АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22ц/790/4837/15 Головуючий І-ої інстанції - Покальчук Ю.М.
Справа № 631/969/14 Доповідач - Пономаренко Ю.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : Черкасова В.В.,

Кокоші В.В.

за участю секретаря Каплоух Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» міста Дніпропетровськ про захист прав споживачів і стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів і стягнення грошових коштів до відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що відповідач позбавив його права розпорядження своїми грошовими коштами, що розміщені на рахунках, які були відкриті в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», всупереч умовам укладених договорів і просив зобов'язати відповідача поновити його порушені права, перевівши заблоковані рахунки на обслуговування до іншого відділення банку, відновити їх обслуговування і надати можливість йому користування рахунками. Пізніше позивач подав до суду уточнену позовну заяву, в якій змінив свої позовні вимоги, де зазначив, що у зв'язку з небажанням відповідача добровільно поновити його порушене право, просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 4303,62 грн. та 26008,12 доларів США.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції ОСОБА_3, через свого представника ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не повністю з'ясовано фактичні обставини справи. В своїй апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б підтвердили винну поведінку в діях відповідача, що є суттєвими обставинами для прийняття рішення у справі. Крім того, позивачем не було надано оригіналів платіжних документів, що є також головною та беззаперечною підставою для задоволення позову.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з таким вином суду першої інстанції виходячи з наступного.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Статтями 3,11 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, судовим розглядом встановлено, що 11.09.2013року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (в Севастопольській філії) в особі голови правління банку Дубілета О.В. і ОСОБА_3 був укладений договір №SAMDN5181 (Вклад «Стандарт на 12 міс»), згідно умов якогопозивач розмістив в банку депозитний вклад в сумі 25000дол. США строком на 366 днів, зі ставкою 8% річних (а.с.8).

Відповідно до ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або інший дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Статтею 1 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст.633 цього Кодексу).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті договору банківського вкладу.

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу, - банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність").

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення ст.1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

За змістом ст.1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно ч.1 ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за №1172/8493, банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п.1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п.1.9. Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п.1.10. Інструкції).

Пункт 10.1. Інструкції передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» №9533044 від 16.05.2014року, залишок грошових коштів на депозитному рахунку позивача складає 26008,12 доларів США (а.с.9).

20.07.2014року ОСОБА_3 було направлено на адресу відповідача заяву про розірвання вказаного депозитного договору та повернення вкладу (а.с.58).

Пункт 4 даного договору передбачає припинення дії договору у випадку виплати всієї суми разом з відсотками.

Відповідно до п. 9 цього договору сторони мають право на дострокове розірвання депозитного договору сповістивши один одного за два банківських дні до дати розірвання договору.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до вимог ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Розглядаючи справу "Золотас проти Греції", Європейський суд чітко вказав, що особа, яка розмістила грошову суму в банку, передала йому право використання цієї суми, банк був зобов'язаний зберігати її, й у разі використання з метою одержання прибутку мав повернути еквівалентну суму вкладникові після припинення дії угоди. Отже, власник рахунку міг уважати, що його вклад у банку в безпеці, особливо при отриманні відсотків. Власник рахунку правомірно вваж аж, що буде повідомлений про ситуацію, яка загрожує суті угоди з банком і його фінансовим інтересам, щоб він міг завчасно зробити дії відповідно до закону та зберегти право на захист свого майна. Подібні довірчі відносини характерні для банківських операцій та банківської справи.

Відмовляючись повернути кошти, що належать клієнтові, банк порушує також і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також Першого протоколу, ратифікованих Україною. В абз.1 ст.1 протоколу вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч.1 ст.1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Статтею 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання На підтвердження того факту, що 11.09.2013року між сторонами дійсно було укладено договір №SAMDN5181 (Вклад «Стандарт на 12 міс»), згідно умов якогопозивач розмістив в банку депозитний вклад в сумі 25000дол. США строком на 366 днів, зі ставкою 8% річних (а.с.8) позивачем було долучено до позовної заяви копію цього договору, а також довідку ПАТ КБ «ПриватБанк» №9533044 від 16.05.2014року, на якій міститься печатка банку, з якої вбачається, що залишок грошових коштів на депозитному рахунку позивача складає 26008,12 доларів США, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог.

Зазначені документи, на думку колегії суддів, є належними доказами, в розумінні ч.2 ст.59 ЦПК України, а відтак банк зобов'язаний виплатити вкладнику депозит і проценти на вклад на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу.

Посилання представника відповідача на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не є належним відповідачем по справі, з тих підстав, що територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації, а тому відповідно до ч.6 ст.5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію, що є підставою для застосування положень Федерального Закону Російської Федерації «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя», колегією суддів не приймаються, оскільки договір банківського вкладу, укладений з позивачем у Кримській філії банку на території АР Крим, яка на момент розгляду справи має статус тимчасово окупованої території.

Крім того, відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - це юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Згідно змісту ст. 47 цього Закону встановлено, що банк має право здійснювати банківську діяльність шляхом надання банківських послуг.

До банківських послуг належать, зокрема, і розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Надавати послуги з розміщення банківського вкладу дозволяється лише юридичним особам. Зважаючи на це, надання послуг з розміщення депозиту здійснює саме банк як юридична особа, а не його структурні одиниці ( відділення, філії ). Проте, якщо структурній одиниці надано відповідні повноваження (згідно із положенням, статутом, довіреністю ), то вона має право укладати договори від імені банку. Стороною за договором у таких випадках є банк, а не його структурна одиниця. Відтак, саме банк, а не його структурна одиниця, має відповідати за зобов'язаннями, взятими на себе укладеним договором.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Що стосується позовних вимог про стягнення грошових коштів в сумі 4303,62 грн. за іншим договором банківського вкладу (Голд для виплат), то колегія суддів не може задовольнити ці вимоги, оскільки матеріали справи договору банківського вкладу не містять, а позивачем ані суду першої інстанції ані апеляційному суду надано не було.

У відповідності до ч.3,5 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інтонації підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 307ч.1п.2), 309ч.1п.4), 313, 314ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 травня 2015 року змінити, скасувавши його в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на його користь 26008дол. США та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» міста Дніпропетровськ про захист прав споживачів і стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 грошові кошти за депозитним договором №SAMDN5181 від 11.09.2013року в сумі 26008,12 доларів США.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 3654грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -