Справа № 308/6910/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 жовтня 2015 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі
головуючої судді Сарай А.І.
при секретарі Шкіря І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 03 жовтня 2014 року він позичив відповідачу 500000 форинтів з умовою повернення не пізніше 31 січня 2015 року. За користування сумою позики після 31 січня 2015 року відповідач зобовязувався сплатити 10 % річних від залишку боргу. 24 січня 2015 року ним на адресу відповідача направлено вимогу про повернення суми позики в повному обсязі, яку відповідач отримав 09 лютого 2015 року. Всупереч домовленості сума позики відповідачем не повернута, проценти за користування коштами не сплачені.
Просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 500000 угорських форинтів та 4100 угорський форинтів в рахунок погашення процентів за користування сумою позики.
Позивач в судове засідання не зявився. Подав до суду письмову заяву відповідно до якої просить розглянути справу у його відсутності, позов підтримує та проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не зявився повторно, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.
Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Враховуючи, що сторони у судове засідання не зявилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 03 жовтня 2014 року між сторонами був укладений договір позики, за яким відповідач ОСОБА_2 прийняв у позику від позивача ОСОБА_1 кошти в сумі 500000 форинтів на наступних умовах: повернути кошти позики в повному обсязі протягом десяти днів з дня вимоги позичальника, але не раніше 14 січня 2015 року та не пізніше 31 січня 2015 року, за користування коштами позики після 31 січня 2015 року зобовязався сплатити 10 % річних від залишку боргу, що стверджується наявною у позивача письмовою розпискою відповідача.
Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками.
Відповідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про факт передачі грошей. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.
За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14.
Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 2 ст. 1048 ЦК України визначено коли договір позики вважається безпроцентним.
Відповідно до правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справах № 6-36цс14 та № 6-79 цс 14, у частині першій ст. 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України і іншими законодавчими актами або конкретним договором. Статтями 536, 1048 ЦК України визначено, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. У випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої ст. 1048 ЦК України позичальник зобовязаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.
Договір, що був укладений між сторонами, не є безоплатним, а тому позивач має право вимагати сплати процентів.
Відповідно до ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно до ст. 60 цього ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що позов є підставним, а тому з відповідача слід стягнути 500000 угорських форинтів основного боргу, а також 4100 угорських форинтів процентів за користування коштами.
Крім того, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).
Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закони України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.
Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.
Як розяснено в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, така іноземна грошова валюта переводиться в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.
Розписка не містить в собі умови, з якої можливо б було стверджувати, що сторони визначили курс валют у випадку невиконання боржником своїх зобовязань.
У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у сумі 378.5 грн. сплаченого судового збору.
Керуючись ст.ст. 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 526, 520, 536, 1046, 1047, 1048, 1049, 1051 ЦК України суд,
Позов задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2) 378 (триста сімдесят вісім) гривень 50 копійок сплаченого судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте Ужгородським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча Сарай А.І.