Справа № 522/3701/15-ц Провадження № 2/522/4833/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2015 року Приморський районний суд міста Одеси

у складі : головуючого - судді Ільченко Н.А.

при секретарі Довгань Ж.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеського національного університету імені ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, поновлення на посаді, продовження терміну дії трудового договору, стягнення моральної та матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеського національного університету імені ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу відповідача від 10.02.2015 р. за № 310-18, згідно з яким його було звільнено 28.02.2015 р. у звязку з закінченням строкового трудового договору по п. 2 ст. 36 КЗпП України, про поновлення його на посаді доцента кафедри світового господарства та міжнародних економічних відносин ІМЕМ з продовженням терміну дії трудового договору між ним і відповідачем строком до кінця 2014 2015 навчального року, про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 10000,00 грн. та моральної шкоди у розмірі 200000,00 грн.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що з 1967 року працював в Одеському національному університеті імені ОСОБА_2, має наукову ступінь кандидата економічних наук, останнім часом займав посаду доцента кафедри світового господарства та міжнародних економічних відносин ІМЕМ, й 03.07.2014 р. подав на імя ректора університету заяву про продовження терміну дії укладеного з ним трудового договору ще на один рік, з 01.09.2014 р. по 31.08.2015 р., на умовах, які були встановлені у попередньому трудовому договорі, але наприкінці серпня 2014 року, під натиском керівництва відповідача, був вимушений написати заяву про продовження терміну дії укладеного з ним трудового договору на півроку, тобто до 28.02.2015 р., а також додав до цієї заяву ще одну заяву про звільнення за власним бажанням з 28.02.2015 р., яка датована 28.02.2015 р., але згодом відкликав цю заяву, про що 30.09.2014 р. подав відповідачу відповідну заяву, та 12.02.2015 р. подав відповідачу ще одну заяву про продовження строку дії укладеного з ним трудового договору до кінця 2014 2015 навчального року, але відповідач своїм наказом від 10.02.2015 р. за № 310-18 звільнив його 28.02.2015 р. у звязку з закінченням строкового трудового договору по п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вважає свої звільнення незаконним, в звязку тим, що, по-перше, в останній час його роботи в університеті керівництво навмисно, без його згоди та задля того, щоб змусити його написати заяву про звільнення, змінювало істотні умови праці, а саме складало йому велике робоче навантаження, не беручи до уваги, що він має 2-гу групу інвалідності по зору, та таке навантаження згубно випливає на стан його здоровя, й відмовляло у його проханнях про раціональний розподіл учбового навантаження, порушуючи його право на створення пільгових умов праці згідно ст. 172 КЗпП України; по-друге, його звільнення суперечить вимогам ч. 3 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»; по-третє, відповідач не попередив його про звільнення за два місяця до дати звільнення; по-четверте, укладений з ним трудовий договір декілька разів переукладався, тому згідно ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України є таким, що укладений на невизначений строк; і, по-пяте, відповідач провів його звільнення з порушенням ч. 2 ст. 38 КЗпП України, позбавивши його права на відзив своєї заяви про звільнення.

Крім того, позивач вказує, що з боку відповідача йому систематично завдавалася моральна та матеріальна шкода. При цьому, моральна шкода полягала у постійних знущаннях, які представляли собою непідємний розподіл навчальної роботи викладача, що призвело до погіршення стану його здоровя, в нього зявилось безсоння через роботу вночі, він перебував у стані постійного стресу. Матеріальна шкода полягає в тому, що через перенавантаження стан його зору погіршився і він був вимушений лягти на операцію по видаленню катаракти в Інституті очних хворою і тканинної терапії ім. В.П. Філатова НАМН України.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позов, а представник відповідача ОСОБА_3 не визнала позов та подала адресовані суду свої письмові заперечення проти позову, які приєднані судом до матеріалів справи.

Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, з 1967 року позивач працював в Одеському національному університеті імені ОСОБА_2, має наукову ступінь кандидата економічних наук й останнім часом обіймав посаду доцента кафедри світового господарства та міжнародних економічних відносин ІМЕМ.

Згідно наказу відповідача від 07.08.2014 р. № 2149-18 з позивачем було укладено строковий трудовий договір на посаді доцента кафедри світового господарства і міжнародних економічних відносин ІМЕМ з 01.09.2014 р. по 28.02.2015 р., на підставі відповідної заяви позивача від 18.07.2014 р.

Представник відповідача категорично заперечує проти доводів позивача стосовно того, що нібито під натиском керівництва відповідача він був вимушений написати заяву про продовження терміну дії укладеного з ним трудового договору лише на півроку, тобто до 28.02.2015 р., а позивач не надав суду доказів на підтвердження цих своїх доводів, як цього вимагає ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 13 грудня 1991 року після призначення пенсії відповідно до цього Закону наукові (науково-педагогічні) працівники можуть працювати за строковим трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності та займатися підприємницькою діяльністю.

Пенсіонерам, які після призначення відповідно до цього Закону працювали за строковим трудовим договором (контрактом) на посадах науково-педагогічних працівників не менш як два роки, проводиться перерахунок пенсії з урахуванням стажу наукової роботи після призначення пенсії.

Пункт 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року № 744, передбачає, що відповідно до чинного законодавства при прийняття на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, зокрема й контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін.

Трудові договори, які укладено з працівниками на підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 23 КЗпП України (на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, та на виконання певної роботи) належать до строкових договорів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавством.

Наказом позивача № 310-18 від 10.02.2015 р. позивача звільнено з роботи 28.02.2015 р. у звязку з закінченням строкового трудового договору по п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Оскільки, з урахуванням характеру роботи, між сторонами було укладено трудовий договір на визначений строк, встановлений за їхнім погодженням, то цей договір міг бути продовжений лише якщо трудові відносини тривали й жодна із сторін не вимагала їх припинення. Однак відповідач відмовився від переукладення трудового договору з позивачем.

Пункт 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору у звязку з закінченням його строку.

Крім того, припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він укладений. При цьому, власник також не зобовязаний попереджати або в іншій спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Вирішуючи дану справу, суд також враховує, що відповідно до ст. 49 Закону України «Про вищу освіту» максимальне навчальне навантаження науково-педагогічних працівників не може перевищувати 900 годин на навчальний рік.

Відповідно до розподілу навчальної роботи позивачу ОСОБА_1 було встановлено : у 2012 2013 навчальному році, у першому семестрі 2 години, у другому семестрі 247 годин; у 2013 2014 навчальному році, у першому семестрі 174 години, у другому семестрі - 152 години; у 2014 2015 навчальному році, у першому семестрі 150 годин.

Більш того, позивач не довів в суді наявність причинно-наслідкового звязку між його робочим навантаженням і погіршенням стану його здоровя, зокрема погіршенням його зору.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення складено 29 жовтня 2015 року.

Суддя Н.А. Ільченко

29.10.2015