АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 639/7466/14-ц Головуючий суддя І інстанції Рубіжний С.О.
Провадження № 22-ц/790/5056/15 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Харків.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської

області в складі:

головуючого судді Яцини В.Б.,

суддів: Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участі судового секретаря Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційними скаргами ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 травня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до районного суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, в якому просило про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача ОСОБА_1 та інших осіб з квартири, яка є предметом іпотеки.

Ухвалою суду від 02 квітня 2015 року позовні вимоги в частині виселення було залишено без розгляду.

Уточнивши свої вимоги під час розгляду справи, позивач остаточно просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором у сумі 938 143,48 грн. В рахунок погашення зазначеної заборгованості за кредитним договором просив одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки-квартиру АДРЕСА_1 і на праві власності належить іпотекодавцю ОСОБА_1, шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прав продажу будь-якій особі - покупцеві предмету іпотеки. Встановити початкову ціну предмета іпотеки, а саме: кватрири загальною площею 31.6 кв.м, житловою 16,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві власності, не нижче за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час продажу.

З метою збереження предмета іпотеки до її реалізації, передати квартиру загальною площею 31,6 кв.м., житловою 16,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на праві власності, в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до її реалізації, з наданням права обладнання предмету іпотеки новим охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також - укладенню договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 21 квітня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» (далі Банк), яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № МL-705/178/2008, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 38 628, 68 доларів США, зі строком повернення до 21 квітня 2038 року, сплатою щомісячних відсотків за користування кредитом у порядку та розмірах, встановлених у кредитному договорі. Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, проте ОСОБА_1 припинив поврення кредиту, прострочив виконання своїх обов?язків, внаслідок чого станом на 29.05.2014 року його заборгованість по тілу кредита складає 38563, 81 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.05.2015 року складає 814 853,31 гривня. Відповідно до умов договору п.3 ч.1, п.1.4 частини 2, позичальник повинен сплатити за користування кредитом проценти, для розрахунку яких використовується плаваюча процентна ставка у розмірі 5,25% фіксований відсоток + FSDR% річних. Станом на 29.05.2014 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 по нарахованим та несплаченим відсоткам складає 4385,62 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.05.2015 року складає 92 668,15 гривень. Відповідно до умов договору п.3.1.1 ст.3 частини 2, позичальник зобов'язаний сплатити за порушення зобов'язань, пеню у розмірі 1% від суми несвоєчасного виконання зобов'язання. Станом на 29.05.2014 року пеня складає 1 449,22 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 05.05.2015 року складає 30 622,02 гривні.

Вимоги щодо отримання предмета іпотеки в управління позивач обґрунтував положеннями ст. 34 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає таку можливість на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду - на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом.

21.04.2008 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № РМL-705/178/2008, за умовами якого відповідач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 31,6 кв. м, житловою 16,7 кв.м, 1, та була придбана за кредитні кошти банку на підставі договору купівлі продажу від 21 квітня 2008 року, посвідченого ПН ХМНО Курас С.О.. за реєстровим номером № 1459, реєстраційний номер 2850424 .

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 21 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договори поруки № SR-705/178/2008, відповідно до умов яких поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником зобов'язань перед кредитором за кредитним договором в повному обсязі. Договором поруки передбачено, що поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники.

20 березня 2014 року між Банком та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги до боржників за кредитним договором, договором іпотеки та поруки.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в заяві. Зазначив, що на адресу боржників надсилалась вимога про зміну кредитора у зобов'язанні та дострокове повернення заборгованості, проте відповідачі не виконали взяті зобовязання.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав, в подальшому в судові засідання не з'являвся.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин.

Представник відповідачів надала письмові заперечення проти позову. Зазначила, що у ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутнє право вимоги до відповідачів, оскільки Банком не повідомлено боржників про зміну кредитора, як це передбачено договором відступлення права вимоги та чинним законодавством. Заперечувала проти валюти кредиту за відсутністю відповідної ліцензії у банку, нарахованих відсотків, зазначивши, що зобов'язання за договором мають виконуватися щомісячно то і нарахування мають бути виконані таким же чином, проте з розрахунку заборгованості неможливо встановити порядок та розмір нарахованим щомісячних відсотків. Також заперечувала проти вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відповідно до чинного законодавства існує мораторій на звернення у подібних правовідносинах.

Представник третьої особи в судове засідання не з?явився, про час та місце повідомлявся належним чином.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 травня 2015 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - було задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (ІК 36789421) заборгованість за кредитним договором № ML-705/178/2008 від 21 квітня 2008 року в сумі 824 422 (вісімсот двадцять чотири тисячи чотириста двадцять дві) гривні 51 копійку, яка складається з суми заборгованості за кредитом в розмірі 794 454 гривні 35 копійок, що за офіційним курсом НБУ станом на 22.05.2015 року складає 38 563 доларів 81 цент США та пені в сумі 29 968 гривень 16 копійок, що за офіційним курсом НБУ станом на 22.05.2015 року складає 1 449 доларів 22 цента США.

В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Стягнуто з відповідачів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (ІК 36789421) судовий збір в сумі по 1827 (одній тисячі вісімсот двадцять сім) гривень 00 копійок, з кожного.

Не погоджуючись з таким рішенням, сторони його оскаржили і просили: представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задовольнити у повному обсязі; відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - скасувати рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На обгрунтування своєї скарги послалися:

-ТОВ «ОТП Фактор» - на порушення судом норм матеріального і процесуального права, що суд неправильно застосував положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», які не дають підстав для відмови у задоволенні позову в лише зупиняють виконання рішення суду на час дії цього Закону, що підтверджується правовою позицією, яка викладена у постанові Верхвоного Суду України від 27.05.2015 року № 6-57цс15. Висновок суду про недоведеність суми заборгованості по процентам не відповідає матеріалам справи та додатково підтверджується відповідною довідкою позивача, яка додана до апеляційної скарги.

-Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на те, що районний суд належним чином не врахував у своїх висновках невиконання позивачем як новим кредитором свого обов?язку про повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов?язанні, що виключає їх обов?язок виплатити заборгованість перед позивачем, як основного боржника, так і фінансового поручителя.

Судова колегія відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та розглянутого судом позову, заслухавши пояснення учасників судового засідання, обговоривши доводи апеляційних скарг, дійшла до наступного.

Судом встановлено, що 21 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № ML-705/l78/2008. Відповідно до умов договору Банк надав відповідачу в кредит 38628,68 доларів США на придбання нерухомого майна з кінцевим терміном повернення до 21 квітня 2038 року, зі сплатою щомісячно процентів вигляді ануїтетних платежів (сума кредиту та нарахованих процентів погашається рівними частинами протягом всього строку дії договору за відповідним графіком).

Додатковим договором № 1 від 21 квітня 2009 року, Додатковим договором №2 від 22 лютого 2009 року та Додатковим договором №3 від 21 лютого 2011 року до Кредитного договору № МL-702/905/2008 від 21 квітня 2008 року було розширено зміст основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відсоткову ставку було змінено, та останнім додатковим договором було встановлено, що з 21 листопада 2011 року до повного виконання зобов'язань для розрахунку процентів за користуванням кредитом використовується плаваюча процентна ставка у розмірі 6,95% річних - фіксований відсоток + FIDR. Графік платежів, який є додатком до кредитного договору, змінювався Додатковими договорами. В остаточній редакції графіку платежів встановлено відсоткову ставку 14,45% (6,95% + FIDR) з 21.11.2011 року до дати закінчення кредитного договору.

Згідно з п. 4.1.1. Кредитного договору, за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені Кредитним договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню у розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання, за кожен день прострочки. Пеня сплачується додатково до прострочених сум.

У розрахунку заборгованості зазнанчено, що остання сплата по тілу кредиту була здійсненна 21.01.2009 року, остання сплата по відсоткам за договором була здійснена в період з 02.04.2012 року по 09.01.2014 року.

В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору №ML-705/178/2008, 21 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № SR-705/178/2008, за яким поручитель зобов'язується в повному обсязі і в солідарному порядку відповідати за повне та своєчасне виконання Боржником своїх зобов'язань за кредитним договором перед Банком.

Обсяг зобов'язань поручителя визначений як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Пунктом 2.2.1 Договору поруки, який доповнено Додатковим договором №1 від 21 квітня 2009 року передбачено, що в разі зміни розміру боргових зобов'язань після укладання додаткового договору№1, такі боргові зобов'язання забезпечуються у повному розмірі без укладання будь-яких додаткових договорів.

Додатковим договором №2 від 22 лютого 2010 року до договору поруки року визначено суму кредиту в розмірі 38 563,81 доларів США. Підписання поручителем цього договору, вважається попередньою згодою на зміну умов кредитного договору. Остання зміна процентної ставки, сплати заборгованості була за Додатковим договором № 3 від 21 лютого 2011 року.

Таким чином, суд обґрунтовано встановив, що між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 виникли кредитні правовідносини, за яким банк виконав свої зобов'язання, видавши кредит в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Всупереч наведеній правовій нормі ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 29.05.2014 року його заборгованість по тілу кредиту складає 38563, 81 доларів США, заборгованість по відсоткам за період з 02.04.2012 року по 09.01.2014 року складає 4385,62 доларів США, пеня за період з 20.03.2014 року по 29.05.2014 року становить 1 449,22 доларів США.

Також між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 виникли правовідносини щодо забезпечення виконання зобов'язання боржником у вигляді фінансової поруки, яка відповідно до ст. 559 ЦК України не припинилася на день ухвалення рішення по суті. Заперечення відповідача проти валюти кредиту, суд правильно не взяв до уваги, оскільки така умова договору кредиту добровільно визначена сторонами договору, правомірність договору відповідачами не спростована.

Згідно Додатку №1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 20 березня 2014 року, до позивача по справі перейшло від Банка право вимоги за кредитним договором № МL-705/178/2008, боржником за яким є ОСОБА_1, та за договорами поруки №SR-705/178/2008, поручителями за якими є ОСОБА_2

У зв?язку із укладення вищевказаного договору факторингу від 20 березня 2014 року і за договором про відступлення права вимоги від 20 березня 2014 року ПАТ «ОТП Банк», як правонаступник ЗАТ «ОТП Банк» також передало до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за договорм іпотеки № PML-705/178/2008 від 21.04.2008р., укладеним між Банком та основним боржником за договором кредиту, ОСОБА_1 (а.с. 69-71).

Тому суд правильно встановив, що до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк» щодо права вимоги відповідачів за кредитним договором, договором поруки та за договором іпотеки і обгрунтовано відкинув заперечення відповідачів про відсутність у позивача права вимоги з підстав неповідомлення Банком боржників про відступлення прав вимоги.

У частині 1 ст. 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Згідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 516 ЦК Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, наявний в справі договір факторингу та відступлення права вимоги, а також закон - іншого не передбачають, що позбавляє боржника права заперечувати проти заміни кредитора.

Боржник відповідно до положень ст.ст. 517, 518 ЦК України має можливість не виконувати свого обов'язку новому кредиторові лише до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні, а також - висувати проти вимог нового кредитора всі ті заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора свої заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Таким чином, оскільки згоди боржника на заміну кредитора за законом не потрібно його можливі заперечення проти нового кредитора мають значення лише якщо боржник, який не був повідомлений про таку заміну, продовжував виконувати свої зобов?язання перед першим кредитором, але таких обставин по справі не встановлено, представник відповідачів цей факт заперечувала.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази на спростування правоприємства позивача, яке ґрунтується на договорах факторингу і переуступки права вимоги, за вимогами Банку до відповідачів на підставі вищевказаних договорів кредиту, іпотеки і поруки. Не було надано таких доказів і під час апеляційного розгляду справи.

23.05.2014 року на адресу відповідача ОСОБА_1 ТОВ «ОТП Факторинг» було направлено досудову вимогу від 20.05.2014 року № 200130835 та на адресу відповідача ОСОБА_2 - досудову вимогу від 20.05.2014 року № 200130836 про дострокове виконання зазначених боргових зобов'язань протягом тридцяти днів з дати отримання вимоги, одночасно повідомив про зміну кредитора у зобов'язанні, що підтверджується описами вкладення в цінний лист з підписом відправника та печаткою поштового відділення.

Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідком порушення позичальником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Таким чином, кредитор відповідно до положень статті 1050 ЦК України та пункту 1.9.1 кредитного договору скористався правом на повернення кредиту достроково, чим змінив дату виконання основного зобов'язання на 23.05.2014 року, після чого вчасно, в межах передбаченого ст. 559 ЦК України шестимісячного строку з дня зміни дати остаточного виконання зобов'язання позичальником, звернувся до суду зі своїм позовом.

Однак при цьому суд безпідставно вважав не доведеними позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, а також - при відмові у зверненні стягнення на іпотечне майно неправильно застосував Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», внаслідок чого помилково відмовив у задоволенні позвоних вимог в цій частині.

Обгрнутовуючи висновок про недоведеність вимог про стягнення заборгованості по відсоткам, суд послався на те, що кредитним договором передбачена щомісячна повернення кредиту та процентів, а наданий позивачем розрахунок таких даних не містить. Однак при цьому суд не взяв до уваги, що наданий позивачем на підтвердження своїх вимог розрахунок процентів відповідає умовам договору кредиту: в ньому зазначена відсоткова ставка відповідно до графіку щомісячних платежів, з відповідними доповненнями. В матеріалах справи наявні виписки з банківського рахунку основного боржника, що відповідно до положень п. 1.10 кредитного договору є допустимим доказами, які відповідачами всупереч положень ст. 60 ЦПК України належними і допустимими доказами не спростовані (а.с.а.с. 8, 31-37, 41, 126-132).

Тому висновки районного суду стосовно недоведеності розрахунку позивача за своїм змістом є припущеннями і відповідно до положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, за якою доказування не може на цьому ґрунтуватися, колегія суддів з ними не погоджується, і вважає заявлені вимоги доведеними.

Суд правильно встановив, що 21.04.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», був в нотаріальній формі укладений договір іпотеки № РМL-705/178/2008, за умовами якого відповідач передав в іпотеку свою квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 31,6 кв. м, житловою 16,7 кв.м, 1, яка була ним придбана за кредитні кошти на підставі договору купівлі продажу від 21 квітня 2008 року, посвідченого ПН ХМНО Курас С.О.. за реєстровим номером № 1459, реєстраційний номер 2850424.

У п. 4.4 договору іпотеки зазначено, що сторони домовилися про вартість предмету іпотеки в сумі 227 670 грн. 00 коп., що становить еквівалент 45 083,17 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання цього договору (а.с. 46 на зв.).

Зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконав. Відповідно до п. 6.2 договору іпотеки позивач має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі заявлені по справі позовні вимоги про стягнення заборгованості. Відповідно до п. 6.4.1 договору іпотеки позивач має право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України. Початкова ціна продажу визначється позивачем не нижче його вартості, визначеної внаслідок проведення незалежної оцінки. (а.с. 47 на зв.).

На підставі цього суд дійшов правильного висновку, що позивач, як новий кредитор та Іпотекодержатель відповідно до ст.ст. 1, 7, 33 Закону України «Про іпотеку» має право вимагати виконання зобов'язання на свою користь та звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Частиною 3 ст. 36 Закону «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, установленому ст. 38, ч. 1 ст. 39 вказаного Закону.

Згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути причиною для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Саме така правова позиція, обов?язкова для застосування по цій справі відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, викладена в постанові Верхвоного суду України від 27 травня 2015 року по справі № 6-57цс15.

Виходячи з навденого, Закон № 1304-VII не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів-іпотекодержателів, і тому суд не мав правових підстав для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Таким чином, оскільки районний суд ухвалив своє рішення при неповному з'ясуванні обставин стосовоно розиміру заборгованості за процентами, що має значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, тому з передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення по суті позову.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Офіційний курс НБУ станом на 21.10.2015 року скаладє 2198.8927 грн. за 100 доларів США.

Тому колегія суддів погоджується із наданими позиваем розрахунками суми позову, за якими загальна сума 938 143,48 грн. склається з наступного: 38563,81 долар США = 814 853,31 грн. неповерненого тіла кредиту; 4385,62 доларів США = 92 668,15 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 1 449,22 доларів США = 30 622,02 гривень пені.

У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року зазначено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи Іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні Іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Разом з тим, слід взяти до уваги, що за правовою позицією, що міститься у абз. 2 п. 42 вказаної Постанови Пленуму: при цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). При цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Оскільки у даній справі основний боржник є також іпотекодавцем, то відповідно до наведеного обґрунтування відсутні правові підстави для одночасного звернення стягнення на іпотечне майно та стягнення з нього заборгованості. Тому позивні вимоги про стягнення заборгованості підлягають задоволенню лише в частині солідарного стягнення з поручителя, ОСОБА_2, а вимоги про стягнення цієї суми з основного боржника ОСОБА_1 підлягають застосуванню шляхом звернення стягнення на іпотечну квартиру із застосуванням передбаченої Законом України «Про іпотеку» процедури продажу будь-яким особам. При цьому на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення в частині звернення стягнення на іпотечне майно не підлягає виконанню.

Позивач також просив про передачу предмету іпотеки в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до її реалізації, з наданням права обладнання предмету іпотеки новим охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також - укладенню договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами. При цьому послався на необхідність запобіганню спричинення Іпотекодавцем перешкод для подальшої реалізації предмету іпотеки.

Стаття 34 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотедавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Оскільки заявлені у позові підстави для передачі предмета іпотеки в управління вказаною нормою ст. 34 Закону України «Про іпотеку» не передбачені, в цій частині у задоволенні позову необхідно відмовити.

В частині відшкодування судового збору рішення суду відповідає положенням ст. 88 ЦПК України і з цих підстав залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 травня 2015 року в частині вирішення по суті позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - скасувати.

Позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

В рахунок стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № ML-705/178/2008 від 21.04.2008р. в розмірі 938 143, 48 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» права продажу від свого імені будь-якій особі - покупцеві квартири загальною площею 31,6 кв.м., житловою 16,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_1 на праві власності, за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на час продажу.

Рішення апеляційного суду в частині звернення стягнення на іпотечне майно не підлягає виконанню у період чинності Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В порядку солідарного з ОСОБА_1 обов?язку за кредитним договором № ML-705/178/2008 від 21.04.2008р. - стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за цим кредитним договором в розмірі 938 143, 48 грн.

У задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про передачу предмету іпотеки, квартири загальною площею 31,6 кв.м., житловою 16,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на прав власності, в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на період до її реалізації, з наданням права обладнання предмету іпотеки новим охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також - укладенню договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами, - відмовити.

В частині відшкодування судових витрат рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 травня 2015 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: