Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.у.№335/4295/15ц
Провадження №22-ц/778/6166/15
Головуючий у 1-й інстанції: Апаллонова Ю.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.,

суддів: Сапун О.А.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської ради, треті особи: міське комунальне підприємство «Основаніє», ОСОБА_4 Сальседо ОСОБА_5, про визнання права користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА :

08 травня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Запорізької міської ради, третя особа: ОСОБА_4 Сальседо ОСОБА_5, про визнання права користування житловим приміщенням.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи залучено МКП «Основаніє».

У позові ОСОБА_3 посилався на те, що 11 лютого 2015 року помер його батько ОСОБА_6, який на момент смерті проживав та був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказана квартира на підставі ордеру на житлове приміщення № 1100 від 13 березня 1992 року була надана у користування ОСОБА_7 та двом її синам ОСОБА_6, ОСОБА_8

Коли та на яких підставах припинив користуватися спірною квартирою брат батька ОСОБА_8, йому не відомо.

02 січня 2009 року ОСОБА_7 померла.

У квартирі залишився проживати його батько ОСОБА_6, який був зареєстрований у помешканні з березня 1992 року.

В 2009 році стан здоров'я батька погіршився і він попросив його переїхати разом з дружиною ОСОБА_9 до спірної квартири. В зв'язку з тим, що батько потребував допомоги, а також враховуючи те, що власного житла його сімя не має, він з дружиною переїхали до батька і проживали з ним однією сімєю.

17 червня 2013 року у нього і ОСОБА_9 народилася донька ОСОБА_10.

За місцем фактичного проживання він не реєструвався з метою економії коштів, а також за домовленістю з батьком, який бажав сам приватизувати квартиру, після чого залишити нерухомість йому у спадщину.

11 лютого 2015 року батько ОСОБА_6 помер.

Він та його сімя продовжують проживати у неприватизованій квартирі, у якій на даний час також зареєстрована дружина батька - громадянка ОСОБА_11 - ОСОБА_4 Сальседо ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка за місцем реєстрації фактично не проживає з березня 1995 року. Це підтверджується актом МКП «Основаніє» від 23 квітня 2015 року.

Посилаючись на те, що у квартиру АДРЕСА_1 він вселився у встановленому законом порядку із згоди батька, як наймача, тому набув права та обов'язки члена сім'ї наймача житлового приміщення, у тому числі і право користування житловим приміщенням квартири і подальше право на укладання договору найму, просив суд на підставі статей 64,65 ЖК України визнати за ним право користування житловим приміщенням у вказаній квартирі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2015 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, допущені порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ПЗаслухавши у судовому засіданні апеляційного суду доповідь судді, вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 1 статті 307, статтею 308 ЦПК України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, якщо визнає, що його постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що він у встановленому законом порядку, зі згоди батька ОСОБА_6, вселився до спірної квартири як член сімї наймача.

Такий висновок відповідає наявним у справі документам, узгоджується з нормами матеріального і процесуального права.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 31 ЦПК України закріплює принцип процесуальної рівноправності сторін, сутність якого полягає в тому, що сторони у цивільному процесі наділяються рівними можливостями щодо відстоювання своєї позиції в цивільній справі.

Згідно статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

За змістом статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок № 3, розташований по вулиці 12 Квітня у м. Запоріжжя, належить до комунальної власності міста та знаходиться на балансі МКП "Основаніє".

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно частин 1,2 статті 64 ЖК Української РСР члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом зясовано, що на підставі ордеру на житлове приміщення №1100 від 13 березня 1992 року квартира АДРЕСА_2 була надана у користування ОСОБА_7 та двом її синам ОСОБА_6, ОСОБА_8 (а. с. 5-8 ).

02 січня 2009 року ОСОБА_7 померла, на момент її смерті у квартирі проживав та був зареєстрований ОСОБА_6, який є батьком позивача ОСОБА_3 ( а. с. 4,16 ).

11 травня 1993 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 Сальседа ОСОБА_5 Мркоса, яка з 17 листопада 1994 року по теперішній час зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1 як член родини наймача ( а. с. 11,19 ). Спірна квартира належить до державного житлового фонду, не приватизована.

11 лютого 2015 року ОСОБА_6 помер ( а. с. 9 ).

Позивач, посилаючись на те, що з 2009 року він з дружиною зі згоди батька вселився до спірної квартири, де проживає до теперішнього часу, просив на підставі статті 65 ЖК України визнати за ним право користування квартирою.

Статтею 65 ЖК України передбачено, що наймач вправі в установленому законом порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Наймач жилого приміщення та члени його сім'ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім'ї наймача. Тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення ( стаття 98 ЖК УPCP).

Необхідними умовами для вселення в жиле приміщення інших осіб є дотримання порядку вселення та правил реєстрації, разом з тим, відсутність доказів про їх дотримання та письмової згоди хоча б одного з користувачів не узгоджуються із вимогами статей 64, 65 ЖК України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Така ж позиція викладена у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у якому зазначено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Згідно пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

З наявних у справі документів вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, по досягнення повноліття, 04 листопада 1997 року, отримав паспорт, у якому було зроблено відповідну відмітку про його реєстрацію у квартирі АДРЕСА_3, де він зберігає право користування житлом і має відповідні зобовязання по оплаті комунальних послуг. У спірній квартирі місце проживання у встановленому законом порядку він не реєстрував. 23 лютого 2013 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_12, мають доньку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка зареєстрована разом з матірю у квартирі АДРЕСА_4 ( а. с. 4,14 ).

В позовній заяві та у судовому засіданні ОСОБА_3 зазначав, що у спірній квартирі не реєструвався, оскільки батько бажав сам приватизувати житло, після чого мав наміри залишити йому житло у спадщину.

Крім того, не заперечується сторонами, що у квартирі зберігає право користування житлом дружина ОСОБА_6 ОСОБА_4 Салседа ОСОБА_5, яка також не давала письмової згоди на реєстрацію у квартирі позивача.

Суд першої інстанції повно, всебічно зясував фактичні обставини справи, дав оцінку наявним у справі доказам, у їх сукупності, у тому числі поясненням свідків, і дійшов правильного висновку, що під час вирішення спору про право ОСОБА_3 на користування спірним жилим приміщенням не знайшли підтвердження ті обставина, що при вселенні позивача були дотримані встановлений законом порядок вселення, що на вселення була згода наймача та члена сімї наймача його дружини; що між наймачем та позивачем було обумовлено певний порядок користування жилим приміщенням, і дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що спір вирішено неправильно.

Керуючись ст.ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: