Справа № 363/302/15ц Головуючий у І інстанції Скарлат О.І.
Провадження № 22-ц/780/3927/15 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л. А.
Категорія 19 24.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

24 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Волохова Л.А.,

суддів: Олійника В.І., Суханової Є.М.,

при секретарі Якимчук Ю.С.,

розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до Мату сова ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Приватний .нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Сорока Віталій Олександрович, Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Людмила Андріївна про визнання недійсним правочинів за апеляційною скаргою ОСОБА_10 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 травня 2015 року,

встановила:

Позивач звернувся до суду з даним позовом в якому просить визнати недійсною довіреність на представлення інтересів ОСОБА_10 ОСОБА_11 від 29 грудня 2005 року, посвідченої приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Сорокою В.О. (запис у реєстрі №1602); визнати недійсною довіреність від 01 березня 2006 року на представлення інтересів ОСОБА_10, надану ОСОБА_11 у порядку передоручення ОСОБА_4, посвідчену приватним нотаріусом Вишгородського районною нотаріального округу Голуб Л.А. (запис у реєстрі №1521); визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1, 7035 га, кадастровий номер: 1-

НОМЕР_1 між продавцем ОСОБА_10, інтереси якої представляв ОСОБА_4, та покупцем ОСОБА_7, посвідчений 31 березня 2006 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. (запис у реєстрі №3251) та визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2932 га. кадастровий номер: 2-НОМЕР_2 між продавцем ОСОБА_10, інтереси якої представляв ОСОБА_4, та покупцем ОСОБА_12, посвідчений 31 березня 2006 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. (запис у реєстрі №3202).

Свої вимоги мотивувала тим, що вказані правочини вчинені всупереч чинної на той час редакції п. 15 Перехідних положень ЗК України, тобто у період дії заборони на відчуження земельних паїв та пайових земель. Крім того позивач зазначає, що вона не мала наміру відчужувати земельну ділянку, яку вона мала на підставу Сертифікату на земельний най площею 2,8 умовних кадастрових га. Вказаний Сертифікат вона передала представникам агрофірми «Колос» в 2005 році , взамін на те, що вони з нею укладуть договір оренди па вказану земельну ділянку, за що позивач отримала 12 000 грн. та підписала три чисті аркуша

паперу. Однак договір оренди не було укладено, а земельна ділянка всупереч її волі відчужена третім особам.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 14 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить залучити в якості співвідповідача ОСОБА_12 за позовною вимогою про визнання недійсним договору купівлі- продажу земельної ділянки, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтуванні своїх вимог вказує, що судом при розгляді справи не повно враховані всі фактичні обставини справи внаслідок чого воно є незаконним у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.З ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише з формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано беззаперечних доказів в обґрунтування своїх вимог та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Місцевим судом встановлено, що 29 грудня 2005 року ОСОБА_10 видано довіреність на представлення її інтересів ОСОБА_11 при оформленні державних актів на земельні ділянки, виділення їх в натурі, виданих взамін сертифікату про право на земельну ділянку (пай) та при оформленні договорів купівлі-продажу земельної ділянки. Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округуСорбкою В.О. (запис у реєстрі №1602) (а.с.77).

01 березня 2006 року в порядку передоручення ОСОБА_11 видано довіреність на представлення інтересів ОСОБА_10 ОСОБА_4 , яка посвідчена приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. (запис у реєстрі №1521) (а.с.76).

На підставі вказаної довіреності 31 березня 2006 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Голуб Л.А. посвідчено договір купівлі- продажу земельної ділянки площею 1, 7035 га, кадастровий номер: НОМЕР_1 між продавцем ОСОБА_10, інтереси якої представляв ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_7.(а.с.81), та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2932 га, кадастровий номер: 2-НОМЕР_2 між продавцем ОСОБА_10 інтереси якої представляй ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_12.(а.с.73).

Пунктом 15 Перехідних положень ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, а також громадяни України - власники земельних часток (паїв) не вправі до 1 січня 2007 року продавати або іншим способом відчужувати належні їм земельні ділянки та земельні частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при вилученні земель для суспільних потреб.

Відповідно до п. З Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» установлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави.

.Разом з тим Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» встановлено організаційні та правові засадіґ' "виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

За змістом цих Законів та Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» пай є самостійним об'єктом права власності особи і являє собою певну частку у земельному пайовому фонді, що визначається в умовних кадастрових одиницях.

Після виділення земельної частики в натурі на місцевості, особа стає власником земельної ділянки, як самостійного об'єкта цивільно-правових відносин, і перестає бути власником частки (паю).

Враховуючи викладене, висновок суду, що позивачем не доведено, що при вчиненні оспорюваних правочинів сторонами не дотримано вимог п. 15 Перехідних положень ЗК Україїщ є вірним.

Так, продаж саме земельної частики (паю) в даному випадку не вчинювався.

Тоді як відчужена земельна ділянка, що виділена ОСОБА_10 в натурі (на місцевості), згідно державного акту від 26 березня 2006 року не є земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства та іншого товарного сільськогосподарського виробництва, як це передбачено п. 15 Перехідних положень ЗК України.

Підстав для визнання довіреностей від 29 грудня 2005 року та від 01 березня 2006 року недійсними згідно п. 15 Перехідних положень ЗК України у суду немає.

Абзац 2 п. 15 Перехідних положень ЗК України в редакції від 09 лютого 2006 року («Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), встановленої абзацом першим цього пункту, в частині відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв), а так само в частині передачі прии на відчуження зазначених ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними і моменту їх укладення (посвідчення)») на момент видачі довіреностей не діяв, набраи чинності 02 березня 2006 року (Закон України №3415-У) і зворотної сили до спірних правовідносин згідно ч. 2 та ч. З ст. 5 ЦК України та ст. 58 Конституції України не має.

В ч.З ст. 215 ЦК України, вказано, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.І ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-трбтьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

, В ст. 653 ЦК України вказано, що у разі розірвання договору зобов"язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту розірвання договору.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки був виконаний в повному обсязі і в силу ст. 599 ЦК України, оскільки зобов'язання сторін по вищевказаному договору припинились, то сторони не могли укладати договір про розірвання договору купівлі-продажу земельної ділянки вже після його повного виконання, тобто після припинення зобов'язань за договором.

Крім того, в судовому засіданні представнику позивача ОСОБА_13 роз'яснено його право у відповідності до ч.4 ст.10 ЦПК України заявити клопотання про залучення співвідповідача, який має відповідати за даним позовом, однак останній не скористався наданим йому правом, а тому колегія суддів не знаходить підстав для задоволення вимог апеляційної скарги в частині залучення в якості співвідповідача ОСОБА_12.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення, оскільки є безпідставними та не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Таким чином, колегія судців вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія судців

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 14 травня 2015 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді