у скарзі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча у встановленому законом порядку був повідомлений про час та місце судового засідання.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач в період навчання перебував на державному забезпеченні, проходив службу в органах внутрішніх справ та був звільнений за власним бажанням, не відпрацювавши встановлений трьохрічний термін. Таким чином, відповідач зобов'язаний нести відповідальність встановлену чинним законодавством.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно витягу з наказу № 77 дек від 22 липня 2005 року «Про зарахування на навчання на 1 курс навчально-наукового інституту підготовки слідчих і криміналістів НАВСУ набору 2005 року», ректора Київського національного університету внутрішніх справ, правонаступником якого, на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 27.08.10 р. № 1 709 - р «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ», стала Національна академія внутрішніх справ, ОСОБА_1 з 01 вересня 2005 року було зараховано на навчання на 1 курс факультету підготовки слідчих Навчально-наукового інституту підготовки слідчих і криміналістів Національної академії внутрішніх справ України.

30 листопада 2007 року між Київським національним університетом внутрішніх справ, ГУ МВС України у Волинській області, та відповідачем було укладено договір № Вл-31 про підготовку фахівця у Київському національному університеті внутрішніх справ (далі - договір, а. с. 6-7). Згідно вказаного договору (п. п. 2.3.5, 2.3.6) відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і після закінчення навчання зобов'язувався відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки, а у разі звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі - відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

Згідно з витягом із наказу ректора університету № 467 від 19 червня 2009 року «Про черговий випуск курсантів навчально-наукового інституту підготовки кадрів кримінальної міліції у 2009 році», відповідачеві присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано йому диплом спеціаліста (а. с.9).

Після закінчення навчання відповідача було направлено для подальшого проходження служби до УМВС України у Волинській області. За наказом УМВС України у Волинській області № 443 о/с від 31 жовтня 2011 року його було звільнено з органів внутрішніх справ за п. 64 «ж» (за власним бажанням).

Отже навчальним закладом повністю виконано умови договору про підготовку фахівця, а відповідач ОСОБА_1 звільнився за власним бажанням до закінчення трьохрічного строку.

Стаття 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року гарантує випускникам вищого навчального закладу, що їх працевлаштування повинно здійснюватись за направленням вищого навчального закладу відповідно до угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником.

Відповідно до частини 2 статті 52 Закону України "Про освіту" випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, випускник вищого навчального закладу зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менш трьох років, а в разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання.

Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що склалися між сторонами, встановлений пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року за № 992 "Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням".

Указом Президента України № 77/96 від 23 січня 1996 року "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів" встановлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Порядок працевлаштування випускників, які закінчили вищі навчальні заклади за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб, визначається угодами між ними.

Порядок відшкодування курсантами та випускниками витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах (далі - Порядок), затверджено Постановою КМ України від 01 березня 2007 року № 313. Згідно з цим Порядком відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах МВС (п. 2), відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим, речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Колегія суддів приходить до висновку, що наявність або відсутність нормативно-правових актів міністерств та відомств, які встановлюють саме порядок відшкодування випускниками вищих навчальних закладів вартості навчання, не звільняє відповідача від встановленого вищевказаним Законом, Порядком працевлаштування та Указом Президента № 77/96 від 23 січня 1996 року обов'язку з відшкодування державному бюджету вартості його навчання з урахуванням тієї обставини, що відповідач не відпрацював встановленого трьохрічного строку в УМВС України у Волинській області, звідки звільнений за власним бажанням.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач в період навчання на здобуття вищої освіти за державним замовленням за напрямком «Правознавство» перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням відповідних комунальних послуг. Даний факт відповідач підтвердив під час розгляду справи в апеляційному суді.

Згідно наданих позивачем довідок на утримання ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2005 року по 19 червня 2009 року було витрачено та підлягає до відшкодування загалом 20262.57 грн. (а.с. 11-19). Із сумою витрат відповідач погодився повністю, розміру не заперечив як в апеляційній скарзі, так і під час розгляду справи в судовому засіданні.

Згідно договору про підготовку фахівця (а.с. 6-7) особа, яка не виконала взятих на себе зобов'язань, відшкодовує витрати, понесені на її навчання. Сума відшкодованих витрат зараховується до державного бюджету і використовується в порядку, визначеному чинним законодавством.

Отже, позивач як сторона в договорі, вправі звернутися з позовом про стягнення понесених витрат на навчання відповідача, оскільки відповідач добровільно не виконав умови укладеного договору про підготовку фахівця. Термін для добровільної виплати у відповідача був, оскільки позивач звернувся в суд із позовом в грудні 2014 року, а рішення суду постановлено 27.01.2015 року. Проте, як встановлено в судовому засіданні апеляційним судом, відповідач не повернув кошти позивачу на час розгляду справи в апеляційному суді.

Крім того, судом встановлено, що відповідач просив застосувати строки позовної давності під час дебатів.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно із ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України строки позовної давності застосовуються судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачу стало відомо про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ 10.08.2012 року із листа УМВС України у Волинській області за № 3/5-1210. Із позовом до суду позивач звернувся 12.12.2014 року. Отже із наданих суду доказів вбачається, що строки позовної давності позивачем пропущено не було.

Враховуючи встановлені обставини по справі, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин між сторонами і правові норми, що їх регулюють, дав належну оцінку наданим та зібраним доказам по справі та задовольнив вимогу позивача.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319 ЦПКУкраїни, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Турійського районного суду Волинської області від 27 січня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: