22-ц/775/1113/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Шишилін О.Г.
Категорія 48 Доповідач Ткаченко Т.Б.
У х в а л а

Іменем України

28 жовтня 2015 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

Головуючого - Ткаченко Т.Б.

Суддів - Песоцької Л.І., Мальцевої Є.Є.

При секретарі - Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2015 року,

В с т а н о в и л а:

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, в якому просила надати дозвіл на виїзд за кордон її неповнолітньому сину, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, для оздоровлення без згоди батька ОСОБА_2, до досягнення дитиною повноліття.

Посилалась на те, що дитина потребує оздоровлення і зміни клімато географічних умов, так як страждає частими захворюваннями верхніх дихальних шляхів, про що маються записи в амбулаторній картці. Але вона не має можливості отримати дозвіл батька дитини, відповідача по справі, оскільки їй не відомо місце його знаходження.

Заочним рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2015 року у задоволенні позовних ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за межі України до повноліття, без згоди батька, відмовлено.

З рішенням суду не згодна позивачка, посилаючись в апеляційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов частково, надавши їй дозвіл на виїзд дитини на територію Автономної Республіки Крим на період часу з 24 жовтня по 8 листопада 2015 року для оздоровлення дитини, без згоди батька ОСОБА_2

Зокрема зазначає, що вона суду пояснювала про те, що планує вивезти дитину на оздоровлення до АР Крим у період осінніх канікул, тому суд мав частково задовольнити позов.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності відповідача ОСОБА_2, який належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, із заявою про розгляд справи без його участі до суду не звернувся.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивачки, яка просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, пояснення представника третьої особи ОСОБА_4, яка вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що батьками неповнолітнього, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, являються громадяни України ОСОБА_2 та ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, виданим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 04 вересня 2014 року серія 1-НО № 606665, актовий запис № 46 (а.с.6).

Відповідно до довідки медичного центру «Адастра» ОСОБА_3 проходив курс лікування з приводу аденоїдів (а.с.8).

Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.

Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 155 СК України батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частино 3 статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Дійшовши висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1М суд виходив з того, що вимоги позивача суперечать законодавству України та нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обовязків батьків відносно виховання дітей, що фактично позбавляє батька можливості брати участь у виховання дитини і навпаки спілкування дитини з батьком, що може зашкодити інтересам дитини.

Позивачка просить дати дозвіл на виїзд дитини аж до повноліття дитини тобто до 20 січня 2027 року та на невизначений термін перебування за межами України, притому доказів підтвердження того до якої країни планується спрямування та житлових умов в країні перебування суду не надала, не надала також і відомостей про час повернення дитини до постійного місця проживання, належних доказів потреби дитини у оздоровленні та можливості проведення такого оздоровлення саме за місцем плануємого перебування, та не можливості такого оздоровлення у межах країни. Довідка медичного центру «Адастра» не містить відомостей, щодо рекомендації та порядку лікування.

З таким висновком суду не можна не погодитись враховуючи наступне.

Згідно із підпунктом 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду, що не було дотримано позивачем.

Малолітній син ОСОБА_3, проживає з позивачкою, однак відповідач не позбавлений батьківських прав відносно сина та має права на спілкування з дитиною та зобовязаний займатися його вихованням.

Більш того, позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька до досягнення нею повноліття, тобто заявлені вимоги про надання дозволу на виїзд на великий проміжок часу, а не про надання дозволу на тимчасовий виїзд, та без зазначення країни прямування, що нормами чинного законодавства не передбачено.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Будь-якої письмової заяви про зменшення позовних вимог, позивачка до суду не надавала, а позовні вимоги ОСОБА_1 викладені лише в позовній заяві від 13 серпня 2015 року (а.с.2,3).

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що позивачка зменшила позовні вимоги, зазначив регіон прямування та термін перебування, являються безпідставними.

Позивачка не приймала участі у розгляді справи, ніяких пояснень під час розгляду справи не давала суду, звернулась із заявою про розгляд справи без її участі ( а.с.14, 24 26).

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.Б.Ткаченко

Судді: Л.І.Песоцька

ОСОБА_5