АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Левенця Б.Б., Поліщук Н.В.,

при секретарі Абдуллаєвій Е.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, треті особа: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в своїх та інтересах Малолітнього ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 березня 2015 року,

встановила:

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 31 березня 2015 року у задоволенні названого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник вимоги апеляційної скарги підтримали.

Інші учасники в судове засідання не з'явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, її представника, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими.

Такий висновок є правильним та відповідає встановленим обставинам справи.

Встановлено, що на підставі ордеру від 01 червня 1985 року ОСОБА_4 отримала квартиру АДРЕСА_1.

Згідно довідки форми № 3 від 02.04.2014 року в квартирі зареєстровані: ОСОБА_1, її малолітній син ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, неповнолітній ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6

Наймачем квартири є ОСОБА_4

ОСОБА_4 є опікуном неповнолітнього ОСОБА_5

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначала, що відповідачі не проживають у спірній квартирі без поважних причин.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Підтверджуючи факт відсутності ОСОБА_5 у спірній квартирі понад встановлені законом строки, позивач надала суду два документи: копію листа директора школи, в якій навчається ОСОБА_5, та копію акта обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_5 за іншою адресою (а.с. 9, 10).

Будь-яких інших доказів на підтвердження вищенаведених обставин матеріали справи не містять.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_5 є сиротою. Бабуся ОСОБА_5 ОСОБА_4 є його опікуном.

Відповідно до вимог ст. 243 Сімейного кодексу України опіка, піклування встановлюються над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування.

Згідно ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Положення ст. 29 Цивільного кодексу України також надають право підопічному проживати разом з опікуном.

В суді першої інстанції ОСОБА_4 категорично заперечила проти визнання її онуків: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив вищенаведені фактичні обставини справи, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання неповнолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

За загальним правилом доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч. 4 ст. 60 ЦПК України ).

Будь-яких доказів ( показання свідків, акт житлово-експлуатаційної організації тощо ) на підтвердження факту відсутності ОСОБА_3 у спірній квартирі понад встановлені законом строки матеріали справи не містять.

Таким чином, в частині вимог до ОСОБА_3, судом першої інстанції також вірно відмовлено в позові.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду від 31 березня 2015 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Десняського районного суду міста Києва від 31 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: Б.Б. Левенець

Н.В. Поліщук