Справа № 22-ц/780/4406/14 Головуючий у І інстанції
Провадження № 88-ц/780/17/15 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 1 22.06.2015
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого: Березовенко Р.В.,

суддів: Воробйової Н.С., Касьяненко Л.І.,

при секретарі: Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року за нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення, усунення перешкод в користуванні житлом, стягнення моральної та матеріальної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення, усунення перешкод в користуванні житлом, стягнення моральної та матеріальної шкоди, посилаючись на те, що з 2004 по 2012 роки він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, від якого має сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Протягом подружнього життя сторонами спільно було збудовано житловий будинок АДРЕСА_1, де вони і проживали разом з колишньою дружиною однією сім'єю.

В ніч на 17-18 січня 2013 року, невідомі йому особи з відома ОСОБА_2 здійснили на нього напад з метою виселення його зі спірного будинку, та погрожуючи подальшими розправами, попередили його про те, щоб він більше не приходив проживати до будинку. Після даного випадку, позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 18.01.2013 року по 12.02.2013 року. Після виходу з лікарні, ОСОБА_3 неодноразово намагався потрапити до спірного будинку, проте, колишня дружина чинила йому перешкоди, не пропускаючи його на територію будинку.

Просив стягнути матеріальні витрати пов'язані з наймом житла в розмірі 21 000 грн. 00 коп., витрати на оплату послуг брокера в розмірі 1 750 грн. 00 коп. та готельного номеру за 16.02.2013р., 17.02.2013р., 18.02.2013 р., 18.03.2013р., 28.09.2013 р. в розмірі 1 784 грн. 75 коп., а також моральну шкоду, завдану йому внаслідок порушення відповідачем його житлових прав, яку він оцінює в розмірі 1 грн.

В свою чергу, ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням позов обґрунтовувала, тим, що після одруження вона з ОСОБА_3 проживали в м. Полтава, та лише з 2006 року переїхали до спірного будинку, який був збудований за рахунок її коштів та коштів її батьків та на сьогоднішній день належить на праві приватної власності їй та її матері.

Також вказувала, що ОСОБА_3 створював їй з дітьми неможливі умови проживання, відключав воду, газ, електроенергію, з метою схилення її до підписання документів про розподіл майна подружжя на його користь. І згодом добровільно відмовився від права користування спірним будинком, вибувши 27.05.2013 року на інше постійне місце проживання, а саме до збудованого ним, хостелу, розташованого в АДРЕСА_2 вивізши при цьому всі свої особисті речі.

Просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, вселено його в будинок АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3судовий збір в сумі 243,60 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 - залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року рішення Броварського районного суду Київської області від 12 червня 2014 року змінено та вселено ОСОБА_3 в 89/200 частину будинку АДРЕСА_1, яка складається з наступних приміщень: цокольного поверху приміщення 1 площею 4,8 кв.м, 2-1 приміщення площею 46,0 кв. м, 2-2 приміщення площею 14,0 кв. м, 2-3 приміщення площею 8,8 кв. м, 2-4 приміщення площею 14,3 кв.м, 2-5 приміщення площею 24,9 кв.м; 3-4 приміщення площею 22,4 кв. м; 3-5 приміщення площею 2,2 кв.м; 3-6 приміщення площею 2,2 кв.м, 3-7 приміщення площею 12,2 кв.м, 3-8 приміщення площею 7,8 кв.м; приміщення першого поверху 2-6 приміщення площею 2,6 кв.м, 2-7 приміщення площею 2,1 кв.м, 2-8 приміщення площею 19,4 кв.м, 2-9 приміщення площею 14,4 кв.м, 3-16 приміщення площею 22,4 кв.м, 3-17 приміщення площею 15,3 кв.м, 3-18 приміщення площею 2,5 кв.м, 3-19 приміщення площею 3,1 кв.м, 3-20 приміщення площею 20,0 кв.м, 3-21 приміщення площею 2,6 кв.м, 3-22 приміщення площею 17,2 кв.м, 3-23 приміщення площею 17,4 кв.м, 3-24 приміщення площею 2,9 кв.м, 3-25 приміщення площею 2,8 кв.м, 3-26 приміщення площею 17,4 кв.м. приміщення другого поверху: 2-10 приміщення площею 17,2 кв.м, 2-11 приміщення площею 22,0 кв.м, 2-12 приміщення площею 23,8 кв.м, 2-13 приміщення площею 11,1 кв.м, 2-14 приміщення площею 18,8 кв.м, 2-15 приміщення площею 4,3 кв.м, 2-16 приміщення площею 14,6 кв.м; приміщення мансарди: 3-46 приміщення площею 23,2 кв.м, 3-47 приміщення площею 32,9 кв.м, 3-48 приміщення площею 2,1 кв.м, 3-49 приміщення площею 3,0 кв.м, всього по житловому будинку 494,7 кв.м, а - відкрита веранда, ганок, огорожа.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду Київської області із заявою про перегляд рішення апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року у зв'язку з нововиявленими обставинами з підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 361 ЦПК України.

Зазначала, що змінюючи рішення суду, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції не звернув уваги на наявність в матеріалах справи рішення Броварського районного суду Київської області від 16 квітня 2014 року про поділ майна подружжя, яке набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2014 року та вселило ОСОБА_3 у весь будинок, а не у виділені йому у власність приміщення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що позивач за первісним позовом ОСОБА_3 повинен був бути вселений в конкретну частину будинку, яка виділена йому на підставі рішення місцевого суду від 16 квітня 2014 року про поділ майна.

Вподальшому, ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року рішення Броварського районного суду Київської області від 16 квітня 2014 року (про поділ майна) та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2014 року скасовано, справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обгрунтовуючи вимоги заяви про перегляд рішення апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року у зв'язку з нововиявленими обставинами з підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 361 ЦПК України, ОСОБА_2 посилалася на те, що ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року рішення Броварського районного суду Київської області від 16 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи й обговоривши доводи заяви, колегія суддів вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень п.3 ч.2 ст.361 ЦПК України підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду.

У пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30 березня 2012 року №4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» роз`яснено, що скасування судового рішення (пункт 3 частини другої статті 361 ЦПК) може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував ухвалене судове рішення скасованим (воно було підставою для ухвалення такого судового рішення) або виходив із нього, хоча прямо й не посилався на нього на підтвердження наявності вказаних обставин, а також якщо наслідком скасування судового рішення є інше за змістом вирішення спору.

Підставою скасування судового рішення може бути лише ухвалене судом судове рішення, а не рішення третейського суду або іншого державного органу. Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного зв'язку судових рішень, зокрема, із того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв'язок, факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи.

З матеріалів справи вбачається, що апеляційний суд ухвалюючи своє рішення від 01 жовтня 2014 року та змінюючи рішення суду першої інстанції від 12 червня 2014 року виходив із того, що суд першої інстанції ( в частині первістних позовних вимог про вселення) не звернув уваги на наявність в матеріалах справи рішення Броварського районного суду Київської області від 16 квітня 2014 року про поділ майна подружжя, яке набрало законної сили на підстави ухвали Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2014 року, і на підставі цього рішення ухвалив нове рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги закону, роз'яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що наведена в заяві ОСОБА_2 обставина є нововиявленою обставиною відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 361 ЦПК України, оскільки підставою для ухвалення рішення апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року стало рішення Броварського районного суду Київської області від 16 квітня 2014 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 25 вересня 2014 року, якими спірне домоволодіння поділено між сторонами по даній справі, і які вподальшому були скасовані ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року.

Таким чином, оскільки судове рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року скасоване, колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року підлягає скасуванню за нововиявленими обставинами.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги, то ОСОБА_2 просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги за зустрічним позовом, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 12 червня 2014 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 30.04.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Октябрського районного управління юстиції м. Полтави зареєстровано шлюб між сторонами.

Від спільного подружнього життя у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

04.08.2006 року ОСОБА_3, як член сім'ї власника будинку ОСОБА_2, за згодою власників будинку був вселений та зареєстрований в житловому будинку АДРЕСА_1 що підтверджується матеріалами справи та не заперечувалося сторонами під час розгляду справи.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Задовольняючи частково позовні вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 був вселений у спірний будинок, як член сім'ї власника житла та добровільно з нього не вибував, тому його порушене право підлягає захисту, а первісний позов про вселення та усунення перешкод в користуванні житлом, стягнення матеріальної та моральної шкоди є частково доведеним та обгрунтованим і позивача за первістним позовом, слід вселити в спірний будинок, а в іншій частині позову - відмовити.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції правомірно вказував, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів не проживання відповідача у квартирі без поважних на то причин, а тому позов є недоведеним та безпідставним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При цьому, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами склались неприязні стосунки, чого не заперечувала сама відповідач за первісним позовом, крім того, як зазначала остання в ході судового засідання, вона сама зібрала та винесла речі бувшого чоловіка з його кімнати на другому поверсі.

Окрім зазначених обставин, апелянт посилається на те, що позивач вивіз речі з будинку, що з точки зору апелянта є свідченням його добровільного залишення спірного домоволодіння.

Натомість, колегія суддів критично розцінює дані доводи апелянта, так як вважає, що вивіз речей з будинку, на який опирається апелянт проводився вимушено, про що були надані відповідні пояснення в суді, а саме, ОСОБА_3, після кількох спроб вселення вирішив забрати частину своїх речей "першої необхідності", які йому на той час були потрібні, однак у будинку знаходиться решта його речей (особисті речі, меблі, оргтехніка).

Також, апелянт посилалась на наявність у Позивача особистої власності за адресою: АДРЕСА_2. Однак, як видно з матеріалів справи Позивач надав витяг, чим підтвердив неправдивість таких свідчень апелянта. Крім того до заперечень позивача по справі, (додатком №1) надається витяг з карти, де зазначене дане приміщення та перелік компаній, які у ньому знаходяться, оскільки дане приміщення є офісним і перебуває в державній власності.

Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 не проживав у спірному будинку саме через неприязні стосунки з ОСОБА_2 та добровільно з даного будинку не виселявся, навпаки постійно чинив спроби вселення, про що свідчить проведення слідчого експерименту від 21.02.2013 року та покази свідків.

Відповідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 109 ЖК України визначає, що виселення із жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом, добровільно або в судовому порядку.

На підставі викладеного колегія суддів не приймає до уваги заперечень апелянта за первісним позовом про те, що позивач добровільно вибув зі спірного будинку. Окрім того, в судовому засіданні не було доведено, що останній має інше жиле приміщення. В цілому, в судовому засіданні не було доведено наявність підстав, передбачених ст. 107 ЖК України, для визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Крім того, колегія суддів вважає посилання апелянта на ст. 107 ЖК України, як на правову підставу зустрічного позову неправильним, так як дана стаття регулює правовідносини між наймачем житлового приміщення та членами його сім'ї, хоча в даному випадку застосуванню підлягають норми, що регулюють правовідносини між власником житлового приміщення та членами його сім'ї (ст.405 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 10 (абз.1) постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо).

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було вірно встановлено, що ОСОБА_3 не проживає у спірному будинку з поважних причин, а саме: через неприязні стосунки з ОСОБА_2, між ним існує спір щодо користування спірним житлом, постійно виникають сварки, скандали, що підтверджується належними та допустимими доказами та незаперечується самими сторонами.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319, 361, 365 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року за нововиявленими обставинами - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 01 жовтня 2014 року скасувати, у зв'язку з нововиявленими обставинами та ухвалити нове судове рішення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: Н.С.Воробйова

Л.І.Касьяненко