УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,Гончара В.П., Остапчука Д.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 04 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 64 549,73 доларів США, 3 670,92 євро, 1 743,75 грн суми боргу за договором позики, що становить 827 953,32 грн, 150 000 на відшкодування моральної шкоди та 3 800 грн судових витрат.

На обґрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що 07 та 11 червня 2011 року позивачка надала відповідачам у борг 133 750 доларів США, 3 714 євро та 1 600 грн, про що складено відповідні розписки, які вони зобов'язалися повернути до 31 грудня 2011 року.

Протягом 2011-2013 років відповідачі повернули позивачці 76 400 доларів США та 400 євро, а на даний час не виконують своїх зобов'язань, внаслідок чого утворився борг, крім того, такими діями відповідачі завдали позивачці моральних страждань, просила задовольнити позов.

20 червня 2014 року рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 39 033,12 доларів США, з ОСОБА_7 25 516,61 доларів США і 3 670,92 євро, 1 719 грн 01 коп. заборгованості за договорами позики.

У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

04 грудня 2014 року рішенням апеляційного суду Харківської області рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивачка просить скасувати рішення апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги тим, що суд не з'ясував обставин справи, не дослідив і не надав оцінки доказам, які містяться у матеріалах справи, щодо наявності боргових зобов'язань та факту їх часткового виконання та визнання відповідачами, наявності відповідних розписок, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не виконали взятих на себе зобов'язань з повернення боргу, що є підставою для його стягнення з урахуванням сплаченої ними суми грошових коштів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачка не надала доказів на підтвердження існування первинного грошового зобов'язання та новації боргу, розписки не містять інформації щодо істотних умов договору позики та передачі грошових коштів, а чинне цивільне законодавство не може бути застосовано до дій, які містять ознаки кримінального злочину, тому підстав для задоволення позову немає.

Проте з таким рішенням суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Цим вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 червня 2011 року ОСОБА_7 взяла у ОСОБА_6 133 750 доларів США, 3 714 євро та 1 600 грн та зобов'язалася їх повернути протягом двох місяців, про що склала відповідну розписку.

07 червня 2011 року ОСОБА_7 склала розписку, за якою передала грошові кошти у розмірі 120 000 доларів США ОСОБА_8 та 12 000 євро ОСОБА_9

07 червня 2011 року ОСОБА_8 на прохання ОСОБА_7 отримав 110 000 доларів США до 01 грудня 2011 року та зобов'язався повернути гроші ОСОБА_6 до 31 грудня 2011 року, про що склав відповідну розписку.

Взяті на себе зобов'язання відповідачі не виконали і повернули тільки 77 000 доларів США.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства , а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. ст. 1046, 1047 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не виконав вимоги ст. ст. 213, 303 ЦПК України щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи та перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють ці відносини, зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позову.

Зробивши висновок про те, що позивачка не надала доказів про наявність первинного зобов'язання та домовленості про новацію, як і наявності позикового зобов'язання, суд апеляційної інстанції не перевірив висновків суду першої інстанції щодо цих обставин та не з'ясував, чи має значення встановлення наявності чи відсутності первинного зобов'язання та новації для правильного вирішення справи та чи впливає це на виникнення між сторонами домовленості та зобов'язань з повернення боргу.

Суд не виконав вимоги ст. 212 ЦПК України та не врахував, що позивачка на підтвердження своїх вимог надала відповідні розписки, складені відповідачами про те, що вони отримали в борг грошові кошти та зобов'язалися їх повернути у визначений строк, не перевірив їх та не дослідив, не з'ясував, чи не підтверджує це факт укладення договору позики між ними та його умови, не надав належної оцінки цим обставинам, а пославшись на те, що розписки не містять істотних умов договору позики, а договору позики, укладеного у письмовій формі, позивачкою не надано, не перевірив, чи визначено законом будь-які вимоги до розписки та чи повинна вона містити такі умови, чи має оцінюватись судом як доказ.

Крім того, вказавши, що відсутні докази передання грошових коштів, суд не перевірив, чи не свідчить складення розписки про підтвердження факту передання та отримання від позикодавця коштів відповідачами, не встановив справжньої природи цього документа (правові позиції, висловлені Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року та 02 липня 2014 року у справах № 6-63цс13 та № 6-79цс14).

Суд не врахував, що відповідачі взяли на себе зобов'язання повернути кошти, які мають виконуватись належним чином у встановлений строк, відповідно до умов договору та вимог ЦК України та приступили до його виконання, сплачуючи позивачці певні суми, що свідчить про визнання ними боргу та своїх зобов'язань, не надав цим обставинам відповідної оцінки.

Разом із тим, пославшись на те, що цивільне законодавство не може застосовуватись до дій, які містять ознаки злочину, не навів мотивів того, який саме злочин вчинено, та чому суд позбавлений можливості вирішити спір про стягнення боргу, зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позову.

При цьому не перевірив правильність висновків суду щодо наявності боргу та його розміру, підстав для його стягнення та застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, а також наявності підстав для солідарної відповідальності відповідачів та не навів мотивів.

Не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідачів суми боргу за договором позики в іноземній валюті, не врахував вимог ст. ст. 192, 533 ЦК України про те, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях, а використання іноземної валюти на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, не перевірив наявності підстав для ухвалення рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Невиконання судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і є підставою для скасування ухваленого у справі рішення апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити, рішення апеляційного суду Харківської області від 04 грудня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити, рішення апеляційного суду Харківської області від 04 грудня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук