АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2379/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 20 Кімстачов А.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоНерушак Л. В.
суддівКорнієнко Н. В. , Пономаренка В. В.
при секретаріВинник І. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку в частині, визнання права власності на частину житлового будинку , -

в с т а н о в и л а :

21 січня 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 30 жовтня 1984 року по вересень 2012 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

Згідно договору купівлі-продажу від 11 вересня 1992 року мати відповідача - ОСОБА_9 купила житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1. Проте, позивач ОСОБА_6 посилається в позові, що кошти на придбання даного спірного будинку належали подружжю Черкесових, даний будинок був придбаний для їх сім'ї , вони були зареєстровані в даному будинку, в якому спільно проживали однією сім'єю разом з дітьми.

Згідно договору дарування житлового будинку від 22 жовтня 1997 року ОСОБА_9 подарувала відповідачу ОСОБА_8 вказаний будинок.

Позивач вказувала у позові, що даний житловий будинок документально був подарований відповідачу, але фактично був куплений нею та відповідачем за їх спільні кошти, тому з 1992 року вони в ньому проживали. За цей час ними була зроблена реконструкція будинку, збільшені розміри будинку, поліпшені умови проживання.

Позивач посилається, що в даний час вона не проживає у спірному будинку, та не має можливості користується ним, оскільки відповідач ОСОБА_8 . не допускає її до будинку, тому вона звернулася до суду з даним позовом та просила визнати за нею право власності на 60 % будинку, розташованого по АДРЕСА_1.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 травня 2013 року позов задоволено частково. Визнано будинковолодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_8 та визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину вказаного будинковолодіння. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судовий збір в сумі 458,80 грн.

Ухвалою колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 08 липня 2013 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 травня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 травня 2013 року та ухвалу колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 08 липня 2013 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

10 квітня 2014 року ОСОБА_6 подала до суду заяву про зміну позовних вимог, в якій зазначила ще одного відповідача - ОСОБА_9 та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 11 вересня 1992 року та договір дарування від 22 жовтня 1997 року будинку АДРЕСА_1, укладених між ОСОБА_9 та ОСОБА_8, посвідчених державним нотаріусом Уманської районної державної нотаріальної контори; визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

31 березня 2015 року ОСОБА_6 подала до суду заяву про зміну позовних вимог та просила визнати договір купівлі-продажу від 11 вересня 1992 року будинку АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, посвідченого державним нотаріусом Уманської районної державної нотаріальної контори недійсним в частині покупця; визнати покупцями її та ОСОБА_8; визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку та стягнути з ОСОБА_8 на її користь судові витрати.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11 вересня 1992 року будинку АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, посвідченого державним нотаріусом Уманської районної державної нотаріальної контори, недійсним в частині покупця; про визнання покупцями ОСОБА_8 і ОСОБА_6 та про визнання за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подала на рішення апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 травня 2015 року та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності вимог позивачем, обґрунтовуючи тим, що позивачем не надала суду доказів, передбачених ст. 57 ЦПК України, які б підтверджували обставини, на яких ґрунтуються її змінені позовні вимоги, вказані в заяві від 31 березня 2015 року.

Враховуючи встановлені і підтверджені належними і допустимими доказами обставини справи суд дійшов висновку, що підстави для визнання договору купівлі-продажу спірного будинку від 11 вересня 1992 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_9, в частині покупця та визнання покупцями ОСОБА_8 і ОСОБА_6 відсутні.

Підстав для задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/2 будинку АДРЕСА_1 також немає, оскільки позивач пов'язувала її з позовною вимогою про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу будинку щодо покупця та, відповідно, набуттям спільної сумісної власності на цей будинок разом із відповідачем ОСОБА_8 під час шлюбу, підстав для задоволення якої не встановлено. Тому позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю у зв'язку з їх безпідставністю.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є вірними, такими що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні з 30 жовтня 1984 до вересня 2012 року позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_8 перебували в зареєстрованому шлюбі. В шлюбі мають трьох дітей.

Згідно даних договору купівлі-продажу від 11 вересня 1992 року відповідач ОСОБА_9 - мати відповідача ОСОБА_8, купила у ОСОБА_10 жилий будинок по АДРЕСА_1, посвідченого державним нотаріусом Уманської районної державної нотаріальної контори Кучер О.І., та зареєстрованого у реєстрі за № 2817.

Розпорядженням голови Уманської РДА Черкаської області від 21 червня 1996 року № 239 про оформлення реконструкції житлового будинку з добудовою в АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_9 надано дозвіл Відділу архітектури і містобудування РДА, як виняток, оформити «Будівельний паспорт» на реконструкцію даного житлового будинку з добудовою.

Згідно даних договору дарування жилого будинку від 22 жовтня 1997 року ОСОБА_9 подарувала вищезазначений житловий будинок своєму сину ОСОБА_8, посвідченого державним нотаріусом Уманської районної державної нотаріальної контори Кучер О.І., зареєстрованим в реєстрі за № 1-2617.

На підставі рішення виконавчого комітету Гереженівської сільської ради Уманського району № 7 від 18 січня 2008 року вирішено ввести в експлуатацію закінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1; оформити та видати свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок в цілому на гр. ОСОБА_8 Зареєстровано вищезгаданий житловий будинок з погосподарськими спорудами в Уманському ВКП ЧООБТІ.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1, складеного станом на 05 листопада 2007 року, власником вказаного будинку вказаний відповідач ОСОБА_8

Позивач ОСОБА_6, звертаючись до суду із уточненими зміненими позовними вимогами, просила визнати недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 11 вересня 1992 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_9, в частині покупця та визнання покупцями її - ОСОБА_6 та ОСОБА_8, визнавши за нею право власності на 1/ 2 частину вказаного житлового будинку, посилаючись на те, що спірний житловий будинок документально був подарований відповідачу ОСОБА_8 його матір'ю та відповідачем у справі ОСОБА_9, однак фактично був куплений нею з відповідачем ОСОБА_8 за їх спільні кошти, вони проживали в спірному будинку з 1992 року разом з дітьми, зробили реконструкцію та збільшили його розміри, значно поліпшивши умови проживання.

Проте, крім пояснення позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні та визнання позову відповідачем ОСОБА_9, що даний спірний будинок придбаний за кошти подружжя під час перебування в шлюбі, та ними спільно проводилась реконструкція і перебудова будинку, господарських споруд, інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачем не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанцій.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вказані доводи позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, як того вимагає ЦПК України, тому суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку, відмовивши ОСОБА_6 у задоволенні даного позову.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 22 КпШС (чинної на час укладення спірного договору) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ч. 1 ст. 24 КпШС (чинної на час укладення спірного договору) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Частиною 2 статті 58 ЦК УРСР (чинної на час укладення спірного договору) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в доводах апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не прийняв як доказ довідку Гереженівської сільської ради, в якій зазначено, що з 1992 року в спірному будинку проживає сім'я ОСОБА_6, не надав їй належної оцінки, та не зазначив у рішенні про її неприйняття, що є порушенням норм процесуального права, вважає апелянт. Дані обставини в судовому засіданні визнано відповідачем ОСОБА_9 про те, що спірний будинок був придбаний за кошти подружжя ОСОБА_6, а на ім'я ОСОБА_9 тільки оформлено даний будинок, оскільки у ОСОБА_8 були проблеми, пов'язані з арештом майна, тому оформити будинок на його ім'я було неможливо, а кошти на придбання будинку ні ОСОБА_9, ні її чоловік - батько відповідача не давали.

Колегія суддів вважає, що вказані доводи не підлягають до задоволення, оскільки згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається із змінених позовних вимог позивач ОСОБА_6 просила суд визнати недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 11 вересня 1992 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в частині покупця, визнавши її та ОСОБА_8 покупцями даного будинку. Проте, з п. 2 договору купівлі - продажу вбачається, що продаж будинку вчинено за 15000 карбованців, які продавець одержав повністю від покупця ОСОБА_9 Інших осіб, якій б передавали гроші продавцю за спірний будинок договором не вказано.

Ні позивач ОСОБА_6, ні її представник ОСОБА_12 в судовому засіданні не підтвердили, що є інші докази в матеріалах справи, які підтверджують, що кошти, за які був придбаний будинок, належать подружжю ОСОБА_6, не надали доказів про витрати, пов'язані з реконструкцією та переобладнання будинку під час перебування в шлюбі. Навпаки, вони пояснювали, що у позивача відсутні інші докази, крім пояснення позивача, які б підтверджували належність та наявність коштів на придбання будинку, у позивача та відповідача ОСОБА_8 Відповідачем ОСОБА_8 та його представником категорично заперечувалось, що будинок був придбаний за рахунок коштів подружжя ОСОБА_6.

Судом першої інстанції встановлено, що продавець будинку ОСОБА_10 помер, тому отримати його пояснення з приводу обставин укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будинку, кому він продав будинок, хто платив кошти за придбання будинку ОСОБА_9 чи подружжя ОСОБА_6 на даний час не можливо.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_6 всупереч вимогам ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано доказів на підтвердження того, що спірний будинок був придбаний ОСОБА_9 не за її кошти, а за спільні кошти належні позивачу та відповідачу ОСОБА_8, як подружжю в період шлюбу, та що договір купівлі-продажу будинку фактично укладався для сім'ї ОСОБА_6 і є їх спільною власністю.

Інших доводів апеляційна скарга не містить, які б давали підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції .

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі.

Виходячи з викладеного, доводи апелянта носять суб'єктивний характер, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 29 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку в частині, визнання права власності на частину житлового будинку - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :