Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П., Писаної Т.О., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: Опікунська рада Долинської районної державної адміністрації Кіровоградської області, Новогригорівська Перша сільська рада Долинського району Кіровоградської області, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_7 та її представників: ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 29 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, свої вимоги мотивуючи тим, що від спільного проживання з відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_10 Спільне життя у сторін не склалося, з березня 2011 року вони спільно не проживають, дитина постійно проживала з позивачем та перебуває на його утриманні. Відповідач участі у вихованні дитини не бере, її життям не цікавиться.

05 січня 2014 року батьки відповідача взяли дитину до себе та відмовляються повернути батьку. Відповідач постійно перебуває у роз'їздах, веде розпусний спосіб життя, схильна до зловживання спиртними напоями.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 19 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 29 січня 2015 року, позов задоволено частково.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання її батька - ОСОБА_6: по АДРЕСА_1.

Стягнуто із ОСОБА_7 аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 600 грн щомісячно починаючи з 17 лютого 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 та її представники: ОСОБА_8 і ОСОБА_9 просять скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, або закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач ОСОБА_6 є батьком, а відповідач ОСОБА_7 є матір'ю ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Позивач за місцем проживання характеризується позитивно, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога не перебуває, працює трактористом СФГ «Геліос» Долинського району Кіровоградської області, до складу його сім'ї входять батько, мати і донька ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї ОСОБА_6 сім'я має належні умови для проживання.

Відповідач ОСОБА_7 за місцем роботи характеризується позитивно, що підтверджується довідками-характеристиками від 15 лютого 2013 року та від 12 березня 2014 року.

Згідно з висновком органу опіки та піклування Долинської районної державної адміністрації від 08 травня 2014 року № 01-29/80/1 «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно її малолітньої доньки» з 2011 року дитина проживала з батьком у будинку його батьків. Мати дитини - ОСОБА_7 - їздить на заробітки до Росії, надсилає кошти на її утримання, по приїзду в Україну спілкується з дитиною та має намір брати її до Росії для спілкування.

На даний час малолітня ОСОБА_10 проживає у бабусі ОСОБА_9 - матері ОСОБА_7

Орган опіки та піклування вважає, що не є доцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітньої доньки.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_7 є громадянкою Російської Федерації, не має постійного місця проживання в Україні, більшість часу перебуває в Російській Федерації, де працює та проживає, у зв'язку із чим приділяти багато уваги вихованню своєї доньки ОСОБА_10 у неї немає можливості, а вихованням доньки займається не мати особисто, а бабуся ОСОБА_9

Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Долинської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 21 січня 2015 року № 3 визначено місце проживання дитини ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання її батька ОСОБА_6

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st10> кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st11> суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 141 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_602/ed_2013_07_04/pravo1/T022947.html?pravo=1> мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_670/ed_2013_07_04/pravo1/T022947.html?pravo=1> питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

У ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Пунктом 24 'постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2007_12_21/pravo1/VS98006.html?pravo=1> роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_670/ed_2013_05_16/pravo1/T022947.html?pravo=1>).

Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

Судами попередніх інстанцій вищевикладеного не враховано, належним чином не встановлено особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, не взято до уваги, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач не ухиляється від виконання свої батьківських обов'язків, надсилає кошти на утримання дитини, однак суди дійшли висновку про стягнення з неї аліментів. Крім того, не з'ясували наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, не зазначили обставин для визначення аліментів у твердій грошовій сумі та не обґрунтували розмір стягнутої суми.

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами як першої, так і апеляційної інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що, у свою чергу, призвело до поверхневого вирішення спору.

За таких обставин ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 та її представників: ОСОБА_8 і ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 29 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий Н.А. Горелкіна
Судді:Є.П. Євграфова Ю.Г. Іваненко Т.О. Писана О.М. Ситнік