Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/4539/15 Головуючий у 1 інстанції: Дацюк О.І.
Є.У.№ 336/666/15-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

ОСОБА_2

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запорізький автомобілебудівний завод» та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Запорізький автомобілебудівний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та суми індексації,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з 08.04.2011 року по 25.05.2013 року працював на ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» водієм та був звільнений наказом підприємства від 11.10.2013 року з 25.05.2013 року за власним бажанням. При звільненні з ним не було проведено розрахунок, а саме не виплачено компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1387,8 гривень, у зв'язку з чим за позовом ОСОБА_3 рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.04.2014 року на користь позивача з ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» було стягнуто зазначену компенсацію, яку підприємство фактично перерахувало на рахунок виконавчої служби 31.10.2014 року.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд, стягнути з відповідача суму індексації компенсації за невикористану відпустку з період з 25 травня 2013 року по 31 жовтня 2014 року в сумі 149,81 гривень, а також середній заробіток у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні за цей же період в сумі 51567,85 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Запорізький автомобілебудівний завод» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30343,02 гривень.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Запорізький автомобілебудівний завод» на користь держави судовий збір в сумі 303,43 гривень.

Не погоджуючись з рішенням районного суду ПАТ «ЗАЗ» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій проси змінити оскаржуване рішення та збільшити розмір середнього заробітку, що підлягає відшкодуванню на його користь до 12137гр.24 коп.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. За її змістом Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин сторін, застосував чинне законодавство та ухвалив рішення з урахуванням наданих сторонами доказів.

Так, судом було встановлено, що позивач працював на посаді водія автотранспортних засобів ПАТ "ЗАЗ" з 08.04.2011 року та наказом від 11.10.2013 року був звільнений з 25.05.2013 року на підставі ст. 38 КЗУпП за власним бажанням.

Тож судом встановлений період роботи позивача на підприємстві відповідача.

Раніше між сторонами розглядався інший трудовий спір та стягувалися на користь позивача грошові суми за невикористану відпустку в сумі 1387,8 гривень.

Рішення суду було виконане в ході виконавчого провадження шляхом перерахування стягнутої суми на рахунок Комунарського ВДВС Запорізького МУЮ платіжним дорученням № 146645 від 30.10.2014 року.

Судом було враховано, що позивач подавав різні заяви відповідачеві, в тому числі суперечливі: з проханням надати щорічну відпустку з 27.05.2013 року та про звільнення за власним бажанням з 28.05.2013 року у зв'язку з переїздом на інше постійне місце проживання.

Позивач не надав інших доказів на підтвердження того, що він подавав або надсилав відповідачеві інші зави про звільнення з інших причин, зокрема про звільнення за власним бажанням до 11.10.2013 року.

Також в судовому засіданні позивач не заперечував, що після 25.05.2013 року і до дня отримання трудової книжки на підприємстві не з'являвся, в письмовій формі вимог про здійснення розрахунку не пред'являв.

Таким чином, судом правильно встановлено, що заяву про звільнення за власним бажанням позивач подав відповідачеві 11.10.2013 року, зазначивши про звільнення за власним бажанням з 25.05.2013 року. В судовому засіданні при розгляді в суді першої інстанції позивач підтвердив, що напис на вказаній заяві наступного змісту мовою оригіналу: "Документы зданы в ДОТиП 11.10.2013" здійснено ним власноручно, а підпис на вказаній заяві належить саме йому.

Судом першої інстанції правильно оцінені доводи сторін та враховані фактичні обставини справи. Так, позивач при зверненні з заявою про звільнення у червні 2013 року одночасно подав заяву про надання відпустки, а крім того, в заяві про звільнення, яку ним направлено поштою у червні 2013 року, датою звільнення зазначив 28.05.2013 року. При цьому причиною звільнення вказано переїзд на інше постійне місце проживання, без надання документів на підтвердження зміни місця проживання.

Враховуючи це, суд правильно виходив з того, що за відсутності відповідних документів про причини звільнення у звязку з переїздом, у підприємства на той час не було законних підстав для звільнення позивача відповідно до поданої ним заяви. Інші умови звільнення на той час сторонами не погоджувалися та позивачем не визначалися.

Отже, оскільки позивач при поданні заяви про звільнення у червні 2013 року підставою для звільнення зазначено переїзд на нове місце проживання, але документів на підтвердження цього не надав, та при цьому одночасно заявив про надання відпустки, суд вважає, що позивач не довів наявність у нього поважних причин звільнитися без завчасного двотижневого попередження, та у строк, який він вказав в заяві.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача щодо неправильного нарахування та неправильного визначення часу звільнення, судом першої інстанції були належним чином перевірені та їм надана оцінка.

Так, суд врахував, що фактично останній день присутності позивача на підприємстві до жовтня 2013 року є 25.05.2013 року, та в цей день ним не доведено факт звернення з заявою про звільнення та вимоги про здійснення розрахунку. Також ним не оспорювалась в установленому порядку підстава звільнення, яка у трудовій книжці зазначена "за власним бажанням".

Натомість 11.10.2013 року коли було видано наказ про звільнення позивача обов'язок розрахуватись із ним того ж дня у підприємства виник, можливість перерахувати компенсацію за невикористану відпустку була, оскільки виплата заробітної плати на підприємстві здійснювалась перерахуванням на платіжні картки.

З огляду на викладене, суд, частково задовольняючи позов, правильно визначив як час виникнення обовязку щодо здійснення розрахунку, так і період затримки.

При визначенні розміру компенсації суд врахував наявність справі відомостей про середній заробіток позивача, який визначений з урахуванням того, що останніми двома місяцями, коли працював позивач були березень та квітень 2013 року.

Судом наведений докладний розрахунок з урахуванням положень Постанови КМУ № 100 яка вказує, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Так, наказом голови правління ПАТ "ЗАЗ" № 24 від 04.03.2013 року встановлено з 13 травня 2013 року і до скасування для всіх працівників ПАТ "ЗАЗ" триденний робочий тиждень (понеділок, вівторок, середа) з тривалістю 8 годин, тож суд зазначив, що кількість робочих днів у березні 2013 року складала 12 днів, у квітні 2013 року - 14 днів.

Таким чином розмір середньомісячної заробітної плати позивача складав 2390,66 гривень, середньоденний 183,9 гривень.

Час прострочення виплати компенсації за невикористану відпустку складає 1 повний рік та 19 днів (9 робочих днів у жовтні 2014 року) в період з 12.10.2014 року по 30.10.2014 року. Тож розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 30343,02 гривень, які суд і стягнув з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом було неправильно вираховано розмір середнього заробітку зводяться до переоцінки правової позиції суду щодо методики розрахунку та висновків суду не спростовують.

В частині заявлених позивачем вимог про стягнення індексації компенсації за невикористану відпустку суд відмовив з правильним посланням на ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" № 1282 від 03.07.1991 року, а також пункт 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, які визначають об'єкти індексації грошових доходів населення. Так, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Оскільки компенсація за невикористану відпустку має разовий характер та обчислюється, виходячи з заробітку, який вже проіндексований відповідно до вимог Закону України № 1282, тож індексація такої компенсації фактично буде повторною індексацією та не відповідає вимогам чинного законодавства. Аналогічне роз'яснення викладене у листі № 024-130 від 30.10.2003 року Міністерства праці та соціальної політики України, в якому вказано, що усі виплати, які обчислюються, виходячи із середньої заробітної плати, у тому числі на час щорічної та додаткової відпустки, індексації не підлягають.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не зазначив про необхідність відрахування податку на доходи фізичних осіб з стягненої грошової суми, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення та відмови у позові, а можуть бути вирішені шляхом розяснення судового рішення.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваного рішення суду

Керуючись ст. ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Запорізький автомобілебудівний завод» та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: