Справа № 187/856/15-ц
РІШЕННЯ

іменем України

"29" жовтня 2015 р. смт. Петриківка

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Говорухи В.О., за участю секретаря судового засідання Горбулі М.В., позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

30.06.2015 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Уточнивши в січні 2015 року свої позовні вимоги ОСОБА_1, в останній редакції їх просить суд визнати угоду з купівлі-продажу автомобіля Реugeot 407 седан-В, держ.номер АЕ 1601 ЕР, номер кузову VF36D6FZM21183784, укладену між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 недійсною; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, поділити спільно нажите майно - автомобіль Реugeot 407 седан-В, номер кузову VF36D6FZM21183784, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом визнання цього автомобіля спільним сумісним майном подружжя та визнати за кожним право власності на ? ідеальну частку вказаного автомобіля; витребувати у ОСОБА_3 ? ідеальну частку автомобіля Реugeot 407 седан-В, номер кузову VF36D6FZM21183784.

При цьому ОСОБА_1 посилається на те, що з 13 лютого 1993 року вони з ОСОБА_2 перебували в шлюбі. За час перебування у шлюбі ними придбаний автомобіль Реugeot 407 седан-В, номер кузову VF36D6FZM21183784, дата придбання - 14.12.2011. Вартість згідно відповіді брокера «УТБ» - 89 920,00 грн. Згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ цей автомобіль з 07.05.2013 зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2, а 07.05.2013 року він знятий з обліку для реалізації. Вибуття вказаного автомобіля за їх спільної власності відбулося без її згоди, а тому вона подає віндикаційний позов до ОСОБА_3, брата її колишнього чоловіка, як нового власника автомобіля.

Позивач в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та доповнила, що фактично подружні стосунки з відповідачем припиненні з 25.04.2013 та з цього часу сторони почали проживати окремо. В літку 2011 роки вони з відповідачем за спільні кошти придбали спірний автомобіль Реugeot 407 та під час розгляду справи про поділ спільного майна, з наданих відповідачем матеріалів вона дізналася, що вказаний автомобіль вибув з їх спільної власності. Заперечує, що надавала згоду на відчуження вказаного автомобіля. Зазначила, що будь-яких позик від ОСОБА_4 вони з відповідачем не отримували.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився. Про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, відповідно до положень ч. 5 ст. 74 та ст. 76 ЦПК України, про що свідчать телефонограми (а.с. 32,) та повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 29, 34, 45, 57, 67, 89, 96, 102).

Проте ОСОБА_2 надав до суду заперечення на позов де просить відмовити в задоволенні позовних вимог та посилається на те, що його батько був тяжко хворий і на його лікування а також і на його лікування потрібні були гроші, тому він вимушений був позичити у брата ОСОБА_3 гроші в сумі 2 000 доларів США. Ці кошти були потрачені на лікування та інші потреби сім'ї, а саме на доньку та дружину. Коли були витрачені ці кошти їх необхідно було віддавати брату, але він уже не працював і борг нічим було віддавати. Через деякий час він, знаходячись в зареєстрованому шлюбі з позивачкою, домовився з братом віддати йому свій автомобіль в рахунок погашення його перед ним боргу 2000 доларів США, оскільки іншим способом повернути йому цей борг у нього не було ніякої можливості. Позивачка знаходячись із ним в зареєстрованому шлюбі давала згоду на позику грошей у відповідача ОСОБА_3, які використовувались на потреби сім'ї. Вважає вказану позивачем ціну спірного автомобіля надуманою і не підтвердженою ніякими доказами. Дійсну вартість вказаного спірного автомобіля можливо встановити лише шляхом проведення експертизи (а.с. 47-48).

Представник відповідача за дорученням ОСОБА_5 надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідача ОСОБА_2 (а.с. 54, 63, 78).

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився. Про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, відповідно до положень ч. 5 ст. 74 та ст. 76 ЦПК України, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 30, 35-38, 56, 68-71, 76-77, 94-95, 100-101). Про причини неявки суду не відомо.

Заслухавши позивач та покази свідка, дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини та відповідно до них правовідносини.

Відповідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Зокрема, за змістом ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтями 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі за текстом СК України) та статтями 368, 370, 392 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності і їх частки є рівними.

Згідно із ч. 2 ст. 60 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Як було зазначено вище, згідно ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст.190 ЦК України майном вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.п.22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК та ст.372 ЦК.

Судом в судовому засіданні досліджені покази свідка ОСОБА_6, яка в судовому засіданні дали наступні пояснення: сторони є її батьками та вона постійно проживала з ними до часу свого вступу до вищого навчального закладу. Під час спільного проживання її батьки в 2001 році придбали автомобіль Реugeot 407. Після фактичного припинення між батьками родинних відносин, від позивача їй стало відомо, що даний автомобіль зареєстровано за її дядьком ОСОБА_3 Їй достовірно відомо про відсутність будь-яких позик грошових коштів її батьками у ОСОБА_3 під час спільного проживання останніх. Крім того, необхідності в грошових коштах на лікування її батьки не мали, оскільки мали достатні грошові заощадження.

Згідно матеріалів справи, сторони перебували в шлюбі з 13 лютого 1993 року по 8 листопада 2013 року, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу та рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29.10.2013 про розірвання шлюбу між сторонами (а.с. 6, 7).

За інформацією ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 09.10.2015 вбачається, що станом на 06.10.2015 автомобіль Реugeot 407, номерний знак НОМЕР_1, 2005 року випуску, синього кольору, номер кузову VF36D6FZM21183784, свідоцтво про реєстрацію САО 932186 від 07.05.2013, був зареєстрований за громадянином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та 12.06.2015 знятий з обліку для реалізації по дорученню громадянином ОСОБА_7

Крім того з вищевказаної довідки вбачається, що 14.12.2011 даний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_2 з наданням права на керування ОСОБА_1, на підставі довідки-рахунку № КІМ896901 від 20.08.2011.

В той час, в даній довідці зазначено, що 07.05.2013 автомобіль Реugeot 407 знятий з обліку для реалізації, та в той же день зареєстрований за ОСОБА_3. При цьому в довідці міститься запис про операцію: «40-Вторинна реєстрація ТЗ, придбаного в торгівельній організації» (а.с. 79-82 ) .

Відомості вказані в довідці ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 09.10.2015 відповідають відомостям зазначеним у довідці ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 08.07.2013, довіді ДАІ з обслуговування Петриківсього району та копії технічного паспорта на автомобіль, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги (а.с. 8,10,62).

Отже з пояснень сторін та відомостей відображених у вказаних документах вбачається, що автомобіль Реugeot 407 придбано подружжям під час шлюбу.

Підстави недійсності правочину визначено ст.215 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин можу бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові № 9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Пунктом 8 ОСОБА_8 державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388 (ОСОБА_8), визначено, що документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою:

-довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери;

-договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, договори купівлі-продажу транспортних засобів, оформлені в Державтоінспекції, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби;

-копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин;

-довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску;

-акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача;

-митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери;

-договір фінансового лізингу;

-акт про проведений аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби.

Проаналізувавши конкретні обставини даної справи суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будь-якого правочину, в тому числі, договору купівлі-продажу на існуванні якого наполягає позивач. Суд звертає увагу на неприпустимість обґрунтування доказуваних обставин справи припущеннями. З наведеного, суд позбавлений можливості перевірити правову природу правочину на підставі якого було відчужено спірний автомобіль та, відповідно, посилання позивача щодо існування підстав для визнання такого правочину недійсним.

До того ж відповідач ОСОБА_2 визнає вибуття з сумісної власності його та позивача спірного автомобіля, але зазначає, що ОСОБА_3 його передано в рахунок повернення боргового зобовязання, грошові кошти за яким використані на потреби сім'ї. При цьому відповідач не зазначає яким шляхом відбулася передача автомобіля (на підставі якого документа визначеного ОСОБА_8).

Отже, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання угоди купівлі-продажу автомобіля Реugeot 407, укладеної між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 недійсною не доведеною та такою, що не підлягає задоволенню.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

Відповідно до роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, законодавцем визначено спосіб захисту порушених прав одного з подружжя при відчуженні майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності без його згоди.

Відповідно до ст. 387 ЦК власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

В силу ст. 388 ЦК якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Не надання позивачем належних та допустимих доказів на існування будь-якого правочину між відповідачами позбавляє суд можливості перевірити обґрунтованість позовних вимог щодо протиправності вибуття з спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірного автомобіля Реugeot 407 та необхідності застосування положень ст.ст. 387-388 ЦК з метою захисту прав позивача. З наведеного позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності на ? ідеальну частку вказаного автомобіля та витребувати його у ОСОБА_3 суд вважає безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат судом зясовано, що ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2015 року позивачу, за правилами ст. 82 ЦПК України, відстрочено сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судом рішення по справі (а.с. 23).

Положення Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року (далі Закону) визначають такі ставки судового збору: за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Отже враховуючи вищевказані правила нарахування судового збору позивачу належало б сплатити до спеціального фонду Державного бюджету України, при подачі позовної заяви 449,60 грн., які за рішенням суду слід стягнути з неї на користь держави.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 449,60 грн. (чотириста сорок девять грн. 60 коп.) на користь держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_9