АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/665/14-ц Номер провадження 22-ц/786/2637/15Головуючий у 1-й інстанції Нагорна Н.В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді - Чумак О.В.,

суддів: Кривчун Л.І., Пилипчук Л.І.

при секретарі - Лимар О.М.

за участю

позивачки ОСОБА_2

представника відповідачки ОСОБА_3

розглянувши в судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 01 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення та стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 01 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про виселення та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1

Вирішено питання стягнення судових витрат.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 01 липня 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 в частині позовних вимог про стягнення авансу та вартості ремонту будинку - залишено без розгляду.

Роз'яснено позивачу ОСОБА_4, що відповідно до положень ч. 2 ст.207 ЦПК України залишення позову без розгляду не перешкоджає повторному зверненню до суду з даним позовом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить судове рішення скасувати, постановити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2.

Вважає, що відсутні правові підстави для виселення її з належного ОСОБА_2 будинку, оскільки між ними існувала домовленість щодо проживання її разом з сім'єю у вказаному будинку.

Ухвала Пирятинського районного суду Полтавської області від 01.07.2015 року ОСОБА_4 не оскаржувалась.

Колегія суддів, заслухавши пояснення позивачки та представника відповідачки, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає відхиленню з підстав, передбачених ст. 308 ЦПК України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 18.02.2008 року ОСОБА_2 належить житловий будинок з господарчими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2.

22.02.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 домовились, що ОСОБА_2 продає, а ОСОБА_4 купує вказаний вище житловий будинок, а також недобудований будинок по АДРЕСА_3, який належить ОСОБА_5 в кредит на 2 роки за 100000 грн., і після виплати всієї суми ними буде оформлений договір купівлі-продажу. Вказана домовленість оформлена письмовим договором.

Як вбачається з розписок, 10.02.2013 року та 25.02.2013 року ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 1000 грн. та 7000 грн. відповідно в рахунок оплати вартості будинку, після чого остання вселилась у спірний будинок. При цьому будь-яких договорів оренди житла між ними не укладалось.

В зв'язку з тим, що ОСОБА_4 до цього часу не сплатила грошові кошти в обумовленому розмірі за належний ОСОБА_2 житловий будинок, а остання має намір проживати в ньому та розпоряджатися ним на власний розсуд, ОСОБА_2 просила виселити відповідачку.

Задовольняючи позов про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_4 з належного позивачу будинку, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що між сторонами не було укладено письмового договору найму або оренди, тому ОСОБА_4 не набула права на користування зазначеним нерухомим майном.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 цього Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом.

Гарантуючи захист прав власності, закон надає власнику право вимоги усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння. Способи захисту права власності визначені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Приймаючи до уваги те, що між сторонами не було укладено договору найму або оренди житла, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_4 не набула самостійного права користування будинком АДРЕСА_4, тому позовні вимоги ОСОБА_2 щодо усунення перешкод у користуванні належним їй будинком, шляхом виселення ОСОБА_4 є правомірними.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що ОСОБА_2, в порушення ст.. 168 ЖК України, не попередила її про виселення за три місяці, оскільки вказана норма регулює правовідносини між наймачем та наймодавцем, якому квартира належить на праві власності, тоді як договір найму між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в порядку визначеному ст.. 811 ЦК України та ст.. 158 ЖК України не укладався.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, оскільки вони в повній мірі ґрунтуються на законі. Місцевим судом було правильно встановлено характер правовідносин сторін у справі та застосовано норми матеріальногоо права, які регулюють ці правовідносини.

ОСОБА_2 рішення суду в частині відмови в задоволенні її позову про відшкодування моральної шкоди, зарахування грошових коштів не оскаржувала, тому, відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, законність та обґрунтованість рішення в цій частині колегією суддів не перевірялись.

За таких обставин, враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення місцевого суду, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, - відхилити.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 01 липня 2015 року, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: /підпис/ О.В.Чумак

Судді: /підпис/ Т.О.Кривчун

/пілпис/ Л.І.Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавськї області О.В.Чумак