Cправа №201/2553/15-ц
Провадження 2/201/1410/2015
07 квітня 2015 року Жовтневий районний суд
головуючого судді - Браги А.В.,
при секретарі - Ляховій І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, -
19 лютого 2015 року позивач звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь суму матеріальної шкоди у розмірі 218056,55 гривень та суму судових витрат у розмірі 7000,00 гривень.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернувся, а також не скористався правом надання заперечень проти позову.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно - правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, а питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 26 квітня 1980 року в Будинку щастя Жовтневого району м. Дніпропетровська було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, після реєстрації якого дружина взяла прізвище чоловіка - ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 від 26 квітня 1980 року (а.с. 14).
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 14 березня 2013 року, виданого МРЕВ-1 ДАІ УМВС у Дніпропетровській області, автомобіль «Мітсубісі ASX», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, належить на праві власності ОСОБА_4 (а.с. 9).
17 червня 2013 року близько 17.35 год., ОСОБА_2, керуючи технічно справним автомобілем «Форд Фієста», державний номер НОМЕР_1, який належить йому на праві власності, рухався по вул. Запорізьке шосе з боку просп. Гагаріна в напрямку вул. Героїв Сталінграда в м. Дніпропетровську.
На шляху руху ОСОБА_2, порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність к дорожнім обставинам та їх змінам, при ввімкненому на світлофорному об'єкті в напрямку його руху, сигналі світлофора, що забороняє рух, не зупинив керований автомобіль перед світлофором, та продовжуючи рух виїхав на перехрестя з вул. Генерала Пушкіна, і допустив зіткнення з автомобілем «Мітсубісі ASX», державний номер НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_4
Внаслідок дорожньо-транспортної події водію ОСОБА_4 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому нижнього полюсу правого надколінка з задовільним стоянням уламків, садна на передній поверхні правого передпліччя від середньої до верхньої третини та внутрішньо-шкіряного крововиливу у верхнього кінця садна, двох синців на передньо - внутрішній поверхні лівого плеча у нижній третині з переходом на ліктьову ямку, а також у лівій поперековій області, які за своїм характером згідно висновку судово-медичної експертизи № 3002-е від 23 липня 2013 року, відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, які зумовили тривалий розлад здоров'я.
02 червня 2014 року вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки; на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 було звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 року іспитового строку не скоїть нового злочину (а.с.16 - 19).
26 листопада 2014 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляцію адвоката Боброва В.О. в інтересах потерпілої ОСОБА_1 було залишено без задоволення, апеляцію адвоката Білого І.М. в інтересах обвинуваченого ОСОБА_2 також було залишено без задоволення; вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2014 року щодо ОСОБА_2 було залишено без змін (а.с. 20 - 23).
Згідно висновку експертного дослідження про оцінку вартості матеріального збитку №1907/13/13 від 18 липня 2013 року було встановлено, що розмір матеріального збитку, спричиненого володільцю автомобілю «Мітсубісі ASX», державний номер НОМЕР_2, складає 268056,55 гривень (а.с. 24 - 89).
В силу приписів ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Окрім того, судом було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 від 06 лютого 2014 року, виданого Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. 102).
Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами ЦК України, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», постановами пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та «Продеякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».
Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Стаття 61 СК України встановлює, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Отже, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65, а також ст. 70 СК України.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Частиною 1 статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
За змістом ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
З наданих позивачем документів вбачається, що спірний автомобіль був придбаний подружжям ОСОБА_1 під час їх шлюбного життя, що свідчить про те, що даний транспортний засіб був спільною сумісною власністю подружжя.
Окрім того, позивач, як дружина померлого є спадкоємицею першої черги за законом на все майно (або частку майна), що належали ОСОБА_4 на день його смерті.
За викладеного суд дійшов висновку, що шкода, спричинена внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, що сталася з вини відповідача, має бути відшкодована останнім позивачу, як співвласнику пошкодженого транспортного засобу.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків належать і витрати, яких особа зазнала зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо інше не встановлено законом або договором.
Відповідно до ст. 1194 ЦПК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди
Судом було встановлено та підтверджено матеріалами цивільної справи, що розмір матеріального збитку, спричиненого відповідачем володільцю автомобілю «Мітсубісі ASX», державний номер НОМЕР_2, складає 268056,55 гривень.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача суми у розмірі 7 000,00 гривень, сплаченої позивачем на отримання правової допомоги, суд вважає за необхідне відмовити в відшкодуванні судових витрат.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз: витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.
Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві було відмовлено.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Отже, враховуючи зміст вказаної статті, при відшкодуванні витрат на правову допомогу, сторона повинна надати суду документ в якому буде зазначено, скільки часу було витрачено при наданні таких послуг. Зазначено, які саме дії (участь в судовому засіданні, складання процесуальних документів, тощо) з боку адвоката були вчинені в конкретній справі.
Також особа, якій надається правова допомога, повинна підписати акт прийому-передачі наданих послуг, який складається адвокатом чи фахівцем в галузі права (які можуть виступати самостійно чи від імені адвокатського об'єднання або юридичної фірми). Після підписання акта приймання - передачі сторона повинна сплатити кошти за надані послуги і пред'явити всі ці документи в суді.
З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що підписання акту прийому - передачі послуг і має свідчити про надання адвокатом конкретних послуг по конкретній справі. Оскільки стороною позивача не було надано такого акту прийому - передачі послуг, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є недоведеними та необґрунтованими, що зумовлює відмову у їх задоволенні.
Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в частині стягнення матеріальної шкоди підлягає задоволенню в повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, з урахуванням того, що позивач звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 2180,57 гривень стягнути з відповідача на користь держави.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 109, 169, 197, 208, 209, 212-215, 223 - 233 ЦПК України, суд-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 218056,55 гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судових збір у розмірі 2180,57 гривень.
В частині розподілу судових витрат щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у розмірі 7000,00 гривень, - відмовити.
Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.ст.223, 232 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя: А.В. Брага