Справа №487/3096/15-ц 15.09.2015 15.09.2015 15.09.2015
Провадження №22-ц/784/2241/15
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий по 1 інстанції Темнікова А.О.
Категорія 44 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 вересня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б,

при секретарі судового засідання Гордійчук С.С.,

без участі осіб, які беруть участь у справі і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2015 року

за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про виселення

В С Т А Н О В И Л А :

24 квітня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення.

Позивач зазначав, що 27 липня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №NK0G104040036 (далі Договір), відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 22 540 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановленому цим Договором строком до 26 липня 2007 року.

В забезпечення виконання зобовязань за цим Договором в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, що належить відповідачці на підставі договору купівлі-продажу.

Свої зобовязання ОСОБА_2 виконувала не належним чином.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Посилаючись на те, що письмову вимогу банку відповідач добровільно не виконала, не звільнила спірне приміщення, позивач, уточнивши свої позовні вимоги, просив виселити ОСОБА_2 та її неповнолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 із квартири АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2015 року, позов задоволено. Постановлено: виселити ОСОБА_2 та неповнолітню ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду в частині виселення відстрочено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення та невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду в частині відстрочки його виконання скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.

За змістом частини першої ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із ч.1,2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК У РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 01 липня 2015 року № 6-875цс15.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Повідомлення про виселення повинні бути не лише направлені, а й отримані відповідачем.

Зазначений висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-143 цс14 від 17 грудня 2014 року, в якій зазначено, що під повідомленням слід розуміти не тільки направлення листів, а й отримання цих листів особами, яким вони направлені.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 27 липня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №NK0G104040036 (далі Договір), відповідно до якого останній надано кредитні кошти на строк з 27 липня 2007 року по 26 липня 2027 року включно, у вигляді неповновлювальної кредитної лінії у розмірі 22 540 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1, зі сплатою за користування кредитом та винагород в строки та в порядку, встановленому цим Договором ( а.с.4-7).

Цього ж дня для забезпечення кредитних зобов'язань Банк та ОСОБА_2 уклали іпотечний договір, відповідно до якого в іпотеку передано вищевказану квартиру, яка належить останній на підставі договору купівлі-продажу від 27 липня 2007 року, тобто придбана за рахунок кредитних коштів ( а.с.8-11).

Як вбачається із довідки ПП «ЖЕК-10» на час вирішення спору в квартирі, з 21 вересня 2007 року, крім власника ОСОБА_2, зареєстрована та проживає її неповнолітня дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.43).

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 11507.74 доларів США, що еквівалентно 136 596 грн.83 коп.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2014 року на погашення заборгованості у вказаному розмірі звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу з укладанням Банком від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем ( а.с.64-66).

Після набрання вищевказаним рішенням чинності, Банком було направлено відповідачеві письмова вимога про звільнення предмету іпотеки з метою подальшої реалізації, яку вона отримала ( а.с.14-16).

Але вказана вимога залишилася без задоволення.

Установивши, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 за рахунок коштів, які вона отримала за кредитним договором та на неї звернуто стягнення за рішенням суду, суд першої інстанції з врахуванням правових висновків Верховного Суду України дійшов вірного висновку про задоволення позову Банку про виселення відповідачів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Підстав для його скасування в цій частині не вбачає.

Між тим, не можна погодитися з висновком суду першої інстанції про відстрочку виконання рішення суду щодо виселення відповідачів із займаного ними житла.

Так, пунктом 1 Закону України № 1304-VІІ встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Між тим, як вбачається із матеріалів справи, суд першої інстанції не перевірив наявність у відповідачки у власності іншого нерухомого житлового майна.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 10 вересня 2015 року відповідач є власником двох обєктів нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1, житловою площею 17.5 кв.м., загальною площею 25.6 кв.м.( з якої просить виселити позивач) та ? частки квартири АДРЕСА_2, житловою площею 25.3 кв.м., загальною площею 41.3 кв.м.

З врахуванням викладених обставин, вимоги Закону України № 1304-VІІ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" щодо відстрочки виконання даного рішення суду до даних правовідносин сторін застосований бути не може.

За такого, рішення суду першої інстанції в частині надання відстрочки у виконанні судового рішення щодо виселення відповідачів на час дії мораторію, встановленого Законом "Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" в силу п1 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню. В іншій частині вказане рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.307, 309, 314, 316 ЦПК, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2015 року в частині відстрочки виконання рішення суду про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: