Ухвала іменем україни
01 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є., суддів: Мазур Л.М., Парінової І.К., Писаної Т.О., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про захист права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом їй належить на праві спільної часткової власності Ѕ частки житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, та розміщений на земельній ділянці площею 0,15 га, що належить Великодальницькій сільській раді Біляївського району Одеської області.

Зазначений житловий будинок належав матері позивачки - ОСОБА_6, яка за життя, крім вказаного будинку, здійснила будівництво на вказаній земельній ділянці надвірних споруд: погріб під літ. «Г», сарай під літ. «Д», котельня під літ. «Є», вартістю 25 932 грн, однак оформити на них правовстановлюючі документи на встигла.

Влітку 2014 року ОСОБА_5 почав вимагати здійснення поділу житлового будинку. 10 червня 2014 року останній без її згоди, без належним чином затвердженого проекту, без отримання відповідної дозвільної документації розпочав проведення будівельних робіт з реконструкції житлового будинку, під час проведення яких зніс сарай, здійснив отвір у капітальному заборі та улаштував хвіртку.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила суд зобов'язати ОСОБА_5 за власний рахунок відновити самочинно знесений сарай під літ. «Д», капітальний паркан під літ. «Д», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до технічного паспорта від 07 травня 2012 року; заборонити відповідачу проводити будь-які будівельні роботи без дозвільних документів щодо реконструкції та переобладнання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, а також встановлення нового чи зміну існуючого паркану, відповідно до технічного паспорта від 07 травня 2012 року; заборонити відповідачу будь-які будівельні роботи на земельній ділянці площею 0,15 га, яка була відведена для розміщення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

У жовтні 2014 року позивач звернулася до суду з заявою, в якій просила задовольнити позов в частині зобов'язання відповідача за власний рахунок відновити капітальний паркан за місцем знаходження спірного будинку, в іншій частині позов залишити без розгляду.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 за власний рахунок відновити капітальний паркан за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до технічного паспорта від 07 травня 2012 року, виданого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позов залишено без розгляду.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що відповідач без згоди позивачки, яка є власником Ѕ частини спірного будинку, без отримання відповідної дозвільної документації розпочав самовільні будівельні роботи з реконструкції спірного будинку, під час якої здійснив часткове знесення капітального паркану, чим порушив права позивача.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що права позивача ОСОБА_4 не порушено, оскільки доказів на підтвердження того, що вона є власником Ѕ частини спірного будинку, суду не надано, а тому позовні вимоги є необґрунтовані.

Проте погодитися із такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з наступних підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення судів не відповідають.

Як вбачається з матеріалів справи, власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, була ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області 02 березня 2007 року (а. с. 13).

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 08 жовтня 2012 року, виданим приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Зезик В.А. та зареєстрованим в реєстрі за № 1239, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, спадкоємцями після її смерті є: донька ОСОБА_4 та син ОСОБА_5

Спадковим майном є житловий будинок з надвірним спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, та складається з одного житлового будинку з черепашнику - літ. «А» та надвірних споруд: літньої кухні - літ. «Б», гаража літ. «В», вбиральні літ. «Е», цистерни І, огорожі 1-2, які розташовані на земельній ділянці площею 0,15 га, що належить Великодальницькій сільській раді Біляївського району Одеської області.

Свідоцтво про право на спадщину на Ѕ частини у праві власності на житловий будинок з надвірними спорудами видано ОСОБА_4 (а. с. 7).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

За змістом п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину.

Таким чином, за наявності свідоцтва про право на спадщину за законом, яке ніким не оспорено та яке було надано до суду як доказ на підтвердження того, що позивач є спадкоємицею Ѕ частини спірного будинковолодіння після смерті ОСОБА_6, апеляційний суд безпідставно дійшов висновку про те, що позивач не є власником частини спадкового майна, а тому не може звертатися до суду за захистом своїх прав з підстав, передбачених ст. 391 ЦК України, оскільки таке право в неї не виникло.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України та ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Керуючись цими положеннями, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюються за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що сторони не дійшли згоди щодо володіння, користування і розпорядження належним їм у певних частках майном, позивач, обґрунтовуючи позов зазначала, що її право порушено в результаті самовільного будівництва, що здійснює відповідач, однак апеляційний суд обставин у справі в повній мірі не встановив, ухвалив рішення, яке у порушення вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України ґрунтується на припущеннях, оскільки не підтверджується належними та допустимими доказами у справі.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених законом, розглянув справу поверхнево та ухвалив судове рішення, яке законним і обґрунтованим визнати не можна.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: Л.М. Мазур І.К. Парінова Т.О. Писана Г.В. Юровська