У Х В А Л А

4 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

встановила:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 24 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу, укладений 4 березня 2008 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6, від імені яких діяв ОСОБА_7, та ОСОБА_4, недійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Апеляційного суду Волинської області від 24 лютого 2015 року залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2015 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 238 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_7, діючи на підставі доручення від імені ОСОБА_5, позивача, здійснив відчуження квартири (договір купівлі-продажу) своїй дружині, відповідачці у справі, з якою перебуває у зареєстрованому шлюбі та надав їй на це згоду. Тобто він, як представник, вчинив правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх же інтересах здійснивши продаж квартири у їх з дружиною спільну сумісну власність, що заборонено, окрім того, дослідивши всі докази, у тому числі пред'явлені до позивача у липні 2014 року вимоги про виселення можна дійти висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності, так як про порушене право він дізнався у липні 2014 року, а твердження відповідача про те, що позивач не посилався на положення статті 238 ЦК України спростовуються змістом поданої позовної заяви.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2012 року суд касаційної інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу укладений у відповідності до вимог діючого законодавства, при цьому ОСОБА_4 діяла від імені та в інтересах ОСОБА_7 за довіреністю та на законних підставах вчинила правочин у відповідності до наданих їй повноважень, а ОСОБА_5 виступила покупцем за договором і при цьому діяла від свого імені, а не за довіреністю та в інтересах довірителя.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук