Справа № 712/5030/15-ц
Провадження № 2/712/1778/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2015 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді - Кончиної О.І.

при секретарі - Тимошенко Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Соснівського районного суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про захист честі, гідності та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що 22.01.2015 року відповідачі звернулися до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовною заявою про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини. Відповідачем по вказаній справі була її донька ОСОБА_4, третя особа орган опіки і піклування Черкаської міської ради. В даній позовній заяві була розповсюджена інформація про неї, яка не відповідає дійсності та посягає на її честь та гідність. Відповідачі охарактеризували її як злочинця, як особу, що з легкістю порушує закон та як особу, яка не має високих моральних цінностей.

Просить визнати інформацію відносно неї, поширену відповідачами у позовній заяві про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини від 22.01.2015 року недостовірною, зобовязати відповідачів спростувати інформацію шляхом публічного вибачення в залі суду та подання відповідного листа до органа опіки та піклування Черкаської міської ради. Стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та відшкодувати судові витрати.

В судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та представник ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_3, в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що фактична заявлений до Придніпровського районного суду м. Черкаси позов стосувався порядку спілкування з дитиною та стягнення моральної шкоди, а інформація, яку ОСОБА_1 вважає недостовірною була підставою пред»явленого позову і стосувалась його предмету. Крім того додали, що вказана негативна інформація немає характер наклепу чи образи і тому є оціночним судженням і оцінкою певних фактів, а тому вважають, що позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 22.01.2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Придніпровського районного суду м. Черкаси до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки і піклування Черкаської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини.

В позовній заяві зазначено, інформація слідую чого змісту: « почалися постійні скарги на позивача до міліції, і до роботи де працював позивач водієм, а це « Служба чистоти» . Використовуючи все що можливо, включно хабарі, гр.. ОСОБА_1 добилася звільненя позивача з роботи начебто за зловживання спиртними напоями довести позивачу зворотне було неможливо і не потрібно тому, що позивач впевнена в собі людина , чесна та порядна і зводити рахунки з хабарниками та наклепниками це буде означати принизити себе в очах цих людей.....».

Статтею ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 15 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», передбачено, що заява має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право. Пунктом 15 вище зазначеної постанови, передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (статті 3,28).

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушення чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобіганню розголошення інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Відповідно до частини першої ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до статті 47-1 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Таким чином, судом встановлено, що заявлений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов, який перебував на розгляді в Придніпровському районному суді м. Черкаси, стосувався встановлення порядку спілкування з дитиною та стягнення моральної шкоди, а інформація, яку позивачка ОСОБА_1 вважає недостовірною була підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета.

Позивачем не надано доказів того, що негативна інформація щодо неї має характер наклепу чи образи, а тому дана інформація є оціночними судженнями і оцінкою певних фактів і не може бути предметом судового захисту.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що суд не вправі зобовязувати відповідача вибачитися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст.ст. 16, 277 ЦК, а ч. 1 ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Визначаючи розмір та форми відшкодування моральної шкоди треба також ураховувати функції, які повинно виконувати таке відшкодування (сатисфакція, компенсаційна функція). Які б фактори не впливали в кожному конкретному випадку на розмір відшкодування, очевидним є те, що цей розмір повинен бути максимально адекватним завданій шкоді.

Доказами можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд установлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги й заперечення сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються показаннями свідків, висновками експертів, письмовими доказами (наприклад, медичними довідками, висновками).

Позивачем не надано жодного достатнього доказу, який би свідчив про факт отримання моральної шкоди та причинний зв'язок між діями відповідачів та отриманням моральної шкоди. Також позивачем не наведено обґрунтування розміру моральної шкоди.

Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що позивачем не доведено ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, що є недотримання ст. 60 ЦПК України, в звязку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до договору № 01-20/05/15 від 20 травня 2015 року ОСОБА_3 уклала договір з адвокатом ОСОБА_5 про надання правової допомоги.

Із ордеру серії ЧК № 029962 від 20.05.2015 року вбачається, що адвокат ОСОБА_5 має посвідчення адвоката та здійснює адвокатську діяльність, а саме: надає правову допомогу ОСОБА_3

Відповідно до довідки про кількість витрачених годин роботи адвоката згідно договору № 01-20/05/2015 року відповідачем ОСОБА_3 понесені витрати на правову допомогу в розмірі 2 425 грн., які судом були перевірені на підставі ЗУ «Про гранічний розмір компенсацій витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» і з якими суд погоджується. А тому суд вважає, що вказані витрати підлягають до стягнення з позивача на користь відповідача.

Керуючись ст.ст.10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, Пленум Верховного Суду України від 27.0.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 витрати на послуги адвоката в розмірі 2 425( дві тисячі чотириста двадцять пять) гривень.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: