АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5918/15 Справа № 199/9824/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Григорченко Е.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого: Григорченка Е.І.

Судді: Кочкової Н.О., Каратаєвої Л.О.

при секретарі: Левцунову І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області та ОСОБА_4, про встановлення непроживання у квартирі та скасування реєстрації,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання відповідача втратившим права користування квартирою, та скасувати реєстрацію його місця проживання за вказаною адресою /а.с. 3-5/.

В подальшому ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги, та просить встановити факт непроживання відповідача в квартирі і скасувати реєстрацію місця проживання.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволений частково, встановлено, що ОСОБА_3 не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 з вересня 2000 року по теперішній час. В іншій частині позову відмовлено.

ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2015 року, де ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у позовних вимогах про скасування місця реєстрації відповідача, та ухвалити нове, яким задовольнити позов в цій частині, посилаючись на те, що рішення в цій частині ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 03 липня 1987 року по 18 червня 2001 року. Від спільного життя мають повнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі ордеру №2320 від 20.03.1992 року квартира АДРЕСА_1 була надана у користування сім'ї з 4-х осіб: ОСОБА_3 наймач, ОСОБА_6 мати, ОСОБА_7 дружина, ОСОБА_5 донька.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06.01.1999 року квартира була приватизована, та на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_5) ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (до шлюбу ОСОБА_3) ОСОБА_9.

Відповідач після припинення шлюбно-сімейних відносин з вересня 2000 року в квартирі АДРЕСА_1 не проживає, фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Між сторонами існує спір стосовно користування житловим приміщенням відповідачем ОСОБА_3, у зв'язку з чим він звертався до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення.

Враховуючи встановлені обставини, вимоги законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позову, відмовивши у позові про зняття з реєстрації відповідача, оскільки зняття особи з реєстраційного обліку проводиться уповноваженим державою органом Головного управління державної міграційної служби України, на підставі рішення суду про виселення особи з житлового приміщення або визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, однак таке рішення відсутнє.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, апеляційний суд не находить підстав для задоволення скарги та скасування, або зміни рішення суду в оскаржуваній частині з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обємі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку. Висновки суду підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями учасників процесу.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції, відповідно до ст. ст. 317, 321 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у позові про скасування реєстрації відповідача, який є співвласником квартири.

Посилання апелянта на те, що відповідач 15 років не виплачував аліменти та ухилявся від кримінальної відповідальності, не здійснював оплату комунальних послуг, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вони, в даному випадку, не є суттєвими для вирішення спору щодо зняття з реєстрації місця проживання співвласника квартири.

Приведені в апеляційній скарзі доводи, що реєстрація місця проживання відповідача в квартирі, порушує права позивача, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та скасування реєстрації місця проживання відповідача в квартирі з наступних підстав.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на це, вирішення питання про зняття осіб з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такими особами житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства - статей 71, 72, 116, 156 ЖК, ст. 405 ЦК.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернулася з позовом про визнання відповідача втратившим право користування приміщеннями та скасування реєстрації місця проживання /а.с. 3-5/, але в подальшому уточнила позовні вимоги та просила встановити факт непроживання у квартирі та скасування реєстрації місця проживання відповідача.

Отже, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спір та рішення суду щодо права користування житловим приміщенням відповідача, яке може бути підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, відсутні, тому обґрунтовано відмовив у позові, в оскаржуваній частині.

Допущені судом порушення вимог норм процесуального права, на які посилається позивач, не вплинули на законність правильного по суті рішення суду.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вони зводяться до особистого тлумачення апелянтом норм права та до іншої оцінки фактичних обставин справи, яка відрізняється від зробленої судом першої інстанції оцінки, і висновків суду не спростовують.

Районний суд розглянув справу у відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України про змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, в межах заявлених вимог та на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду в оскаржуваній частині .

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено, тому не переглядається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2015 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду набуває законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів, з дня проголошення.

СУДДІ: