Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2015 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Остапенко Н.Г.

при секретарі Назаренко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про поділ спільного майна подружжя, визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину домоволодіння ,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2013 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про поділ спільного майна подружжя, визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину домоволодіння.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що 21.11.2003 року між нею та ОСОБА_2, був укладений шлюб. Від шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_3.

В період шлюбу, 30.06.2004 року за спільні кошти з відповідачем було придбано нерухоме майно, а саме: домоволодіння №72, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці 732 кв.м., що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул.. Білоріченській, за ціною 13500 доларів США, що еквівалентно 71 941,50 грн. на момент придбання, та оформлене договором дарування.

Відповідно до рішення суду від 02.07.2013 року договір дарування від 30.06.2004 року був визнаний удаваним правочином. Також, судом визнано, що був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння №72, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці 732 кв.м., що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул.. Білоріченській за суму 71937,45 грн.. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Ленінського суду м. Дніпропетровська від 02.07.2013 року залишено без змін.

В липні 2013 року між нею та відповідачем шлюб розірвано.

На підставі вищевикладеного, позивач просить визнати домоволодіння з господарчими, побутовими будівлями та спорудами за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Білоріченська №72 спільною сумісною власністю подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини домоволодіння з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Білоріченська №72; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини домоволодіння з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Білоріченська №72.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представники ОСОБА_4, та ОСОБА_5 позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили відмовити.

В судове засідання представник третьої особи Органу опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради не зявився. Про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд не повідомили.

Суд, вислухавши позивача, відповідача, представників відповідача, свідка, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 2003 року./а.с.5-6/. Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1./а.с.7/

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, розірвано./а.с.5-6/

Як передбачено ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що 30 червня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування домоволодіння №72, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці розміром 732 кв.м., що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул.. Білоріченській. Вказаний договір дарування посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-3978 та зареєстрований в КП «ДМБТІ»/а.с.8/

Власником домоволодіння №72, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул.. Білоріченській є ОСОБА_2./а.с.9/

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2013 року вирішено: визнати договір дарування домоволодіння №72, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці розміром 732 кв.м., що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул..Білоріченській, який був укладений 30 червня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, та посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим №2-3978, удаваним правочином. Визнати, що 30 червня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння №72, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці розміром 732 кв.м., що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул.. Білоріченській за суму 71937,45 грн./а.с.14-17/

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2013 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2013 року, залишено без змін./а.с.19/

Згідно ст.. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що майно, про поділ якого заявлено вимоги, а саме: домоволодіння з господарчими, побутовими будівлями та спорудами розташованого за адресою м. Дніпропетровськ, вул.. Білоріченська №72 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2. Придбано спірне домоволодіння за суму 71937,45 грн., що встановлено судовим рішенням від 02 липня 2013 року/а.с.17/ та сторонами не оспорюється.

В судовому засіданні відповідач та його представники позов не визнали, зазначили, що, домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул..Білоріченська, буд.72, було придбано зо особисті кошти відповідача ОСОБА_2, хоча і за період перебування у шлюбі. Відповідачу до моменту укладання шлюбу, на праві приватної власності належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1. 10.12.2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим №1-4364. Відтак, за продаж вищевказаної квартири ОСОБА_2 отримав грошові кошти, котрі в подальшому були спрямовані на купівлю домоволодіння з господарчими будівлями та спорудами, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Білоріченська, буд.72. Твердження позивачки про те, що спірне домоволодіння було придбано за спільні кошти не відповідає дійсності, оскільки в них не було таких грошей. Він працював головним інженером ТОВ «Інербуд», та отримував невелику зарплатню, а позивачка взагалі не працювала.

З матеріалів справи вбачається, що 10 грудня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 27.02.2003 року , зареєстрованого Дніпропетровським МБТІ та записаного в реєстрову книгу за №124ап-35-70. Вищевказану квартиру продано за 7 389 грн./а.с.67/

Згідно ст. 57 ч. 1 п. 1 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. п. 3 ч. 1ст. 57 СК України передбачено, що майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисте не є особистою власністю подружжя. Таким чином, на придбання спірного домоволодіння ОСОБА_2, затратив свої особисті кошти у розмірі 7 398 грн., що підтверджується відповідними доказами та є незначною часткою від суми за яку було придбано спірне домоволодіння.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно , які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Суд критично відноситься до пояснень відповідача, що спірне домоволодіння не може бути спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний за його власні кошти .

За загальним правилом ст.57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень ( ст.60 ЦПК ).

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду переконливих доказів того, що домоволодіння з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці розміром 732 кв.м, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул.. Білоріченській, 72 було придбано за його особисті кошти.

Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

На підстав ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Встановлено, що спірне домоволодіння є неподільною річчю, частки подружжя в яких є рівними.

Сам по собі факт проживання дитини з позивачкою не є підставою для збільшення її частки в спільному майні в розумінні вимог ч. 3ст. 70 СК України.

Достатніх обставин для збільшення частки позивачки у спірному домоволодінні згідно ч. 3 ст. 70 СК України в суді не доведено.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, було розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у них на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, та вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на 1/2 домоволодіння з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці розміром 732 кв.м, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул.. Білоріченській, 72.

Також, належить стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним та документально підтверджений судовий збір в сумі 229,40 грн., так як відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст.10, 27, 31, 57, 88, 214, 215, 223 ЦПК України, ст. 60, 63 Сімейного кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про поділ спільного майна подружжя, визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частину домоволодіння задовольнити частково.

Визнати домоволодіння з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці розміром 732 кв.м, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул.. Білоріченській, 72 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домоволодіння з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці розміром 732 кв.м., що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул.. Білоріченській, 72.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину домоволодіння №72 з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці розміром 732 кв.м., що знаходиться в м. Дніпропетровську, вул.. Білоріченська та складається з: житловий будинок А-1 житловою площею 41.1 кв.м. та прибудови: убиральня Б, сарай В, навіс Г, сараї тимчасові Д, Е., споруди №1-4, 6-10, 1,1/2 №5.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину домоволодіння №72 з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці розміром 732 кв.м., що знаходиться в м. Дніпропетровську, вул.. Білоріченська та складається з: житловий будинок А-1 житловою площею 41.1 кв.м. та прибудови: убиральня Б, сарай В, навіс Г, сараї тимчасові Д, Е, споруди №1-4, 6-10,1, ? №5.

В задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 229 грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Н.Г. Остапенко