Справа № 742/5117/14 Провадження № 22-ц/795/1419/2015 Категорія - цивільнаГоловуючий у I інстанції - Рябота В. І. Доповідач - Позігун М. І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіПозігуна М.І.
суддів:Вінгаль В.М., Харечко Л.К.
при секретарі:Поклад Д.В.
за участю:позивача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання договору дарування квартири удаваним та поділ спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_7, в якому просила суд визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 05 жовтня 2004 року між ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_10 та ОСОБА_7; визнати вказаний договір дарування в дійсності укладеним договором купівлі-продажу; провести поділ спільного сумісного майна подружжя - квартири АДРЕСА_1, визнавши за кожним з подружжя право власності по 1/2 її частині. Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що з 01 серпня 1992 року вона разом з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання за спільні кошти сторони купили квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_5 вказувала, що подружнє життя з відповідачем не склалося і під час розлучення вона дізналась, що прав на спірну квартиру вона не має, оскільки ОСОБА_7 оформив договір дарування, а не договір купівлі-продажу. За доводами позивача, продавець отримав від відповідача грошові кошти у сумі 2700 доларів США, тобто це була узгоджена сторонами ціна квартири на 2004 рік. ОСОБА_5 вказувала, що продавці спірної квартири не мали волевиявлення безоплатно передавати майно, яке має істотну вартість, фактично ж дійсна воля сторін договору була спрямована саме на укладення договору купівлі-продажу. Позивач зазначала, що оскільки на момент укладення договору вона з ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі, то вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, яке і просила поділити між ними в рівних частинах.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 травня 2015 року позовні вимоги задоволено; визнано удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 05 жовтня 2004 року між ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_10 та ОСОБА_7; визнано, що вказаний договір в дійсності є договором купівлі-продажу; проведено поділ спільного майна подружжя, визнавши право власності по 1/2 частині зазначеної квартири за ОСОБА_7 та ОСОБА_5; вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати зазначене рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Незаконність рішення суду апелянт обгрунтовує невідповідністю висновків суду про наявність підстав для задоволення позову фактичним обставинам справи. Представник відповідача посилається, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_7 про застосування строку позовної давності, оскільки про укладення договору дарування ОСОБА_5 достовірно знала восени 2004 року. Так, під час реєстрації працівниками паспортного відділу в присутності дружини ОСОБА_5 ним надавався договір дарування квартири, який вона бачила. Апелянт посилається, що позивачкою не додано до позовної заяви жодного документу, який підтверджує факт набуття під час шлюбу вказаної квартири та сплати за придбання квартири будь-яких коштів, позивач в суді не змогла пояснити, який прибуток у сім'ї був у 2004 році і з яких статків вони змогли зібрати 2700 доларів США. Крім того, представник відповідача вказує, що суд в порушення вимог ч.4 ст.60 ЦПК України грунтував своє рішення на припущеннях, оскільки жоден із свідків не бачив цих грошей у сім'ї ОСОБА_5 і вони не були присутніми під час укладення договору і передачі грошей.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 і ОСОБА_7 з 01 серпня 1992 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

05 жовтня 2004 року між ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_10 з однієї сторони та ОСОБА_7 з другої сторони було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 (а.с.37). Право власності на зазначену квартиру в цілому зареєстровано 11 листопада 2004 року за ОСОБА_7 (а.с.38).

Задовольняючи позовні вимоги про визнання удаваним договору дарування квартири від 05 жовтня 2004 року та визнаючи вказаний договір в дійсності договором купівлі-продажу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач умисно домовився з продавцями будинку про оформлення договору дарування, а не купівлі-продажу, ввівши їх в оману обіцянкою приватизувати квартиру на всю сім'ю. Також судом зазначено, що правовідносини між позивачем та відповідачем повинні регулюватися правилами щодо правочину купівлі-продажу, а отже спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7, оскільки набута за час їх перебування у шлюбі між собою.

Проте, такі висновки суду не грунтуються на матеріалах справи та не відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.

Пленум Верховного Суду України у п.25 постанови №9 від 06 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду.

В силу приписів статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має в силу ст. 60 ЦПК України довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

По справі встановлено, що сторонами укладено і нотаріусом посвідчено саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу з нотаріальним посвідченням. При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів, що при укладенні спірного договору дарування спрямованість волі його сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу. До того ж ці договори відрізняються за своєю правовою природою. Показання свідків, які не були присутніми під час вчинення правочину, проте свідчили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 купили спірну квартиру за спільні кошти, не підтверджують факт укладення ОСОБА_7 договору купівлі-продажу нерухомості та ціну договору. Крім того, посилання на показання свідків у силу вимог ст.59 ЦПК України є недопустимими доказами, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна потребує письмової форми. У зв'язку з цим відповідно до положень ч.1 ст.218 ЦК України рішення суду в частині укладення договору купівлі-продажу не може грунтуватись на свідченнях свідків.

Відтак, ОСОБА_5, яка не була стороною правочину, не надано жодного належного та допустимого доказу того, що сторони уклали договір дарування з метою приховати інший правочин, а її посилання на те, що фактично між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, є необгрунтованими, оскільки нею не доведено, чи сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, який, начеб-то, бажали приховати, та відсутні письмові докази отримання дарувальниками коштів від продажу квартири АДРЕСА_1 в сумі 2700 доларів США чи в іншій сумі.

Таким чином, відсутні підстави вважати договір дарування таким, що вчинений з метою приховати договір купівлі-продажу, та відповідно для проведення розподілу між подружжям ОСОБА_5 спірної квартири. Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог. При цьому згідно ч.5 ст.88 ЦПК України з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 підлягає стягненню судовий збір в сумі 121 грн. 80 коп. за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст. 303, 307, 309 ч.1 п.4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_7 - ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 травня 2015 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири удаваним та поділ спільного сумісного майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 121 грн. 80 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: