У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

1 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до об'єднання власників квартир «Дім», ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Конотопської міської ради, про визнання права власності на квартиру, визнання недійсними договору, акта приймання-передачі квартири та свідоцтва про право власності на квартиру і за зустрічним позовом об'єднання власників квартир «Дім» до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Конотопської міської ради, ОСОБА_4, про визнання договору недійсним за касаційною скаргою заступника прокурора Сумської області в інтересах ОСОБА_3 та касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником ОСОБА_5, на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 5 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 10 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У 2003 році ОСОБА_3 звернулася до суду із уточненим під час розгляду справи позовом, посилаючись на те, що 3 серпня 1995 року між нею та ДП «Пересувна механізована колона № 7» АТ «Сумбуд» (далі - ДП «ПМК № 7» АТ «Сумбуд») укладено договір про участь у дольовому будівництві квартири АДРЕСА_1, на виконання якого нею сплачено кошти, проте квартиру їй у встановлений строк передано не було. У 1998 році недобудовані квартири у цьому будинку, у тому числі і квартира НОМЕР_1, передані ВАТ Конотопський завод «Мотордеталь», а пізніше - об'єднанню власників квартир «Дім» (далі - ОВК «Дім»), рішенням загальних зборів якого від 9 жовтня 2002 року вказану квартиру закріплено за ОСОБА_4, яка отримала на неї свідоцтво про право власності. Оскільки квартира була передана ВАТ «Конотопський завод «Мотордеталь», а пізніше - ОВК «Дім» неправомірно, ОСОБА_3 просила визнати за нею право власності на квартиру на підставі договору про участь у дольовому будівництві квартири, визнати недійсним договір та акт приймання-передачі квартири, укладений між ДП «ПМК № 7» АТ «Сумбуд» та ВАТ «Конотопський завод «Мотордеталь», а пізніше - ОВК «Дім» у частині спірної квартири, а також визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру, видане ОСОБА_4

ОВК «Дім» звернулось до суду із зустрічним позовом, зміненим під час розгляду справи, та остаточно просило визнати недійсним договір, укладений 3 серпня 1995 року між ДП «ПМК № 7» АТ «Сумбуд» та ОСОБА_3, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2011 року у позові ОСОБА_3 та у зустрічному позові ОВК «Дім» відмовлено.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 червня 2014 року рішення колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2011 року скасовано у зв'язку з нововиявленими обставинами. Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 02 грудня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 16 лютого 2011 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 5 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 10 грудня 2014 року, у задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОВК «Дім» відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Сумської області в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову і постановити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог; ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 5 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 10 грудня 2014 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами під час неодноразових розглядів справи встановлено, що позивачем надано декілька примірників договорів від 3 серпня 1995 року, зміст умов яких є різним, у тому числі у визначенні вартості квартири та грошової одиниці розрахунків, сторін договору та строків оплати, за яким ДП «ПМК № 7» АТ «Сумбуд» зобов'язалося побудувати та передати ОСОБА_3 квартиру НОМЕР_1. Жодна з копій договорів, долучених до справи, належним чином не посвідчена.

Матеріали справи містять копії прибуткових касових ордерів від 10 серпня 1995 року та 16 січня 1996 року, за якими від ОСОБА_3 прийняті кошти в розмірі 142 200 000 карбованців та 764 400 000 карбованців відповідно.

Також судами встановлено, що рішенням загальних зборів ОВК «Дім» від 30 липня 2004 року, якому передувало укладення договору № 24 від 9 жовтня 2002 року між ОВК «Дім» та ОСОБА_4 на дольову участь у будівництві квартири АДРЕСА_1, спірна квартира НОМЕР_1 розподілена ОСОБА_4, а згідно з рішенням виконкому Конотопської міської ради № 394 від 29 жовтня 2004 року за ОСОБА_4 визнано право власності на цю квартиру і видано відповідне свідоцтво на право власності.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності позовних вимог, зокрема з того, що ОСОБА_3 не надано оригіналу договору від 3 серпня 1995 року № 61-120 про участь у дольовому будівництві квартири НОМЕР_1, не надано нею і доказів щодо належного та повного виконання своїх зобов'язань за цим договором. Також суд дійшов висновку про те, що договором № 2043 від 8 жовтня 1998 року про врегулювання відносин між ДП «ПМК № 7» ВАТ «Сумбуд» і ВАТ «Конотопський завод «Мотордеталь» з передачею спірної квартири ОВК «Дім», а також видачею ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на спірну квартиру права та інтереси ОСОБА_3 не порушені.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову ОВК «Дім», суди виходили з того, що ОВК «Дім» не є стороною договору або власником спірної квартири НОМЕР_1, оскільки квартира належить ОСОБА_4

Проте колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій є передчасними.

Так, за нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» (що діяв на час виникнення спірних правовідносин) громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Частиною першою ст. 15 цього ж Закону передбачено, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

За ст. 151 ЦК УРСР 1963 року в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 161 ЦК УРСР 1963 року зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 162 ЦК УРСР не допускає односторонню відмову від виконання зобов'язання і односторонню зміну умов договору, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суди попередніх інстанцій виходили з їх недоведеності. Зокрема, апеляційний суд вказав, що надані нею декілька примірників договорів від 3 серпня 1995 року № 61-120 про участь у дольовому будівництві квартири НОМЕР_1 є незавіреними в установленому порядку копіями договорів, вони всі мають розбіжності, зокрема, щодо істотних умов договору - складу дольовиків, порядку розрахунку, грошової одиниці розрахунку, строків виділення квартири, але безпосередньо оригінали договорів ОСОБА_3 не надані. Також суд вказав, що нею не надані і докази належного розрахунку за квартиру.

Разом з тим, при розгляді справи в касаційному порядку представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 надала оригінал договору від 3 серпня 1995 року, скріплений печаткою ДП «ПМК № 7» ВАТ «Сумбуд», про участь у дольовому будівництві квартири НОМЕР_1. У касаційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що у 1999 році проводилась перевірка квитанцій про оплату коштів за договором № 61-120 і її результати відображені у доказах, долучених до справи, яким суди оцінки не дали. Також посилалась на те, що у доповнення до договору № 61-120, з ДП «ПМК № 7» ВАТ «Сумбуд» було укладено іншу угоду, за якою на суму несплачених коштів за договором вона самостійно виконала ремонт квартири.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, суд на підставі усіх фактичних даних при виконанні усіх вимог цивільно-процесуального законодавства має встановити: які правовідносини виникли між сторонами, чи існують порушення прав однієї із сторін та чи підлягають вони відновленню.

Оскільки в судових рішеннях не надано оцінки наданому ОСОБА_3 доказу, а суд касаційної інстанції в силу вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, то колегія суддів вважає, що висновки обох інстанцій зроблені з порушенням норм ст. ст. 213, 214 ЦПК України, тому судові рішення підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Сумської області в інтересах ОСОБА_3 та касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 5 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 10 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко Д.О.Остапчук В.О.Савченко