Справа № 186/2114/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2015 року Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Кривошеї С. С.

при секретарі Кравченко А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Першотравенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

22 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, зобовязання перевести валюту кредитування по курсу НБУ на момент підписання кредитного договору.

Позивач прохав суд визнати кредитний договір №DNQ0GA00000193 від 18 жовтня 2007 року недійсним та зобовязати ПАТ КБ «Приватбанк» перевести валюту кредитування в гривню по курсу НБУ на час підписання договору 18 жовтня 2007 року. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі в сумі 243 гривні 60 копійок.

22 квітня 2015 року позивач змінив свої позовні вимоги, шляхом подання уточненої позовної заяви, відповідно до якої прохав суд: визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № DNQ0GA00000193 від 18 жовтня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1

Визнати недійсним іпотечний договір від 18 жовтня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1

Визнати недійсним договір поруки від 18 жовтня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2

Виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 18.10.2007 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язати позивача ОСОБА_1 повернути ПАТ КБ «Приватбанк» у натурі все, що він отримав на виконання угод за договором по надання споживчого кредиту № DNQ0GA00000193 від 18 жовтня 2007 року , та іпотечним договором від 18 жовтня 2007 року.

Зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_1 у натурі все, що Банк отримав на виконання угод за договором по надання споживчого кредиту № DNQ0GA00000193 від 18 жовтня 2007 року, та іпотечним договором від 18 жовтня.

Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» сплачений ним судовий збір в сумі 263 гривні 60 копійок.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 18 жовтня 2007 року між ним, ОСОБА_1, та ПАТ КБ «Приватбанк» МФО 305299, , в особі провідного спеціаліста з іпотечного кредитування відділення «Павлоградська філія» ЗАТ комерційного банку Приватбанк ОСОБА_3, укладено кредитний договір № ОШ0ОА00000193 про надання «Позичальнику» кредитних коштів шляхом видачі готівки через касу або перерахуванням на рахунок, зазначений в п.7.1. цього Договору.

Строк, вид кредиту, цілі, розмір кредиту, відсотків, винагород, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості за цим договором, зазначений в розділі 7 Договору.

Згідно, зазначеного договору кредиту ним було отримано кредит в сумі 15 000 тисяч доларів США. На момент взяття кредиту, через установу банку у 2007 році згідно курсу валюти: 1 долар США прирівнювався до курсу 5 грн. 05 коп. що становило в гривнях - 75 тис. 750 грн. 00 коп.

Позивач систематично, без жодних порушень сплачував щомісячні платежі та відсотки до них.

Станом на сьогоднішній день ситуація змінилася йому дуже важко фінансово, сплачувати суму, яка випливає, станом на сьогоднішній день, відповідно до курсу долару США по Україні, який значно зріс.

Оскільки, він жодного разу за всі ці роки не порушував умови Договору, то звернувся до банку з заявою, в якій просив розглянути її та прийняти рішення відповідно до якого він повинен сплачувати щомісячні платежі, відповідно до курсу, що діяв на момент укладення кредитного договору, тобто по 5, 05 грн. за 1 долар США.

11.12.2014 року йому відмовлено в задоволенні заяви.

Станом на : 21.04.2015 року курс долара становить 22 грн. 50 за 1 долар США, що у відношенні до гривні, кредит, який він брав в сумі 15 тисяч доларів США у 2007 році, становить 337 тисяч 500 гривень 00 коп.

У звязку з чим він вимушений звернутися до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «Приватбанк», визначивши третьою особою свою дружину - ОСОБА_2, яка є поручителем по вказаному договору, про визнання кредитного договору № DNQ0GA00000193 від 18 жовтня 2007 року (за яким Банк надав йому грошові кошти у розмірі 15 000, 00 дол. США на споживчі цілі зі сплатою відсотків за використання кредиту, строком до 18.10.2022 року) недійсним, зобов'язання вчинити певні дії, оскільки фінансова ситуація на даний момент дуже складна, як по Україні загалом так і в кожного громадянина України. В забезпечення цього Договору був укладений також Іпотечний договір від 18.10.2007 року, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Також 18.10.2007 року було укладено договір поруки між банком та його дружиною - ОСОБА_2 про солідарну відповідальність поручителя перед банком за кредитним договором.

Позивач вважає, що працівниками банку були порушені вимоги чинного законодавства щодо валюти кредитування, оскільки, відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, проводиться при наявності індивідуальної банківської Ліцензії Нацбанку України.

Крім того, внаслідок незаконного зазначення ціни кредитного договору, сума договору збільшилася в 4, 5 рази (75 000 сума, яку брав ОСОБА_1 в позику у Банку * 4,5 рази збільшено платіж = 337 500 грн,- сума, яка виходить станом на сьогоднішній день), що він, як позичальник не міг передбачити на момент укладення договору.

Зазначає, що в даному випадку істотно змінилися обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, а оскільки вони не дійшли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінилися, договір може бути змінений за рішенням суду.

Зазначає, що договір носить дискримінаційні по відношенню до нього, як позичальника, умови, що виключає законність пункту кредитного договору, проведення розрахунків в іноземній валюті та є підставою для їх зміни.

Крім того, при підписанні кредитного договору банком були порушені його права, як споживача банківських послуг, на отримання повної та достовірної інформації щодо кредиту, зокрема на отримання інформації у письмовому вигляді відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про інформацію», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Про свої порушені права ОСОБА_1М дізнався нещодавно, тому звернувся до суду з позовом.

Крім того, вважає, що наявність індивідуальної банківської ліцензії ПАТ КБ «Приватбанк» для здійснення валютних операцій є обов'язковою умовою для видачі банком кредитів в іноземній валюті та недостатньо лише Генеральної ліцензії Національного Банку України, якою дозволялося ПАТ КБ «Приватбанк» здійснювати валютні операції.

Вважає, що Банк повинен був його проінформувати щодо валютних ризиків від валютних коливань.

Вищевказані договори позивач вважає недійсними, оскільки Банк не мав права на видачу кредиту в іноземній валюті йому, як резиденту України, без індивідуальної ліцензії НБУ. Також вважає, що при наданні кредиту банком були порушені норми Конституції України та ЦК України, ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про платіжні системи і переказ коштів в Україні», декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Станом на 01 квітня 2015 року він сплатив на рахунок банку в погашення кредиту суму у розмірі майже 18 тисяч дол. США, що підтверджується відповідними виписками за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 16 Постанови №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому, звертає увагу на те, що виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року №541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Також потрібно врахувати , що висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 , у п. 3.4 якого зазначено що, згідно ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 ст. 11 вказаного вище Закону та абзацом 16 ч. 1 ст. 6 Закону «Про фінансові послуги» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу.

У ч. З ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено правила збору та використання інформації щодо споживача як на стадії укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання.

Положення ч.4 - 11 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

При цьому встановлено, що у кредитному договорі не визначено, що валютні ризики, пов'язані з підвищенням вартості валюти (долару США) зобов'язання, покладені тільки на позичальника. Тобто, банк не попередив позивача про відповідні валютні ризики, чим порушив вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3.5. Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Позивач не міг передбачити таких змін курсу національної валюти, оскільки він не є фахівцем в галузі фінансів.

Кредитодавець не надав позичальнику застережень щодо можливих та/або очікуваних змін курсу національної валюти по відношенню до валюти Основного договору, тобто банк не надав позивачу інформації відносно предмету договору, яка необхідна для здійснення свідомого вибору щодо валюти кредиту.

При цьому, не виконав приписів ст. 11, 15, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Кредитодавець також не виконав вимог Постанови Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, а саме приписів пункту 3.8. Правил, згідно з яким у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Отже, не надавши необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про отриману продукцію, та відповідні валютні ризики позивача, його було поставлено в нерівні з банком умови, які в подальшому призвели до значного подорожчання продукції за кредитним договором, яку позивач отримав у банку.

Згідно до п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У відповідності до ч. 5 та ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Позивач вважає, що умови спірного кредитного договору є несправедливими, оскільки відповідно до договору несправедливими є, зокрема, умови Договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору та надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі кредитного договору щодо зміни процентної ставки кожного наступного місяця кредитування).

Згідно п. 2. ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Так, згідно п. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Також видно, що у кредитному договорі № DNQ0GA00000193 від 18 жовтня 2007 року зобов'язання позивача, як позичальника, було виражене в іноземній валюті (п. 7.1. кредитного договору).

Крім цього, з кредитного договору виконання зобов'язання вказане у валюті, що відповідає валюті кредиту, тобто у доларах США, що суперечить вимогам ст. 533 ЦК України.

Разом з цим, у ПАТ КБ «Приватбанк» на момент укладення спірного кредитного договору була відсутня індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним Договором, що є порушенням ст. 5 Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993 р. «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» .

Так, наявність у спірному кредитному договорі положень щодо розрахунку за грошовими зобов'язаннями між позивачем та відповідачем в доларах США за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу та використання відповідачем долару США як засобу платежу за кредитним договором суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст. 524, 533 ЦК України, ст. З Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 35 Закону України «Про Національний банк України».

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

В ході судового розгляд представник позивача ОСОБА_4 підтримала заявлені позовні вимоги, та прохала їх суд задовольнити.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_4 не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи по суті за її відсутності, підтримала в повному обсязі змінені позовні вимоги та прохала суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні не визнав заявлені позовні вимоги, надав письмові заперечення відповідно до яких за кредитним договором відповідно до статті 1054 Цивільного Кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

Згідно статті 192 ЦК України до грошових коштів віднесено грошову одиницю України гривню, та іноземну валюту.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, у кредит можуть бути надані згідно Цивільного Кодексу України як грошові одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобовязання.

Нормативно-правовим актом, що має силу Закону та встановлює режим здійснення валютних операцій на території України є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 р. № 15-93 (далі - Декрет).

Під валютними операціями згідно статті 1 Декрету розуміються, зокрема, операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності.

Отже, Декрет відокремлює операції пов'язані з використанням валютних цінностей як засобу платежу та операції з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності.

Статтею 5 Декрету встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Згідно частини 4 статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують відповідно до вказаної статті, зокрема, такі операції: "в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави."

Диспозиція норми підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету передбачає спеціальну умову, за якої валютна операція вимагатиме отримання індивідуальної ліцензії, а саме "якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі". Тому у випадку, коли в період дії режиму валютного регулювання діючим законодавством буде встановлено межі за термінами й сумами таких кредитів, лише після набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом вказані операції вимагатимуть індивідуальної ліцензії.

Відповідно до листа Національного банку України від 29.05.2001 р. N 28-313/2178 на момент видачі кредиту вимоги або які-небудь обмеження щодо граничного розміру сум і строків повернення кредитів в іноземній валюті, залучених або надаваних резидентами України, чинним законодавством не встановлене, тому здійснення резидентами операцій по одержанню або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Вказаний лист не є нормативним актом, але на підставі нього належить встановити відповідні юридичні факти: про відсутність регулювання законодавством України меж здійснення кредитування в іноземній валюті за строками та за сумами. Відповідно до статті 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Отже, здійснювані на даний час банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії Національного банку.

Погашення клієнтом банку кредитного зобов'язання в іноземній валюті не вимагає отримання ним чи іншим учасником операції індивідуальної ліцензії Національного банку з огляду на те, що така операція не є тією операцію, що передбачає використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Оскільки у даному випадку відбувається погашення саме грошового зобов'язання, предметом яких є валютні цінності, надані в кредит. Погашення зобовязань, предметом яких є валютні цінності,як наводилось вище, відрізняються Декретом від операцій пов'язаних з використанням іноземної валюти, як засобу платежу, тому відсутність у частині 4 статті 5 Декрету вимог щодо ліцензування Національним Банком операцій з погашення зобовязань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії Національного банку для погашення кредиту, виданого в іноземній валюті.

Здійснення банківськими установами операцій з валютними цінностями встановлено діючим законодавством України.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" Банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини другої статті 47 цього Закону надає дозвіл Національний банк України.

Згідно п. 2.3. глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій затверджену постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 р. № 275 за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України.

Дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч.2 та ч. 4 статті 47 зазначеного Закону України, що діє на даний момент, видано ПАТ КБ ПРИВАТБАНК за номером 22-3 від 21.09.2009 року (до перейменування діяла банківська ліцензія № 22 від 04.01.2001р. та дозвіл за номером 22-2 від 29.07.2003 року). Де у додатку 1, 2 до дозволу включено право здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказана у дозволі валютна операція в повній мірі відповідає характеру укладеної з клієнтом кредитної угоди, в якій валютою кредитування є саме іноземна валюта.

Крім того, посилаючись на ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобов'язання має бути виражене в гривні, Позивач не прийняв до уваги наявність положень ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу України, відповідно до яких сторони в договорі мають право визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Також Позивач не прийняв до уваги позицію вищих судових інстанцій, виходячи з якої, договір не може бути визнано недійсним на тій підставі, що зобов'язання в ньому виражене в іноземній валюті.

Крім того, позивач не прийняв до уваги ВИСНОВОК науково-правової експертизи щодо правових підстав надання кредитів в іноземній валюті, проведеної Інститутом держави та права ім. В.М. Корецького 9 листопада 2006 р., відповідно до якого банки, які мають генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Крім того, оспорювана угода укладена в жовтні 2007 року дата з якої Позивач дізнався про порушення своїх прав, з цієї дати почав перебіг строк позовної давності, який на день подання позову сплив.

Представник відповідача прохав суд відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

У судове засідання 27 квітня 2015 року представник відповідача не зявився, направив заяву про розгляд справи за його відсутності за наявними в

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обовязковим для виконання сторонами ( ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Визначення зобовязання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Судом встановлено, що між позивачем та ЗАТ КБ «ПриватБанк»» ( правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 жовтня 2007 року був укладений кредитний договір №DNQ0GA00000193.

За умовами даного договору Банк надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 15 000,00 дол.США. у вигляді не поновлюваної кредитної лінії на цілі споживача, а також у розмірі 2625,00 доларів США на сплату страхових платежів, з терміном повернення кредиту та коштів за користування до 18 жовтня 2022 року.

В забезпечення належного виконання вищевказаного кредитного договору 18 жовтня 2007 року між сторонами по справі було укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_2 та договір поруки між ЗАТ КБ «Приватбанк» ( правонаступник ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_2.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Факт підписання ОСОБА_1 кредитного договору та подальше його виконання також свідчить про згоду останнього з його умовами.

Крім того слід зазначити, що відповідно до приписів ст. 4 ЦК України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України, норми якої є нормами прямої дії,основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Конституція не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету.

Статтями 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. З якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валют.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов 'язані з іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

З зазначеного вбачається,що у ПАТ КБ «Приват Банк» на момент укладання кредитного Договору від 18 жовтня 2007 року була в наявності Генеральна ліцензія на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті.

Крім того, при укладанні кредитного договору в іноземній валюті сторони беручи на себе певні обовязки, щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, повинні були усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором. Власно застосування іноземної валюти у якості засобу платежу у випадках передбачених законом як і використання його еквіваленту в якості розрахункового механізму дозволяє сторонам зменшити інфляційні ризики повязані з довгостроковими договорами кредитування.

Також суд дійшов висновку про безпідставність посилання позивача на те, що оскільки ПАТ «КБ «ПриватБанк» не були проведені розрахунки сукупної вартості кредиту, то такий договір є недійсним, на підставі того, що умови кредитного договору не відповідають загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Позивач посилається на те, що банком не надано йому повну інформацію щодо умов укладення кредитного договору.

Вказані посилання є безпідставними, оскільки п. 6.5 спірного кредитного договору передбачено, що детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у Додатку №1 до цього договору.

Також позивач посилається на те, що банк ввів його в оману, так як надав інформацію необхідну для здійснення свідомого вибору у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб .

Проте з таким, доводом позивача погодитися не можна, оскільки відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 (далі - постанова) вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Представник відповідача заявив клопотання про застосування судом до даних спірних правовідносин строків позовної давності.

Відповідно до положень ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з нормами ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України сплив терміну позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,є підставою для відмови у позові.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що з даним позовом позивач звернувся до суду 22 грудня 2014 року, при цьому суд вважає, що строк позовної давності не закінчився, так як кредитний договір укладений між сторонами 18 жовтня 2007 року діє на час постановлення судом рішення.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,суд приходить до висновку, що позивачем та його представником не надані докази на підтримання позовних вимог,тому суд вважає їх безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону,а тому відмовляє в їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, - суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: С.С. КРИВОШЕЯ