"27" березня 2015 р.
Справа № 150/140/15-ц
Провадження по справі №2/150/77/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року Чернівецький районний суду Вінницької області у складі:

головуючого судді Суперсона С.П.,

при секретарі - Бровко Д.Г.,

з участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Чернівецького районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу. Вказаний позов обґрунтований тим, що відповідач, отримавши 14.01.2014 року під тиском та погрозами згоду позивача на відчуження належної сторонам на праві спільної сумісної власності квартири, 16.01.2014 року продав вказану квартиру своєму зведеному брату. Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу, продаж квартири вчинено за 407 390,00 грн. Відповідно до статті 70 СК України, позивач має право на половину коштів, отриманих від продажу спільної квартири, тобто на 203 695,00 грн. Проте, вказана сума позивачу сплачена не була. Окрім того, у відповідності до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України ОСОБА_1 має право на повернення вказаної суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3%% річних від простроченої суми. Враховуючи офіційні дані статистики, індекс інфляції за період з квітня 2014 року по грудень 2014 року включно, наростаючим підсумком склав 121,2%, тому збитки від інфляції становлять 43 183,34 грн. 3% річних з суми боргу становлять - 4955,04 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на її користь суму боргу в розмірі 203 695,00 грн., збитків від інфляції - 43 183,34 грн.; 3% річних - 4955,04 грн., також, судовий збір та витрати на правову допомогу.

В судовому засіданні позивач та її представник подали заяву про збільшення позовних вимог, з огляду на те, що позов був складений 03.02.2015 року, коли індексу інфляції за січень 2015 року ще не було опубліковано. Крім того, станом на день розгляду справи збільшився період нарахування збитків від інфляції та відсотків. Інфляція за січень 2015 року становить 103,1 %, за лютий 2015 року - 105,3%, що в загальному наростаючим підсумком становить 108,6%. Отож, індекс інфляції підлягає збільшенню за вказаний період та в загальному, з квітня 2014 року по 25.03.2015 року становить - 64 367,62 грн. Також, у позові було розраховано 3% річних за час прострочки, яка становила 296 днів /по 03.02.2015 року/, які слід теж збільшити, з огляду на те, що справа розглядається 25.03.2015 року. Так, з 03.02.2015 року по 25.03.2015 року минуло 50 календарних днів, що збільшує кількість днів прострочки з 296 днів до 346 днів, що відповідно й збільшує розмір 3% річних з суми боргу на 837,00 грн.

Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що половину коштів, виручених від продажу квартири, а саме 203 695,00 грн., позивачу було сплачено ще до постановлення Вінницьким міським судом рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Доказом, підтверджуючим вказані твердження слугує копія позову ОСОБА_1 про прозрівання шлюбу, в якому зазначено, що спору щодо поділу спільно набутого майна немає. Що ж стосується тверджень позивача про те, що згоду на відчуження квартири вона надала під тиском та погрозами, то вони спростовуться рішенням Вінницького міського суду від 26.01.2015 року про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання письмової згоди як іншого з подружжя та договору купівлі-продажу об'єкта нерухомості недійсним. Вказане рішення Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 03.03.2015 року залишено без змін та відповідно набрало законної сили 03.03.2015 року.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку в сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд дійшов наступного висновку.

Так, в судовому засіданні встановлено, що з 04.11.2011 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду від 10.01.2014 року було розірвано.

В період шлюбу подружжям була придбана квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 44,4 кв.м., житловою площею 18 кв.м., право власності на яку було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3, що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим державним реєстратором Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області Урус А.І. 02.04.2013 року за індексним НОМЕР_1 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №20584344 від 16.04.2014 року, наданим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С.А.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 44,4 кв.м., житловою площею 18 кв. м. являється спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана останнім за час шлюбу.

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч.1,2 ст. 65 СК України).

16 січня 2014 року, відповідно до договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_4 квартиру, належну сторонам.

Як слідує з договору купівлі-продажу та показів відповідача по справі, розрахунок за вказаним договором був здійснений до його укладення, тобто до січня 2014 року.

Окрім того, вказаний договір здійснювався за згодою ОСОБА_1, справжність підпису якої на відповідній заяві засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ткачук М.В. зареєстрованим за №155.

З показів відповідача слідує, що половину виручених від продажу квартири коштів, близько 11 тисяч доларів, ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 З вказаними твердженнями відповідача позивач не погоджується, та й зазначає, що згоду на відчуження квартири надала під тиском та погрозами.

Однак, суд не погоджується з доводами позивача, адже вони спростовуються наданими в судовому засіданні доказами, зокрема позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, в якому позивач зазначає, що спору щодо поділу спільно набутого майна між сторонами немає.

Також, рішенням Вінницького міського суду від 26 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання письмової згоди як іншого з подружжя та договору купівлі-продажу об'єкта житлової нерухомості недійсним, в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Вказане рішення згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області залишене без змін та набрало законної сили 03.03.2015 року.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З ч. 3 ст. 60 ЦПК України слідує, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Отож, суд вважає, що позивачем по справі належним чином не обґрунтовано та не доведено позовні вимоги, а тому вони не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 15, 60, 174, 213 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу .

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення або отримання копії рішення через Чернівецький районний суд Вінницької області.

Повний текст рішення виготовлено у відповідності до вимог статті 209 ЦПК України .

СУДДЯ СУПЕРСОН С.П.