Справа № 457/329/15 Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В.
Провадження № 22-ц/783/5910/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
Категорія справи: 44
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Штефаніци Ю.Г. і Крайник Н.П.,

при секретарі Куцик І.Б.

з участю представника позивача ОСОБА_3, прокурора Пиць Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - орган опіки і піклування Трускавецької міської ради про усунення перешкод в користуванні квартирою, визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 07 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач - ОСОБА_4. Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права. Також вважає, що висновку суду не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт звертає увагу, що станом на день розгляду справи судом, ним створено нову сім"ю, однак він і надалі вимушений спільно проживати із колишньою дружиною та дочкою, що унеможливлює реалізацію його права володіти, користуватися та розпоряджатися належною йому квартирою та ставить під загрозу нормальне існування нової сім"ї. В апеляційній скарзі просить рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити його позов. Також просить судові витрати просить покласти на відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 до задоволенні не підлягає із наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 26.12.2008 року належить квартира АДРЕСА_1..

Між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 02.10.1999 року був укладений шлюб, який рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 01.03.2012 року було розірвано. У шлюбі в сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась донька ОСОБА_6

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що відсутні будь-які факти для позбавлення відповідачів - колишніх членів його сім"ї права користуватися займаним приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, так само як і відсутні будь-які підстави для їх виселення з згаданої квартири.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Частиною третьою статті 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.

Оскільки беззаперечно встановлено, що відповідачі у спірній квартирі проживають постійно, зберігають там свої речі, оплачують комунальні послуги, норми ст. 405 ЦК України як підставу для визнання відповідачів такими, що втратили право користуватися квартирою, не підлягають до застосування.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. Під систематичністю розуміється вчинення двох і більше таких правопорушень.

Колегія суддів вважає, що позивачем не було надано ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, і судом не було здобуто доказів, які б підтверджували факт чинення перешкод позивачу, систематичного руйнування чи псування жилого приміщення відповідачами, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення відповідачами правил співжиття, які б робили неможливим для інших проживання позивача з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу, які б застосовувалися до відповідача виявились безрезультатними.

На думку суду, відповідно до вимог ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України власне факт припинення сімейних відносин з власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені ст.ст. 9, 156,157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені вимогами ст.ст. 156, 157 ЖК України. (Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-24089св06 (ухвала від 31 січня 2007 р.).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому у задоволенні такої скарги апелянту слід відмовити, рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 липня 2015 року залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я.Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Ю.Г. Штефаніца