АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження№22ц/790/3073/15 Суддя-доповідач - Кіпенко І.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2015 р. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Кіпенка І.С.,

суддів - Котелевець А.В., Шаповал Н.М.,

за участі секретаря - Таран В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

31 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що є спільною власністю подружжя. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/3 частину вказаної квартири за їх з відповідачем спільною дитиною - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позову зазначала, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі та має з ним спільну дитину. У період шлюбу на їх з відповідачем сумісні кошти та кошти її батьків придбали квартиру АДРЕСА_1. З травня 2013 року сумісно з чоловіком вони не проживають. Оскільки відповідач мешкає за іншою адресою, дитина страждає на хворобу, позивачка та її батьки є інвалідами та учасниками ЧАЕС, тому просила визнати право власності за нею та дитиною.

Відповідач ОСОБА_3 з вимогами позову погодився частково, надавши письмові заперечення в яких зазначив, що він не заперечує проти поділу спільної квартири між ним та позивачкою в рівних частинах кожному.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Суд поділив спільне майно подружжя у вигляді квартири АДРЕСА_1 в рівних частинах, по 1/2 частині кожному та визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаної квартири. В іншій частині вимог позову відмовив. Суд стягнув з ОСОБА_3 на корись держави судовий збір в розмірі 1827 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити повністю.

Судова колегія, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє скаргу, якщо встановить, що суд першої інстанції постановив рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Судом повно та всебічно досліджені надані докази та дана їм належна оцінка та згідно встановленого ухвалено рішення, яке відповідає вимогам ст.213 ЦПК України.

Як встановлено судовим рішенням суду першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07 липня 2007 року зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 виданим Московським Відділом РАЦСу ХМУЮ від 07.07.2007 року. Після укладення шлюбу, прізвище дружини - «ОСОБА_2» (а.с.2).

Від шлюбу мають спільного сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження НОМЕР_2 видане Відділом РАЦСу по м. Харкову №3 ХМУЮ від 11.12.2007 року, а.с.10).

Квартира АДРЕСА_1 придбана та зареєстрована на ОСОБА_3, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 11 лютого 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляковою М.В., за реєстровим №159 (а.с.3-4) та Витягом №29231403 про державну реєстрацію прав власності, виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 09 березня 2011 року за реєстраційним номером НОМЕР_3 (а.с.8).

Відповідно ст.60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно вимог ст.69 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд відповідно до ч.2, ч.3 ст.70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи (якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї), а також: інтереси неповнолітніх дітей, не працездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ст.27 ЦПК України надає право особам, які беруть участь у справі, та зобов'язує їх подавати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Статтею 10 ЦПК України передбачено цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, а суд має сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав та всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Позивачка ОСОБА_2 не надала до суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, не підтвердила обставин, які б свідчили про протиправну поведінку ОСОБА_3 чи про те, що відповідач матеріально не забезпечує їх спільну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_3 не зверталась.

З врахуванням наведеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які привели або могли привести до неправильного вирішення справи, оскільки рішення судом першої інстанції постановлено відповідно до вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -