АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22-ц/791/2417/15 Доповідач: Пузанова Л.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року вересня місяця 22 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Пузанової Л.В.
Суддів:Стародубця М.П.
Чиркової К.Г.
при секретарі:Гурові Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, діючої від імені ОСОБА_6 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 19 травня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, публічного акціонерного товариства «Херсонводбуд» про визнання незаконним розпорядження про приватизацію, визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору дарування,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2014 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, публічного акціонерного товариства «Херсонводбуд» про визнання розпорядження про приватизацію незаконним, а свідоцтва про право власності на житло та договору дарування недійсними, зазначаючи, що вона разом зі своїм братом ОСОБА_8 та невісткою ОСОБА_9 вселилася і проживала в АДРЕСА_1 з 12 лютого 1965 року. Згідно даних паспорта зареєстрована в цій квартирі з 24.05.1973 року. Наймачем даного житлового приміщення спочатку був її брат - ОСОБА_8, а після його смерті, яка настала в 1978 році, особовий рахунок на квартиру був переоформлений на його дружину - ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла, а після її смерті з'ясувалося, що ОСОБА_9 без її (позивачки) на те відома та згоди приватизувала спірну квартиру та в подальшому подарувала її своєму племіннику - ОСОБА_6

Посилаючись на те, що приватизація та відчуження спірної квартири на користь відповідача, відбулися з порушенням її прав, як члена сім'ї наймача на приватизацію (отримання у власність) займаного житлового приміщення, позивачка просила суд визнати розпорядження орендного підприємства «Херсонводбуд», правонаступником якого є ПАТ «Херсонводбуд», за номером 637 від 11 лютого 1994 року про передачу у приватну власність ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_1 незаконним, а свідоцтво про право власності на житло від 11 лютого 1994 року №637, видане на ім'я ОСОБА_9 орендним підприємством «Херсонводбуд» та договір дарування від 12 січня 1996 року, укладений між ОСОБА_9 і ОСОБА_6 та посвідчений Другою херсонською державною нотаріальною конторою за реєстром №1-55, щодо відчуження спірної квартири - визнати недійсними.

Заочним рішенням суду від 19 травня 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, діюча від імені ОСОБА_6, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених ОСОБА_7 вимог, зазначаючи, що висновки суду щодо статусу позивачки, як члена сім'ї наймача та порушення її прав на спірну квартиру не відповідають обставинам справи, зроблені при неповному їх дослідженні та суперечать положенням діючого в Україні житлового законодавства. Вважає, що судом неправильно застосовано до спірних правовідносин ст.ст.215,216 ЦК України і необґрунтовано не застосовано позовну давність, про застосування якої заявляв відповідач.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_7 її доводи не визнала, рішення суду просить залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність оскарженого рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 розпорядженням орендного підприємства «Херсонводбуд» від 11 лютого 1994 року №637 в порядку та на підставах, передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» була передана у власність ОСОБА_9, про що було видано свідоцтво про право власності, яке було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації м. Херсона за №12478.

12 січня 1996 року ОСОБА_9 подарувала зазначену трьохкімнатну квартиру ОСОБА_6, уклавши з ним та нотаріально посвідчивши договір дарування /а.с.7-9/.

ОСОБА_6 в подаровану йому квартиру не вселявся і ніколи в ній не проживав, а проживав і до цього часу проживає в м. Тольяті Самарської області, Російська Федерація /а.с.44/.

Натомість у спірній квартирі, починаючи з 12 лютого 1965 року (з моменту її заселення), проживала і була зареєстрована позивачка ОСОБА_7 /а.с.10,11/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла.

10 квітня 2015 року ОСОБА_6 направив на адресу ОСОБА_7 письмове попередження про необхідність виселитися із займаного нею житлового приміщення, вважаючи її тимчасовим жильцем /а.с.93-96/.

Усно вимога про виселення була доведена до відома ОСОБА_7 відразу після смерті ОСОБА_9

Дізнавшись про приватизацію та відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_6, ОСОБА_7 оспорила дійсність зазначених правочинів, заявивши про порушення її права на приватизацію.

Відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні та оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно зі статтями 3 та 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового форду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю;

продажу надлишків загальної площі квартири (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають у черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Для забезпечення виконання Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та перелік документів, що підлягають оформленню.

Відповідно до зазначеного Положення, яке діяло на час здійснення приватизації спірної квартири, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення.

У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло (пункти 3,20,21 Положення).

Суду, в тому числі апеляційної інстанції, сторонами не надані документи, на підставі яких відбулася приватизація спірної квартири через їх відсутність у компетентних осіб.

Разом з тим, із довідок, які неодноразово видавалися ОСОБА_7 на її вимогу ПП «Виробничо-житловий центр «Аріадна», що обслуговує житловий будинок, в якому знаходиться спірна квартира, позивачка була вселена в квартиру АДРЕСА_1 разом з наймачем ОСОБА_8 (помер ІНФОРМАЦІЯ_2) та його дружиною ОСОБА_9 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1) 12 лютого 1965 року; проживала в ній постійно (крім періоду роботи за межами України в 70-х роках минулого століття) і проживає до цього часу, будучи зареєстрованою в квартирі в установленому законом порядку.

Відповідач ОСОБА_6 та його представник, не заперечуючи факту проживання та реєстрації позивачки в спірній квартирі, вважають останню тимчасовим жильцем або піднаймачем, які за законом не мають права на приватизацію займаного житлового приміщення.

Однак, доказів на підтвердження наведених вище обставин відповідач суду не надав, в той час, як відповідно до вимог ст.91 ЖК України, що регулює питання піднайму жилого приміщення, договір піднайму укладається в письмовій формі з наступною реєстрацією у житлово-експлуатаційній організації, а за змістом ст.98 ЖК України, що регулює питання щодо тимчасових жильців у житлових правовідносинах, проживання тимчасових жильців є безоплатним і носить тимчасовий (строковий) характер, що повинно відображатися в реєстраційних документах жильця.

Такі обставини щодо позивачки не встановлені, як не підтверджені вони і витребуваною апеляційним судом від ПП «Виробничо-житловий центр «Аріадна» інформацією.

Так, згідно з листом зазначеної юридичної особи від 21.09.2015 року №01-13 відомості про існування договорів найму чи піднайму щодо квартири АДРЕСА_1 у паспортиста підприємства відсутні, а на теперішній час у спірній квартирі зареєстрована одна особа - ОСОБА_7

15 вересня 2015 року ПП «ВЖЦ «Аріадна» видало ОСОБА_7 довідку №2250, відповідно до якої остання зареєстрована в АДРЕСА_1 з 12 лютого 1965 року, як сестра наймача.

Отже, приватизація спірної квартири, яка на час виникнення спірних правовідносин перебувала у повному господарському віданні чи оперативному управлінні орендного підприємства «Херсонводбуд», перейменованого в травні 1993 року в державне підприємство «Херсонводбуд», відбулася без врахування прав позивачки, як члена сім'ї наймача, на участь у приватизації та безоплатне отримання у власність частки в цій квартирі.

Наведена обставина є відповідно до вимог ст.48 ЦК України в редакції 1963 року, що регулює спірні правовідносини за часом їх виникнення, підставою для визнання приватизації, як угоди про відчуження нерухомого майна, недійсною, як такої, що не відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зокрема його статей 1,3,8 в редакції, що діяла за станом на лютий 1994 року.

При наведених обставинах колегія суддів приходить до висновку, що суд обґрунтовано, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, застосував до спірних правовідносин ст.48 ЦК України 1963 року, яка ці правовідносини регулює і правильно визнав права позивачки на житло порушеними та відновив їх у обраний нею спосіб.

Погоджується колегія суддів також із висновком суду щодо недійсності укладеного ОСОБА_9, право власності якої на спірну квартиру оспорено і спростовано позивачкою, та відповідачем договору дарування цієї квартири з підстав, передбачених ст.ст.48,59,243 ЦК України 1963 року і вважає, що не будучи в даний час власником квартири, в якій вона проживає, ОСОБА_7 позбавлена можливості витребувати її у нового власника і зацікавлена в поверненні сторін цього договору до первісного стану для того, щоб порушити питання про скасування здійсненої в установленому законом порядку державної реєстрації прав власності за кожним із учасників угоди з метою реалізувати право на приватизацію квартири, повернутої до державного житлового фонду.

Здійснити захист своїх порушених прав у інший, передбачений законом спосіб, позивачка не може.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і як такі, що не ґрунтуються на законі та належних доказах, підлягають відхиленню.

Зокрема, колегія суддів не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_7 проживала і проживає в спірній квартирі як піднаймач, оскільки, як зазначалося вище, зазначена обставина не підтверджена належними і допустимими доказами та спростовується фактом вселення позивачки в квартиру в момент її первісного заселення разом з наймачем та його дружиною без будь-якого застереження щодо її прав і обов'язків як піднаймача.

Не доведено факт проживання ОСОБА_7 в спірному житловому приміщенні на умовах договору піднайму і в послідуючому аж до теперішнього часу, а зазначення в деяких довідках, виданих ПП «ВЖЦ «Аріадна», на які посилається апелянт в підтвердження своїх заперечень, про позивачку як про піднаймача, не підтверджено документально, а навпаки спростовано особою, яка ці довідки видавала.

Не має правового значення для спірних правовідносин і факт реєстрації позивачки в спірній квартирі за даними її паспорта з 24.05.1973 року, оскільки, як пояснила ОСОБА_7 і це підтверджено записами в її трудовій книжці, з 1970 року по 1973 рік вона була направлена на роботу до Югославії, а повернувшись, відновила реєстрацію за місцем свого проживання, яким була і є спірна квартира.

Заперечуючи статус позивачки у спірній квартирі як члена сім'ї наймача, представник відповідача ОСОБА_6 посилається на відсутність у позивачки документів, які б підтвердили її родинні зв'язки з наймачем, однак відповідно до вимог ч.2 ст. 64 ЖК України членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо ж особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Позивачка пояснила, що первісний наймач ОСОБА_8 є її далеким родичем і вона в зв'язку з його смертю в 1978 році не може надати документи на підтвердження споріднення з ним, однак, будучи допитаною в якості свідка, стверджує, що вселилася в квартиру і проживала в ній разом з ним та з його дружиною однією сім'єю та вела з ними спільне господарство.

Наведені обставини підтверджені показаннями свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11, які є сусідами позивача і ніяким чином не спростовані відповідачем.

Крім того колегія суддів враховує, що зазначена в паспорті позивачки дата її реєстрації в спірній квартирі не має правового значення при вирішенні даного спору, оскільки на час здійснення приватизації ОСОБА_7 постійно проживала і була зареєстрована в квартирі на постійній основі як член сім'ї наймача.

Необґрунтованими є доводи представника відповідача ОСОБА_6 і щодо встановлення факту правонаступництва ПАТ «Херсонводбуд» у спірних правовідносинах, враховуючи, що зазначена юридична особа надала достатньо доказів з посиланням на відповідні накази про те, що орендне підприємство «Херсонводбуд», яке приймало рішення про передачу спірної квартири у власність ОСОБА_9 як орган приватизації, 06.05.1993р. перейменовано в державне підприємство «Херсонводбуд», яке в свою чергу реорганізовано у відкрите акціонерне товариство «Херсонводбуд» наказом №1 від 14.05.1996 року, яке наказом №11 від 06.04.2012р. перейменовано у публічне акціонерне товариство «Херсонводбуд».

Представником позивачки надано апеляційному суду копію наказу Державного комітету України по водному господарству №58 від 06.05.1993р. «Про реорганізацію орендного підприємства «Херсонводбуд», яким крім іншого надано право державному підприємству «Херсонводбуд» до затвердження Статуту і його реєстрації користуватися необхідними юридичними реквізитами орендного підприємства «Херсонводбуд».

Не спростовує висновків суду також та обставина, що ним не досліджено повноваження ВКО «Малахіт» на підготовку та оформлення документів про приватизацію спірної квартири, оскільки це не стосується підстав заявленого позивачкою позову, а за отриманою апеляційним судом інформацією записів щодо комунального підприємства «Малахіт» в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не знайдено.

Юридично неспроможними є доводи апеляційної скарги щодо спростування висновків суду в частині оцінки того факту, що відповідно до довідки, виданої 19.12.2014 року ХОУ ПАТ «Державний Ощадний банк України» філія №10021/85, за списками, складеними у Суворовському районі ЖКО «Херсонводбуд» громадяни ОСОБА_7 за №80 та ОСОБА_9 за №112, проживаючі за адресою: АДРЕСА_1, житлові чеки не використали /а.с. 55/.

Зазначена обставина підтверджує той факт, що приватизація спірної квартири відбувалася з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», за змістом якого безоплатна приватизація громадянами України займаного ними житла відбувається якраз в межах номінальної вартості житлових чеків - приватизаційних паперів, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду (ст.ст. 4, 5 Закону).

Відомості про те, що ОСОБА_9 приватизувала квартиру шляхом плати цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі або грошима відсутні і це неможливо в повному об'ємі вартості житла при наявності житлових чеків.

Необґрунтованими є посилання в апеляційній скарзі на застосування судом положень ст.ст. 215, 216 ЦК України, які не регулюють спірних правовідносин за часом їх виникнення, оскільки наведені норми матеріального права судом не застосовувалися, а посилання на роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в постанові від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не свідчить про те, що справу вирішено судом на підставі норм ЦК України 2003 року, введеного в дію з 01.01.2004 року.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ЦК України 1963 року не виключав можливість оспорення дійсності угоди особою, яка не була в ній стороною і Верховний Суд України в постанові Пленуму «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року №3 (з послідуючими змінами), прийнятій з метою забезпечення однакового застосування судами законодавства про угоди, що діяло до введення в дію нового ЦК України, роз'яснив, що визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором (п.16 постанови).

Що ж стосується дотримання позивачкою строку позовної давності, то колегія суддів вважає його не пропущеним з огляду на те, що відповідно до ст. 76 ЦК України 1963 року, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин за часом їх виникнення та згідно з п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Із встановлених судом обставин справи, які не спростовані відповідачем, вбачається, що інформація як щодо приватизації спірної квартири, так і щодо укладення договору дарування та особи власника квартири до відома позивачки не доводилася, ОСОБА_6 в спірну квартиру не вселявся, в ній не реєструвався та особові рахунки щодо отримання комунальних послуг та утримання будинку і прибудинкової території не оформляв та участі в утриманні одержаного за договором дарування нерухомого майна не приймав.

Лише після смерті ОСОБА_9, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 заявив про себе як про власника та вимагав виселення позивачки з квартири, яка є єдиним місцем її постійного проживання, тому саме з цього часу ОСОБА_7 дізналася про порушення свого права і у неї виникло право на позов, яке остання реалізувала, заявивши позов в межах встановленого ст. 71 ЦК України 1963 року загального строку позовної давності у три роки.

При цьому факт реєстрації ОСОБА_7 в квартирі за даними паспорта, в тому числі і здійснена 15.01.2002 року перереєстрація в зв'язку із обміном паспорта не потребували, як про це стверджує апелянт, згоди нового власника, оскільки йшлося про перенесення до паспорта відомостей про первинно здійснену реєстрацію, а не про повторне вселення в квартиру, яке здійснюється за згодою наймача і членів його сім'ї чи власника.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, діючої від імені ОСОБА_6, відхилити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 19 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: підпис

Судді: два підписи

Згідно з оригіналом:

Суддя : Л.В.Пузанова