Справа №592/2291/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Котенко О. А.
Номер провадження 22-ц/788/1208/15 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе»

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 квітня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе» про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 квітня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе» на користь ОСОБА_3 6 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та на користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору. В іншій частині позову відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Вказує, зокрема, що позивач не надав жодного доказу спричинення йому моральної шкоди, її розміру, порядку оцінки, який би свідчив саме про моральні страждання позивача, оскільки професійне захворювання свідчить лише про можливість спричинення такої шкоди та не констатує її наявності.

Суд першої інстанції невірно застосував вимоги ст. 237 КЗпП України, статей 23, 1167 ЦК України, стягнувши з відповідача кошти на відшкодування моральної шкоди за відсутності вини товариства в захворюваннях позивача, не звернув увагу на ту обставину, що товариство не порушувало права позивача, передбачені ст. 153 КЗпП України, на безпечні та нешкідливі умови праці.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

11 березня 2015 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 10 січня 1986 року по 24 квітня 2014 року вона перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе», звільнена за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання №160 від 29 грудня 2014 року, їй встановлені такі професійні захворювання: Хронічне обструктивне захворювання легень ІІ ст. пилової етиології у фазі нестійкої ремісії. Емфізема легень ІІ ступеню. Легенева недостатність ІІ ст. Захворювання професійне. Хронічна двостороння сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниження слуху ІІІ ст. Захворювання професійне від тривалого впливу шуму на виробництві. Основний діагноз.

ІХС, дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. СН ІІ. Цукровий діабет, другий тип, середнього ступеню тяжкості, субкомпенсований. ДЕП (гіпертонічна+атеросклеротична+дисметаболічна) І-ІІ ст. з вестибуло-атактичним і астено-невротичними синдромами. РОХП з сенсорними порушеннями. Гіперметропія слабкого ступеню обох очей, гіпертонічна ангіопатія сітківки. Супутній діагноз.

Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання професійне захворювання виникло через недосконалість технологій, неефективне використання засобів індивідуального захисту, тривалу роботу у шкідливих умовах праці.

Відповідно до довідки МСЕК м. Суми від 04 березня 2015 року, їй встановлено 40% втрати професійної працездатності первинно, безтерміново.

У зв'язку з професійним захворюванням протягом тривалого часу вона страждає через постійні сердечні та легеневі болі, що заподіює їй значні моральні страждання, переживання; не може тривалий час знаходитися в погано провітрюваних приміщеннях. Вказані причини не дозволяють їй відвідувати місця великого скупчення людей через постійний страх знепритомніти. Вона постійно зазнає фізичного болю у зв'язку із нападами утрудненого дихання 2-3 рази на добу, відчуває важкість та хрипи у грудях та міжлопатковій ділянці, головний біль, підвищену втому, зниження слуху, шум у вухах та голові.

Просила стягнути з відповідача на її користь 40 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив право позивача на безпечні умови праці; у зв'язку з отриманням за час роботи у відповідача професійного захворювання позивач частково втратила професійну працездатність, в результаті чого зазнала моральних страждань.

Цей висновок суду узгоджується з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 10 січня 1986 року по 24 квітня 2014 року позивач перебувала у трудових відносинах з ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В. Фрунзе», звільнена за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (а.с.5-7).

Згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого клініки Науково-дослідного інституту гігієни праці і професійних захворювань Харківського Національного медичного університету № 08-06/1209 від 16 грудня 2014 року, де позивач перебувала на лікуванні з 24 листопада по 16 грудня 2014 року, повідомлення вказаної клініки про професійне захворювання форми П-3 від 10 грудня 2014 року № 291, позивачці встановлено:

Основний діагноз: ХОЗЛ ІІ стадії пилової етиології в фазі нестійкої ремісії. Емфізема легень ІІ ст. Легенева недостатність ІІ ст. Захворювання професійне, вперше встановлено ППЛЕК 10 грудня 2014 року в клініці НДІ ГП та ПЗ ХНМУ.

Хронічна двостороння сенсоневральна туговухість з помірним ступенем зниження слуху ІІІ ст. за кваліфікацією ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Захворювання професійне, від тривалого впливу шуму на виробництві, вперше встановлено в клініці НДІ ГП та ПЗ ХНМУ 10 грудня 2014 року.

Супутній діагноз: Дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. СН ІІ. Сахарний діабет, другий тип, середнього ступеню тяжкості, субкомпенсований. Дисциркуляторна енцефалопатія (гіпертонічна+атеросклеротична+дисметаболічна) І-ІІст. з вестибуло-атактичним і астено-невротичним синдромами. Розповсюджений остеохондроз хребта з сенсорним порушенням. Гіперметропія слабкого ступеню обох очей, пресбіопія, гіпертонічна ангіопатія сітківки (а.с.8, 11).

Згідно акту № 160 від 22 грудня 2014 року розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, вказані професійні захворювання позивача, наявність яких встановлена лікувальним закладом, виникли за таких обставин: недосконалість технологій, неефективне використання засобів індивідуального захисту, тривала робота в шкідливих умовах праці. Причина виникнення професійного захворювання: проведення робіт в умовах підвищеного рівня виробничого шуму, пилу (а.с.9).

Згідно довідки до акту огляду спеціалізованої МСЕК м. Суми № 269457 від 4 березня 2015 року, позивачці встановлено безтерміново 40% втрати професійної працездатності та призначено медикаментозне лікування, лікування в реабілітаційній установі (а.с.10, 21-24).

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Ст. 173 КЗпП України передбачає, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

З названих норм права вбачається, що моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ч. 2 ст. 4, ст. 9 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України не відповідає за завдану моральну шкоду, оскільки Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності з 30 березня 2007 року, виключена ч. 3 ст. 34 вказаного Закону, тобто скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду.

Таким чином, місцевий суд правильно керувався положеннями КЗпП України, зокрема, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, та задовольнив позов про відшкодування моральної шкоди, так як характер професійного захворювання позивача дає підстави для висновку про те, що вона морально страждає від його наслідків, внаслідок цих негативних обставин змінився спосіб її життя, від неї вимагаються додаткові зусилля для організації свого життя.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Рішення суду узгоджується з роз'ясненнями, які містяться в рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року, про те, що скасування відповідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» щодо права застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, не порушило саме право громадян на відшкодування моральної шкоди, скільки відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдані фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Отже, завдана позивачу під час виконання нею трудових обов'язків моральна шкода підлягає відшкодуванню за рахунок власника і з підстав, передбачених цивільним законодавством України.

Позивач, відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, довела заподіяння їй моральної шкоди, оскільки, за наявності у неї вищезазначених професійних захворювань, вказаного ступеня їх тяжкості, обмежень, яких вона зазнає в зв'язку з захворюваннями, це є очевидним, висновок суду з цього питання є безсумнівним, а тому доводи скарги про відсутність доказів про це, є необгрунтованими.

Відповідач посилається в апеляційній скарзі на відсутність вини товариства в отриманні позивачем професійних захворювань з посиланням на відсутність висновку про це в акті розслідування причин професійного захворювання, в п. 19 якого не встановлено порушень товариством нормативних актів про охорону праці, щодо незабезпечення безпечних та нешкідливих умов праці, та посадових осіб товариства, які допустили такі порушення.

Вказані доводи відповідача та посилання на те, що не існує досконалої технології, яка б повністю усувала шкідливі фактори виробництва, він виконав свої обов'язки по забезпеченню позивача засобами індивідуального захисту, а тому не повинен нести відповідальності за шкідливі наслідки для здоров'я позивача, і суд в цій частині порушив принципи справедливості та розумності, також є безпідставними.

Не зважаючи на гарантоване державою право вільного вибору виду діяльності, передбачене ч. 1 ст. 43 Конституції України та абзацом 2 ст. 5-1 КЗпП України, відповідач в силу ст. 43 Конституції України, ст. ст. 153, 157 КЗпП України, ст. ст. 6, 13 Закону України «Про охорону праці» зобов'язаний створити працівнику безпечні умови праці, які б відповідали санітарно-гігієнічним нормам та іншим нормам охорони праці.

В п. 13 акту розслідування причин виникнення професійного захворювання № 160 від 29 грудня 2014 року форми П-4 міститься висновок комісії про наявність шкідливих умов праці: «Згідно «Гігієнічної класифікації…» умови праці відповідають Ш класу 2 ст. шкідливих та небезпечних умов праці».

П. п. 16, 17 вказаного акту містять висновки про те, що професійне захворювання виникло за обставин недосконалості технологій, неефективного використання засобів індивідуального захисту, тривалої роботи в шкідливих умовах праці та з причини проведення робіт в умовах підвищеного рівня виробничого шуму, пилу.

В п. 18 акту з метою ліквідації і запобігання виникненню професійних захворювань запропоновано працівнику відповідача - начальнику цеху № 7 ОСОБА_6 постійно дотримуватись технологічного регламенту роботи та ремонту обладнання, що генерує шум; керуючись результатами лабораторно - інструментальних досліджень рівнів виробничого шуму на робочих місцях у структурному підрозділі та на його дільницях, позначити зони з підвищеним рівнем шуму (понад 80 дБА) знаками безпеки у відповідності з ГОСТ 12.4.026-76; забезпечувати працюючих в умовах підвищеного шуму та пилу засобами індивідуального захисту органів слуху та дихання, здійснювати ефективний контроль за їх використанням (а.с.9).

З огляду на зазначене є безпідставними посилання відповідача в скарзі на п. п. 74, 86 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232, згідно яких в акті розслідування причин виникнення професійного захворювання, що складається комісією з проведення розслідування, зазначаються основні умови, обставини і причини виникнення професійного захворювання, заходи щодо запобігання розвитку професійного захворювання та забезпечення нормалізації умов праці, а також встановлюються особи, які не виконали відповідні вимоги законодавства про охорону праці і про забезпечення санітарного і епідеміологічного благополуччя населення.

П. 19 акту розслідування причин професійного захворювання передбачає зазначення не наявності вини товариства у отриманні працівником професійного захворювання, а осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи (із зазначенням статей, пунктів законів та інших нормативно-правових актів, вимоги яких порушені). В цьому пункті акту, складному відносно позивача, зазначено: «Керуючись матеріалами розслідування, конкретні особи не встановлені», що, всупереч доводам апеляційної скарги в цій частині, не свідчить про відсутність вини товариства як власника в незабезпеченні належних умов праці позивача на його робочому місці.

За наявності висновку в акті розслідування про те, що професійне захворювання позивач отримав, працюючи в товаристві, саме в зв'язку з обставинами та причинами, що склалися на його робочому місці, вказані доводи відповідача не спростовують висновків суду.

Сам відповідач не заперечує наявність на робочому місці позивача в товаристві шкідливих умов праці, що відображено у вказаному акті розслідування, одночасно заперечуючи свою вину в наявності таких умов, безпечність і нешкідливість яких він, відповідно до ст. 153 КЗпП України, повинен забезпечувати.

З огляду на зазначене є безпідставними доводи скарги про те, що суд при розгляді справи порушив принципи цивільного судочинства, передбачені статтями 10, 11 ЦПК України, вирішивши питання про вимогу, яка не заявлялась та стосовно якої сторонами не подавались докази, без участі осіб, які здійснювали розслідування професійного захворювання позивача, а саме - встановив той факт, що товариство згідно акту розслідування професійного захворювання порушило права позивача на безпечні та нешкідливі умови праці.

Враховуючи характер і обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок отриманих професійних захворювань, стан його здоров'я, а також виходячи з роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», засад розумності, виваженості та справедливості, у суду першої інстанції були підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 6 000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної їй моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Суд, вірно встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, правильно застосував правові норми та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, для скасування чи зміни якого підстави відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання ім. М.В. Фрунзе» відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 квітня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: