Категорія 43 Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі :

головуючого : Медяного В.М.,

суддів : Пащенко Л.В., Жданкіна В.В.,

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 20015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою.

Зазначає, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.12.2014 року за ним визнано право на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1. Право власності на дану1/2 частки квартири ОСОБА_2 зареєстрував за собою 21.04.2015 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позивач намагався вирішити з відповідачем питання щодо визначення порядку користування квартирою, однак від даної пропозиції відповідачка відмовилась, у зв'язку з чим позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_2 в користування житлову кімнату розміром 13,6 кв.м., зазначену в плані квартири під номером 5, а ОСОБА_3 - житлову кімнату розміром 14,7 кв.м., зазначену у плані під номером 4. Підсобні приміщення квартири, а саме: кухню, коридор, санвузол та балкон залишено в спільному користуванні сторін. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по оплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 серпня 2015 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі скаржник, відповідач у справі ОСОБА_3 просить заочне рішення суду першої інстанції від 25.06.2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції скаржник, відповідач у справі ОСОБА_3 апеляційну скаргу повністю підтримала та просила її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Позивач ОСОБА_2 та його представник до суду не з'явилися, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у їх відсутність.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення скаржника, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення у справі, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За змістом п.1, 3, 4 ч. 1 ст.. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі є співвласниками двохкімнатної квартири АДРЕСА_1, оскільки згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.12.2014 року за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частку зазначеної квартири.

Згідно технічної характеристики АДРЕСА_1 посімейного, спільного заселення, розташована на п'ятому поверсі п'ятиповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 28,3 кв.м., у тому числі: 1-а кімната - 14,7 кв.м., 2-а кімната - 13,6 кв.м., кухні площею - 5,9 кв.м., вбиральні (сполученої) площею -2,7 кв.м., коридору площею - 5,8 кв.м. та балкону 0,7 кв.м. Загальна площа квартири - 43,4 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що сторони у позасудовому порядку не дійшли згоди та не домовилися про порядок користування житлом (приміщенням квартири), тому такий порядок встановляється судом. Враховуючи технічні характеристики житлового приміщення, інтереси сторін, суд вважав за доцільне та справедливе встановити порядок користування даною квартирою, виділивши позивачу ОСОБА_2 в користування житлову кімнату розміром 13,6 кв.м., зазначену в плані квартири під номером 5, а відповідачу ОСОБА_4 - житлову кімнату розміром 14,7 кв.м., зазначену у плані під номером 4. Підсобні приміщення квартири, а саме: кухню, коридор, санвузол та балкон вирішено залишити в спільному користуванні сторін (відповідно до технічного плану на квартиру).

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції через неповно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Встановлено, що згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.12.2014 року за позивачем ОСОБА_2 визнано право власності на ? частки квартири АДРЕСА_1, право власності на яку ним зареєстровано 21.04.2015 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідач ОСОБА_3 є співвласником зазначеної квартири відповідно до договору купівлі-продажу від 09.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Циц Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1319.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року , а також ст.1 Протоколу №1 до неї передбачає право кожної фізичної або юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і у національному законодавстві України.

Так, згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Відповідно до частини 4 статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно вимог статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом за позовом одного або декількох співвласників.

Таким чином, підставою для звернення до суду з позовом про визначення порядку володіння та користування майном, яке перебуває у спільній частковій власності одного або кількох співвласників, є відсутність між ними згоди щодо порядку володіння та користування таким майном.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Також ст. 155 ЖК України визначено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири; у протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Вирішуючи спір та виділяючи у користування позивачу житлову кімнату площею 13,6 кв. м, зазначену в плані квартири під №5, а відповідачу - площею 14,7 кв. м, зазначену в плані квартири під №4, а також залишаючи всі підсобні приміщення в спільному користуванні сторін, суд першої інстанції у своєму рішенні не мотивував, чому саме обрано такий варіант визначення порядку користування квартирою та не з'ясував можливість виділення у користування відповідачу кімнати площею 13,6 кв.м. Висновки суду першої інстанції зазначені в оскаржуваному заочному рішенні ґрунтуються лише на доводах позивача, зазначених у його позовній заяві та аналогічних їм поясненнях у судовому засіданні.

Задовольнивши позов саме у такий спосіб як того бажав позивач, суд першої інстанції взагалі не аргументував чому позивачу ОСОБА_2 виділена окрема (ізольована) жила кімната площею 13,6 кв. м. з правом користування балконом, вхід на який можливий лише через іншу жилу кімнату квартири площею 14,7 кв.м., виділену в користування відповідачу ОСОБА_3, тобто з одночасним фактичним наданням позивачу ОСОБА_2 також права користування (для можливості проходу на балкон) і іншою житловою кімнатою, виділеною відповідачу ОСОБА_3

Також, при розгляді справи місцевим судом не було з'ясовано та відповідно не взято до уваги, що спільно зі сторонами у справі (співвласниками спірної квартири) право на користування квартирою також має і їх неповнолітня дочка - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка постійно проживає у зазначеній квартирі з липня 2011 року.

Відповідно до ч. 1,3 статті 156 ЖК України члени сім»ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ними у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім»ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу (зокрема, їх діти).

При цьому, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири), не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно вимог ст. 27 ч.3 ЦПК України особи, які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Згідно ст. 45 ч. 3 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі в справі або взяти участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у цивільному процесі для подання висновків у справі є обов'язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Так ч. 5 ст. 19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Тому, зважаючи на предмет спору та характер спірних правовідносин, які стосуються не лише виключно прав та інтересів сторін у справі , але й житлових прав малолітньої дочки сторін -ОСОБА_6, в якості третьої особи до участі у розгляді даної справи суду необхідно було також залучити орган опіки і піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради, чого судом першої інстанції не зроблено.

Встановлено, що у період перебування сторін у шлюбі усі члени їх сім»ї (включаючи дочку ОСОБА_6) спільно проживали та користувались усіма приміщеннями спірної квартири. Як вбачається з пояснень відповідача ОСОБА_3 та наданих нею до справи доказів, після припинення шлюбно-сімейних стосунків ще на початку 2013 року позивач ОСОБА_2 з власної ініціативи переїхав проживати до своєї матері в м. Гайсин, де перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у Гайсинському районі та отримує пенсію по інвалідності загальне захворювання, з якої ДВС стягуються аліменти на утримання їх неповнолітньої дочки. З питанням щодо його вселення та визначення (зміни) подальшого порядку та умов користування спірною квартирою з урахуванням інтересів їх дочки, позивач ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 не звертався.

Таким чином, судом першої інстанції не враховано, що на час звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом та на час вирішення даної справи, фактично у спірній квартирі проживають лише відповідач ОСОБА_3 разом із неповнолітньою дочкою ОСОБА_6 Судові повістки, які направлялись судом за адресою спірної квартиру у якій начебто проживає позивач, поверталися з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання». Таким чином встановлено, що позивач ОСОБА_2 у спірній квартирі фактично не проживає та не користується нею. За таких обставин його вимога про встановлення чи зміну порядку користування квартирою є передчасною, оскільки такі вимоги можуть заявляти лише ті співвласники квартир, які фактично проживають та користуються ними.

Крім цього, судом першої інстанції не враховано, що в провадженні суду перебуває інша цивільна справа за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, предметом спору якої є невиконання грошового зобов'язання сторін у справі перед ОСОБА_8 за договором позики грошей в іноземній валюті, які були спрямовані на купівлю спірної квартири АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_3 вважає що за наслідками розгляду зазначено справи має бути встановлено джерела коштів на придбання спірної квартири, а також грошова частка кожного із них ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2.) у вартості купівлі квартири, від чого залежить і подальше визначення порядку користування квартирою.

Вирішення питання про встановлення порядку користування квартирою між співвласниками квартири можливо лише за участю всіх співвласників квартири, оскільки вони мають рівні права на користування квартирою відповідно до вимог частин 1,2 статті 358 ЦК України, з урахуванням також інтересів неповнолітніх осіб, які проживають разом з ними.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судове рішення першої інстанції суду є передчасним та не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому залишатися в законній силі не може та підлягає скасуванню на підставі п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення у справі. про відмову в задоволенні позовних вимог про визначення порядку користування квартирою.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2015 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення порядку користування квартирою - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : підпис. В.М. Медяний

Судді : підписи. Л.В. Пащенко

В.В. Жданкін

Згідно з оригіналом.

Суддя : В.М. Медяний