УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, державної адміністрації у Дунаєвському районі, третя особа - Макіївська сільська рада, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння, визнання права власності на нерухоме майно та земельну ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 27 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 та державної адміністрації в Дунаєвському районі, третя особа: Макіївська сільська рада, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння та визнання права власності на нерухоме майно та земельну ділянку.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона проживає в АДРЕСА_1, у будинку, зареєстрованому згідно свідоцтва про право особистої власності на ім'я відповідача, який перебував у зареєстрованому шлюбі з її матір'ю - ОСОБА_5 Її мати померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Будинок, у якому проживають вона та відповідач, був побудований у 1987 році і належав до колгоспного двору, членом якого була вона, її мати та відповідач, тобто їм належало по 1/3 частині зазначеного майна. Однак, свідоцтво про право власності на ім'я відповідача було видане 9 липня 1987 року на підставі рішення виконкому Дунаєвської районної ради від 28 листопада 1986 року, без урахування правил, які діяли на час видачі таких документів, тобто без врахування її права та права матері, як членів колгоспного двору, на відповідні частки у праві власності на нерухоме майно. Після смерті матері вона прийняла спадщину у вигляді 1/6 частини спірного майно, тому просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину вищевказаного домоволодіння (частка, яка належала їй як члену колгоспного двору, та частка успадкована після смерті її матері), а за відповідачем таку ж частку, ураховуючи також його право на спадщину.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 13 вересня 2012 року позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, видане виконкомом Дунаєвецької ради народних депутатів Хмельницької області 9 липня 1987 року на домоволодіння АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4 Визнано право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 та на Ѕ частину господарських будівель та земельної ділянки в такій же частині для будівництва та обслуговування жилого будинку за цією ж адресою за ОСОБА_3, а також на Ѕ частину цього ж домоволодіння та господарських будівель і земельної ділянки за ОСОБА_4 Вирішено питання про судовий збір.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 27 травня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на частину домоволодіння, господарських будівель та земельної ділянки скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ј частину домоволодіння АДРЕСА_1 та на ј частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га в АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на ѕ частини домоволодіння АДРЕСА_1 та на ѕ частини земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га по АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив із того, що оскільки ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_5, і враховуючи незаконність видачі відповідачу свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння, яке належало членам колгоспного двору, то частки сторін є рівними.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, виходив із того, що місцевий суд неправильно встановив статус спірного господарство - колгоспний двір, оскільки ОСОБА_4 у вказаний період у колгоспі не працював, а також вважав, що дані у погосподарських книгах є помилковими.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР 1963 року, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності.

Судом установлено, що згідно свідоцтва про право власності, виданого 9 липня 1987 року на підставі рішення виконкомом Дунаєвської райради, власником будинку АДРЕСА_1, є ОСОБА_6

Згідно актового запису про шлюб, відповідач з 10 грудня 1976 року перебував у зареєстрованому шлюбі з матір'ю позивача - ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У будинку, зареєстрованому на ім'я відповідача позивач зареєстрована та проживає з 1977 року.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно записів у погосподарських книгах виконкому Маківської сільської ради за 1987-1979, 1980-1982, 1983-1985, 1987-1990, 1991-1995 роки спірне домоволодіння відносилось до суспільної групи господарств - колгоспний двір.

З матеріалів справи вбачається, що 9 липня 1987 року на ім'я відповідача було видане свідоцтво про право власності на будинок, у свідоцтві не зазначено, що домоволодіння має статус колгоспного двору.

На час видачі свідоцтва в будинку проживали: відповідач, його дружина-мати позивача, та позивач.

Позивач вважає, що зазначене свідоцтво про право особистої власності, на ім'я ОСОБА_6, було видано без врахування її права та права матері, як членів колгоспного двору. А оскільки вона, мати та відповідач були членами колгоспного двору, кожному з них належало по 1/3 частці домоволодіння.

Вирішуючи спір та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що у погосподарській книзі тип спірного двору було сільською радою помилково віднесено до колгоспного двору. Проте такий висновок зроблено з неправильним тлумаченням чинного на той час відповідного законодавства.

Апеляційний суд не звернув увагу на те, що згідно з п. 20 Вказівок по веденню книжок по господарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при раді Міністрів СРСР від 12 травня 1985 року, якщо у виконкомі сільської ради виникають спірні випадки при визначенні суспільної групи господарства, то питання передаються на розгляд виконкому районної ради. У зв'язку із цим, самовільне, усупереч записам по господарської книги сільської ради, віднесення господарства до іншої суспільної групи, є передчасним.

Апеляційний суд при цьому не врахував, що відповідно до оспорюваного свідоцтва про право власності на будинок, він не мав статусу колгоспного двору, проте у погосподарських книгах такий статус визначений.

Разом із тим, апеляційний суд не врахував, що позивач, яка вважає себе членом колгоспного двору, та право якої було порушене видачею оспорюваного свідоцтва на ім'я відповідача, просила суд визнати недійсним свідоцтво про особисту власність на спірний будинок, видане на ім'я ОСОБА_6 від 9 липня 1987 року. До суду з позовом вона звернулась у січні 2012 року, вже після смерті матері, яку вона також вважає членом колгоспного двору та яка за життя не оспорювала видане на ім'я відповідача свідоцтво про право власності на вищевказаний будинок.

Так, відповідно до положень ст. 76 ЦК УРСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно із ст. 80 ЦК УРСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Таким чином, вирішуючи позов, поданий з пропуском строку позовної давності, суду насамперед необхідно встановити з дотриманням положень ст. ст. 212-214 ЦПК України початок перебігу строку позовної давності, причини його пропуску, наявність підстав для його поновлення та для захисту порушеного права.

Так, за наявності підстав для задоволення позову, суд повинен визначитися з тим, коли саме позивач дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Отже, оскільки апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 27 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді:А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана