Справа №479/743/13-ц 25.06.2015 25.06.2015 25.06.2015
Провадження №22-ц/784/1599/15
Категорія 27 Головуючий у першій інстанції - Кондрачук А.П.
Доповідач апеляційного суду - Шаманська Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шаманської Н.О.,

суддів - Данилової О.О., Лівінського І.В.,

при секретарі судового засідання - Гордійчук С.С.

за участю: представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 28 квітня 2015 р. , ухваленого за позовом

публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

(далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»)

до

ОСОБА_4

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору № DNH4KS90110112 від 28 березня 2006 р. ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 27392 грн. 84 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитним договором строком на 42 місяці.

Посилаючись на те, що відповідач порушує кредитні зобов'язання та має станом на 27 червня 2013 р. заборгованість у розмірі 32 048 грн. 42 коп., з яких: 9420 грн. 42 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 20 626 грн. 11 коп. - пеня, 500 грн. - штрафу (фіксованої частини), 1502 грн. 33 коп. - штрафу (процентна складова), позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість.

Справа судами розглядалась неодноразово, останнім рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 28 квітня 2015 р. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на підставі наступного.

Так, судом встановлено, що 28 березня 2006 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № DNH4KS90110112 , згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 27 392 грн. 84 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 42 місяці з кінцевим терміном повернення 28 вересня 2009 року ( а.с. 7-8).

Відповідно до заяви позичальника на отримання кредиту від 28 березня 2006 р., яка завізована підписом відповідача, зазначено, що він ознайомлений і згодний з Умовами надання споживчого кредиту, а також Тарифами банку, якими визначена відповідальність сторін за порушення зобов'язань, за даним договором, погодившись із тим, що заява разом з Умовами, Тарифами складає між ними та банком кредитно-заставний договір.

З матеріалів справи вбачається, що умови договору відповідач виконував неналежним чином, у зв'язку з чим, утворилась заборгованість.

Звертаючись до суду у липні 2013 р., позивач просив стягнути з відповідача заборгованість станом на 27 червня 2013 р., яка складається з 9420 грн. 42 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 20 626 грн. 11 коп. - пеня, 500 грн. - штрафу (фіксованої частини), 1502 грн. 33 коп. - штрафу (процентна складова).

З виписки по особовому рахунку, наданого позивачем вбачається, що останній платіж в рахунок погашення тіла в сумі 12 328 грн. 38 коп. здійснено самостійно відповідачем 20 січня 2010 р. через відділення Ощадбанку безпосередньо на рахунок простроченого тіла ( а.с. 246-258).

З розрахунку наданого позивачем вбачається, що проценти з 20 січня 2010 р. відповідачу не нераховувались і становлять 9420 грн. 42 коп. ( а.с. 58-60).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В той же час, згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права ( ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного , електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

З матеріалів справи вбачається, що п. 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ( «Розстрочка») (Стандарт) встановлено позовну давність тривалістю в п'ять років.

Проте, належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Правила розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Правила містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Правила, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались, матеріали справи не містять. До того ж, зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умов і в заяві позичальника від 28 березня 2006 р., містить розбіжності, що свідчить про те, що на час укладання кредитного договору діяли інші Умови та Правила.

Крім того, у заяві позичальника від 28 березня 2006 р. домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

За такого, суд першої інстанції вірно виходив з загальних правил, передбачених ст. 257 ЦК України, щодо строку позовної давності тривалістю у три роки.

Така ж правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України , викладеним у справі № 6-16цс/15 від 11 березня 2015 р.

З огляду на викладене, доводи апелянта стосовно узгодження сторонами збільшення строку позовної давності колегія суддів вважає безпідставними.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша та п'ята ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 5 статті 261 ЦК передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною 3 статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку

З матеріалів справи вбачається, що право на стягнення процентів за користування кредитом у позивача виникло 20 січня 2010 р. З цього часу проценти відповідачу не нараховувались, про що свідчить наданий позивачем розрахунок.

Отже, звертаючись до суду у липні 2013 р., позивач має право на стягнення процентів за користування кредитом, строк оплати яких настав з липня 2010 р.

Проте, строк оплати процентів настав у січні 2010 р., а тому позивач пропустив трирічний строк звернення до суду за захистом своїх прав, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, відсутні підстави й для стягнення пені та штрафів, оскільки відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є вірним, та відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити, а рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 28 квітня 2015 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: