АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2495/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 Токова С.Є.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПономаренка В. В.
суддівКорнієнко Н. В. Корнієнко Н. В. , Ювшина В. І. Ювшина В. І.
при секретаріНаконечній М. М.

за участю:

представника позивача Сенченкова І.Г.

представника апелянта ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9 на додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2009 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_10 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2008 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_10, посилаючись на те, що 15 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_10 укладено кредитний договір на суму 17 755 доларів США на строк до 15 грудня 2012 року зі сплатою 1,33 % на місяць за користування кредитом. Оскільки боржник допустив порушення виконання зобов'язань за кредитним договором, банк просив стягнути з нього заборгованість на загальну суму 9 563,88 доларів США.

23 жовтня 2008 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду із позовом до ОСОБА_10, в якому зазначило, що 9 серпня 2007 року між банком та відповідачем укладено другий кредитний договір на суму 50 000 доларів США на споживчі потреби на 5000 доларів США - на внесення страхових внесків на строк до 9 серпня 2027 року зі сплатою 0,92 % на місяць за користування кредитом на суму залишку заборгованості.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 09.08.2007 року укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_10 передав в іпотеку банку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_10 не виконував зобов'язання за кредитним договором, утворилась заборгованість на суму 54 334,43 доларів США.

Враховуючи наведене, банк просив суд стягнути зі ОСОБА_10 заборгованість за обома кредитними договорами шляхом звернення стягнення на належну відповідачу квартиру.

Ухвалою Соснівського районного суду від 12 грудня 2008 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2009 року позов задоволено та стягнуто зі ОСОБА_10 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором від 15 грудня 2005 року в розмірі 46 480,46 грн.

Додатковими рішенням цього ж суду від 26 лютого 2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним 9 серпня 2007 року, в розмірі 264 064,33 грн. шляхом продажу предмета іпотеки ЗАТ КБ "ПриватБанк" з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Не погоджуючись з даним додатковим рішенням суду, ОСОБА_8 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9 подала апеляційну каргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність дійсним обставинам справи, просила його скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ПАТ "ПриватБанк" до ОСОБА_10 про зверення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 27 червня 2014 року додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року рішення апеляційного суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи додаткове рішення 26 лютого 2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів виходив з того, що 9 серпня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_10 було укладено кредитний договір, за яким ОСОБА_10 отримав кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 50000 доларів США на споживчі потреби та 5000 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою 0,92 % на місяць з кінцевим строком повернення 9 серпня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 10 серпня 2007 року сторони уклали договір іпотеки, за яким ОСОБА_10 надав в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 16.7.1 Іпотечного договору іпотекодержатель вправі з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

ОСОБА_10 не виконував зобов'язання за кредитним договором від 09.08.2007 року, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка згідно з наданого банком розрахунку, станом на 2 жовтня 2008 року становить 54334,43 доларів США, з них: заборгованість за кредитом - 49648,29 доларів США; заборгованість за процентами - 3545,84 доларів США; заборгованість за комісією - 600 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 540,30 доларів США (а.с. 19).

Сума заборгованості за кредитним договором відповідачем не оспорювалась.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із положень ст. 33 Закону України "Про іпотеку" та п. 16.7.1 іпотечного договору.

Ст.7 ЗУ "Про іпотеку" передбачає, що за рахунок предмету іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цих вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя шодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрати на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов Іпотечного договору.

Згідно з ч.1 ст.33 ЗУ "Про іпотеку", у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку що, оскільки відповідач не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, слід звернути стягнення на належне йому майно, передане на підставі договору іпотеки.

Наведені апелянтом доводи викладені в апеляційній скарзі не дають підстав для скасування оскарженого рішення суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст.177 СК України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири, відмовлятися від майнових прав дитини.

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла.

Відповідно до ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Враховуючи обставини справи та вказані норми закону, рішенням апеляційного суду Черкаської області від 10.06.2013 року, договір іпотеки квартири № CSIPGA00000170 від 10.08.2007 року, визнано недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Також і відповідно до положень ст.17 ЗУ «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання договору іпотеки недійсним. З цього випливає, що ПАТ КБ «Приватбанк» з моменту укладення вказаного договору не набув прав іпотекодержателя, а передбачене на майбутнє право банка на звернення стягнення на цю квартиру на даний час припинилось.

Разом з тим, як зазначено Вищим спеціалізованим судом України в постанові від 29.04.2015 року у даній справі, вказане рішення апеляційного суду про визнання договору недійсним, ухвалене після ухвалення додаткового рішення судом першої інстанції у даній справі, а апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції на час його ухвалення. Позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним відповідач ОСОБА_10 не заявляв і нікчемністю цього договору свої заперечення на позов не обгрунтовував. Докази порушення прав неповнолітньої дитини ОСОБА_9 суду першої інстанції не надавалися, вони надані апелянтом вже після ухвалення судом першої інстанції додаткового рішення.

У зв'язку з цим оскаржуване рішення суду на момент його ухвалення відповідало вимогам закону виходячи з тих обставин, які були відомі суду на момент ухвалення цього рішення.

Колегія суддів також звертає увагу на той факт, що додаткове рішення суду до цього часу не виконано, стягнення на спірну квартиру позивачем фактично не звернено. За таких обставин оскаржене рішення суду першої інстанції наразі не порушує прав неповнолітньої ОСОБА_9, оскільки в даний час після набуття чинності рішенням апеляційного суду Черкаської області від 10.06.2013 року, іпотека та передбачене на майбутнє право позивача на звернення стягнення на спірну квартиру в т.ч. шляхом її продажу від імені відповідача припинилися.

Тим більше таке звернення стягнення в даний час не можливе, оскільки ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.10.2013 року було визнано мирову угоду укладену між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 за умовами якої право власності ОСОБА_10 на спірну квартиру припинено, а власником даної квартири є його інша неповнолітня дочка ОСОБА_13. Також заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.11.2014 рроку припинено обтяження на спірну квартиру, яке накладалось на підставі вказаного вище договору іпотеки. В той же час оскарженим додатковим рішенням суду передбачений продаж спірної квартири від імені відповідача, а не теперішнього власника.

Таким чином апелянтом обраний невірний спосіб захисту права ОСОБА_9, оскільки наведені в апеляційній скарзі та встановлені судом в даній справі обставини свідчать про неможливість виконання оскарженого рішення суду в даний час, але не можуть бути підставами для його скасування.

Твердження апелянта не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки згідно ст.ст.303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, за винятками і доповненнями, встановленими законом.

За змістом п. 6 ч. 3 ст. 295, ч. 2 ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 309 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи, які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, в матеріалах справи відсутні відповідні докази того, що на час укладення іпотечного договору у спірній квартирі проживала та була зареєстрована неповнолітня ОСОБА_9

Враховуючи наведене, згідно до вимог ч.4 ст.338 ЦПК України відповідно до яких, висновки і мотиви викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015 року, з яких скасовано рішення апеляційного суду Черкаської області від 27 червня 2014 року по даній справі - є обов'язковими, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_8 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9 задоволенню не підлягає, а додаткове рішення суду першої інстанції від 26 лютого 2009 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9 - відхилити.

Додаткове рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2009 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_10 про звернення стягнення на предмет іпотеки - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :