Справа № 126/3675/13-ц Провадження № 22-ц/772/612/2015Головуючий в суді першої інстанції Губко В. І.
Категорія 48 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Чуприни В.О.,

при секретарі Богацькій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та поділ його в натурі, -

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01 вересня 1992 року він придбав на ім'я ОСОБА_2 незакінчений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1. На час купівлі спірного нерухомого майна він проживав разом з ОСОБА_2 і перебував з нею у фактичних шлюбних відносинах. 06 травня 1997 року сторони зареєстрували шлюб.

Під час спільного проживання та до укладення шлюбу він почав придбавати будівельні матеріали для добудови житлового будинку, а в період шлюбу будинок був повністю побудований. Окрім цього, він побудував літню кухню, сарай викопав криницю, спорудив огорожу, зробив благоустрій та інше. У результаті проведених будівельних робіт вартість будинковолодіння значно збільшилася.

Актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкту в експлуатацію від 16 липня 2003 року, який затверджений розпорядженням Бершадської районної державної адміністрації № 222 від 17 липня 2003 року житловий будинок ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 прийнятий в експлуатацію.

09 лютого 2005 року шлюб між сторонами розірвано.

Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу з ОСОБА_2, починаючи з липня 1992 року по 06 травня 1997 року; визнати спірне нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя та виділити йому ? частку будинковолодіння АДРЕСА_1.

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області 17 грудня 2014 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з липня 1992 року по 06 травня 1997 року.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_3 ? частку будинковолодіння АДРЕСА_1 другого співвласника, відповідно до варіанту № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи.

Виділено ОСОБА_2 ? частку будинковолодіння АДРЕСА_1 першого співвласника, відповідно до варіанту № 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 433 грн. у рахунок компенсації за відхилення від ідеальної частки.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3 654 грн. судового збору, 5 000 грн. витрат на правову допомогу та 3 200 грн. витрат на проведення експертизи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання : 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частина четверта статті 10 ЦПК України передбачає, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що сторони у період з липня 1992 року по 06 травня 1997 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а спірне майно ними набуто у період їх спільного проживання, внаслідок спільної праці. При цьому до спірних правовідносин суд застосував норми статей 62, 68, 70, 71 Сімейного кодексу України.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Установлено, що 01 вересня 1992 року ОСОБА_4, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_7, купила незакінчений будівництвом, 59% готовності, житловий будинок на земельній ділянці 600 м2 по АДРЕСА_1 (а.с.5-6).

13 грудня 1993 року ОСОБА_4 розірвала шлюб з ОСОБА_8 (а.с.44).

06 травня 1997 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_3 (а.с.9).

Актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкту в експлуатацію від 16 липня 2003 року, який затверджений розпорядженням Бершадської районної державної адміністрації № 222 від 17 липня 2003 року житловий будинок ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 прийнятий в експлуатацію (а.с.7-8).

09 лютого 2005 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.10).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 посилався на те, що з липня 1992 року проживав у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2, а з 06 травня 1997 року - в зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання та до укладення шлюбу він почав придбавати будівельні матеріали для добудови житлового будинку, а в період шлюбу будинок був повністю побудований. Окрім цього, він побудував літню кухню, сарай викопав криницю, спорудив огорожу, зробив благоустрій та інше. У результаті проведених будівельних робіт вартість будинковолодіння значно збільшилася.

Відповідно до п. 1 розділу VІІ «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на вказану вище дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення

фактів, що мають юридичне значення» встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Таким чином, не можна вважати правильним рішення суду про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з липня 1992 року по 06 травня 1997 року, оскільки за чинним на той час законодавством України, яке діяло до 2004 року, встановлення такого факту не передбачалось.

Окрім цього, встановлюючи факт проживання однією сім'єю, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що до 13 грудня 1993 року відповідач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, а відтак не могла перебувати у фактичних шлюбних відносинах з липня 1992 року з позивачем.

Разом з тим, правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Такі спори повинні вирішуватися згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність» та відповідних норм ЦК України, з урахуванням роз'яснень, що містяться у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22

Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами

селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо

розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у

спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 01 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Отже, права і обов'язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, тому правовий режим майна (незакінченого будівництвом будинку), який придбаний відповідачем у 1992 році та зданий в експлуатацію у 2003 року, під час перебування у шлюбі сторонами, і правовідносини між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 із приводу нього, не можуть регулюватися нормами СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи встановлено, що 01 вересня 1992 року ОСОБА_4 купила незакінчений будівництвом, 59% готовності, житловий будинок на земельній ділянці 600 м2 по АДРЕСА_1.

У відповідності зі статтею 227 Цивільного кодексу УРСР цей договір підлягав реєстрації за місцем знаходження будинку після закінчення будівництва. Всі обов'язки по закінченню будівництва покладено на ОСОБА_4 (а.с.5-6).

Актом державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкту в експлуатацію від 16 липня 2003 року, який затверджений розпорядженням Бершадської районної державної адміністрації № 222 від 17 липня 2003 року житловий будинок ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 прийнятий в експлуатацію (а.с.7-8).

Таким чином, для визнання за позивачем ОСОБА_3 права власності на частку в спірному нерухомому майні, він мав надати суду належні та допустимі докази про його участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, надання документів про придбання будівельних матеріалів, без визначення ступеня його участі працею та коштами у придбанні спірного майна не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на половину цього майна.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про встановлення факту та визнання права власності на ? частину майна, суд у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, на ці положення закону уваги не звернув; не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до таких правовідносин; не встановив і не зазначив у рішенні участь позивача у набутті спірного майна.

Окрім цього, висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на належних доказах, що характеризують їх суть для справи, оскільки, крім пояснення позивача та показань свідків, інших доказів у справі немає.

При цьому суд не врахував, що ознаками судових доказів є їх достовірність і достатність.

Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять у предмет доказування. А достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.

Наведені в позові та встановлені судом обставини про те, що позивач під час спільного проживання та до укладення шлюбу почав придбавати будівельні матеріали для добудови житлового будинку, а в період шлюбу будинок був повністю побудований; побудована літня кухня, сарай, викопана криниця, споруджена огорожа та зроблений благоустрій, у результаті чого вартість будинковолодіння значно збільшилася, не є такими, що дають підстави визнавати право спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно.

Долучені до матеріалів справи накладні та інші документи на придбання будівельних матеріалів не свідчать про те, що ці матеріали були використані сторонами саме при будівництві спірного нерухомого майна.

При цьому позивач на надав доказів вартості внесених ним будівельних матеріалів та будівельних робіт витрачених при будівництві будинку за період з травня 1997 року по липень 2003 року (момент прийняття будинку в експлуатацію).

Відповідно до ст. 25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим, судом першої інстанції залишено поза увагою те, що на момент придбання незакінченого будівництвом, 59% готовності, житлового будинку відповідач перебувала у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_7

Згідно зі ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на це уваги не звернув, не залучив ОСОБА_7 до участі у справі, хоча рішення у справі впливає на його права та інтереси.

Дійсно, спірний житловий будинок був зданий в експлуатацію під час перебування сторін у шлюбі.

З акта державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкту в експлуатацію від 16 липня 2003 року встановлено, що рішенням державної технічної комісії індивідуальний житловий будинок ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 прийнятий в експлуатацію, однак у матеріалах справи відсутні докази про введення в експлуатацію сараю, літньої кухні, тощо.

Цей акт є підставою для оформлення права власності на збудований об'єкт та включення його до державної статистичної звітності, однак у матеріалах справи відсутні докази про оформлення відповідачем права власності на спірне нерухоме майно.

З пояснень сторін у судовому засіданні встановлено, що право власності на спірне нерухоме майно не оформлене.

Ухвалюючи рішення про поділ спірного житлового будинку з господарськими спорудами, суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що вказаний будинок на час звернення позивача з позовом та ухвалення рішення не був об'єктом права власності як житловий будинок, що підтверджено матеріалами справи та поясненнями сторін.

Окрім цього, у порушення вимог ст. 152 ЖК України сторони не надали дозвіл на проведення переобладнання і перепланування жилого будинку, відповідно до запропонованих варіантів судової будівельно-технічної експертизи, а суд першої інстанції, у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не сприяв в отриманні такого дозволу.

Що стосується порушення ОСОБА_3 строків позовної давності звернення до суду за захистом порушеного права, то відповідно до роз'яснень, які містяться в абзаці 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_3 не доведено, а відтак це є підставою для відмови йому в задоволенні позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Вирішуючи питання про судові витрати, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_3 необхідно стягнути на користь ОСОБА_2 1 827 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 17 грудня 2014 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок та поділ його в натурі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 827 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ В.В. Оніщук

/підпис/ В.О. Чуприна

З оригіналом вірно: