Ухвала

іменем україни

01 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Парінової І.К., Писаної Т.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Сумської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 11 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області (далі - УМВС у Сумській області) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги тим, що гуртожиток по АДРЕСА_1 належить до відомчого житлового фонду, знаходиться на балансі й обслуговується УМВС у Сумській області. 05 травня 2008 року співробітнику міліції ОСОБА_3 та його родині було видано ордер НОМЕР_1 на кімнату НОМЕР_2 у зазначеному гуртожитку. У червні 2008 року відповідачі перевезли до вказаної кімнати меблі, але так до неї й не вселилися, та з часу реєстрації у гуртожитку не проживають без поважних причин. Посилаючись на те, що реєстрація відповідачів у спірному житловому приміщенні перешкоджає вільно володіти та користуватися власністю, позивач просив визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 11 грудня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Згідно зі ст. 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Судами встановлено, що на підставі ордера від 08 травня 2008 року НОМЕР_1 року ОСОБА_6 та членам його сім'ї, дружині - ОСОБА_4 та дочці - ОСОБА_5 було надано в користування кімнату НОМЕР_2 у гуртожитку по АДРЕСА_1 (АДРЕСА_1).

З 10 вересня 2008 року і на даний час відповідачі зареєстровані у вказаній кімнаті.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що позивачем не надано доказів, на підставі яких відповідачів можна визнати такими, що втратили право користування квартирою з підстав, передбачених ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ст. ст. 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

У п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із подальшими змінами та доповненнями) роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України повно, всебічно та об'єктивно встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові, виходячи з того, що відповідачі вселилися у спірне помешкання на законних підставах та позивачем не було доведено їх не проживання у ньому понад встановлений законом шестимісячний строк. Крім того, ОСОБА_3 та члени його родини постійно сплачують комунальні платежі та власного житла не мають.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

І.К. Парінова

Т.О. Писана