Справа № 366/528/15 Головуючий у І інстанції Слободян Н.П.
Провадження № 22-ц/780/5151/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 15.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

15 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на заочне рішення Іванківського районного суду Київської області від 2 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» про повернення строкового банківського вкладу, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з ПАТ КБ «Приват Банк» 8 300 дол. США одноразовою виплатою готівкою за договором банківського вкладу № SAMDNWFD100 та зобов'язання сплатити відсотки в розмірі 10,5% річних на суму фактично не виплачених коштів згідно п. 4 вказаного договору, за понаднормове користування коштами вкладника.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 21 лютого 2014 року позивач уклав з ПАТ КБ «Приват Банк» договір банківського вкладу № SAMDNWFD100, предметом якого є розміщення в банку іменного строкового банківського вкладу фізичної особи на мінімальний строк 3 місяці, але не більше 366 днів, з виплатою відсотків зі спливом кожного розрахункового періоду на особовий рахунок позивача.

Відповідач згідно умов договору зобов'язався повернути позивачу вклад, нарахувати і сплатити 8 % річних від суми вкладу 21 лютого 2015 року, що становитиме 8 800 дол. США.

З метою повернення належних йому грошових коштів ОСОБА_2 заздалегідь, а саме 30 січня 2015 року звернувся до Іванківського відділення ПАТ КБ «Приват Банк» із заявою про виплату належних йому коштів, на що отримав листа про відмову у їх виплаті в зв'язку з тим, що згідно постанови Правління НБУ від 6 лютого 2014 року за № 49, яка діяла на час звернення, банківські установи було зобов'язано обмежити видачу готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ, тобто банк на даний час не може виконати своїх зобов'язань за договором.

Позивач вказав, що 23 лютого 2015 року відповідач видав через касу обмежену суму 500 дол. США, розраховуючи її не по курсу НБУ, а по комерційному курсу продажу ПАТ КБ «Приват Банку». 24 лютого 2015 року відповідач взагалі відмовив йому у подальшій виплаті, посилаючись на технічну неможливість, та запропонував оформити банківську картку, щоб залишок був перерахований безготівково на неї.

Позивач вважає, що такі дії банку є протиправними та не відповідають вимогам діючого законодавства, а постанова Правління НБУ від 6 лютого 2014 року за № 49 втратила чинність, вона не є підзаконним актом, тому не повинна братись до уваги при здійсненні діяльності і носить лише рекомендаційний характер.

Заочним рішенням Іванківського районного суду Київської області від 2 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 8 300 дол. США одноразовою виплатою готівкою. Зобов'язано ПАТ КБ «Приват Банк» нарахувати відсотки з розрахунку 8 % річних на суму фактично невиплачених коштів, за користування коштами вкладника по день фактичного повернення суми вкладу на користь ОСОБА_2 та сплатити нараховані кошти. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на дату звернення позивача до банку з вимогою видати йому кошти та на поточну дату діяли і продовжують діяти встановлені Національним банком України обмеження для банків щодо видачі готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що кошти, внесені позивачем на депозитний рахунок, підлягають поверненню в силу вимог ст.ст. 526, 1058, 1060 ЦК України. Посилання відповідача на обмеження видачі готівкових коштів в іноземній валюті є безпідставними так, як постанова № 49 є підзаконним нормативно-правовим актом та суперечить засадам цивільного закону.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено договір № SAMDNWFD100 (вклад «Стандарт»), згідно якого клієнт передає банку грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі на мінімальний строк 3 місяці, але не більше 366 днів з виплатою відсотків в розмірі 8 % річних зі спливом кожного розрахункового періоду на особовий рахунок позивача.

Згідно умов зазначеного договору сума вкладу складає 8 105, 75 дол. США, а день повернення вкладу - 21 лютого 2015 року.

21 лютого 2014 року ОСОБА_2 здійснив вклад в іноземній валюті у сумі 8 105, 75 дол. США на вкладний рахунок № НОМЕР_1, що підтверджується наданим платіжним дорученням.

30 січня 2015 року ОСОБА_2 звернувсядо Іванківського відділення ПАТ КБ «Приват Банк» з письмовою вимогою про повернення йому 23 лютого 2015 року внесених за договором коштів та нарахованих на них відсотків одноразовою виплатою готівкою.

На зазначену вимогу ПАТ КБ «Приват Банк» надав відповідь № 15 від 3 лютого 2015 року, в якій відмовив позивачу у виплаті суми вкладу та відсотків, посилаючись на постанову Правління Національного банку України від 6 лютого 2014 року за № 49 «Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютних операцій», в якій банківські установи зобов'язано обмежити видачу готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15 000 грн. на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ.

Також судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що 23 лютого 2015 року відповідач видав позивачу через касу лише обмежену суму 500 дол. США.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності . Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які банк отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув.

Відповідно до ст. 4 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є ЦК України ( ч. 2 ст. 4 ЦК України). Інші органи державної влади України, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і межах, встановлених Конституцією України та законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 56 Закону України «Про Національний банк України» нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно з законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Постанови Правління Національного банку України «Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютних операцій» від6 лютого 2014 року за № 49 та «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» від 29 серпня 2014 року № 540, суперечить положенням Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

На виконання умов договору, позивач здійснив вклад на рахунок банку, в той час, як банк відповідно до п. 4 договору зобов'язаний був повернути цей вклад разом із відсотками за користування коштами 21 лютого 2015 року.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Частиною 1 ст. 1058 ЦК України визначається: за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Крім того, згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 перерахував на депозитний рахунок кошти у сумі 8 105, 75 дол. США. Після закінчення строку розміщення вкладу відповідач відмовився повернути вказану суму позивачу зазначаючи, що банк позбавлений можливості видати кошти, оскільки діє постанова Постанова Правління НБУ№ 49, якою встановлено обмеження щодо видачі готівкових коштів в іноземній валюті.

Однак, відмова ПАТ КБ «Приват Банк» у видачі коштів позивачу з вищезазначеної підстави є необґрунтованою, виходячи з наступного.

Пунктами 1, 3 указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» від 3 жовтня 1992 року встановлено, що з 1 січня 1993 року нормативно-правові акти, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, органами господарського управління та контролю і які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, підлягають державній реєстрації. Нормативно-правові акти набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.

Пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» № 731 від 28 грудня 1992 року зобов'язує міністерства, інші органи виконавчої влади, органи господарського управління та контролю своєчасно подавати на державну реєстрацію нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер; не допускати випадків направлення на виконання нормативно-правових актів, що не пройшли державну реєстрацію та не опубліковані в установленому законодавством порядку.

Пункт 4а Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи та інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 731 від 28 грудня 1992 року, вказує, що державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що зачіпають соціально - економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України

Пунктом 15 зазначеного положення встановлено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, органи господарського управління і контролю направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування. При направленні на виконання та опублікуванні нормативно-правового акта посилання на дату і номер державної реєстрації акта є обов'язковим.

Зі змісту постанов № 49 від6 лютого 2014 року та № 758 від 1 грудня 2014 року, на які посилається в апеляційній скарзі відповідач, вбачається, що вони стосуються невизначеного кола фізичних осіб, а саме будь-якої фізичної особи, в якої є будь-який вклад в валюті в банках, а отже, зачіпає права та інтереси громадян.

За таких обставин, вищезазначені постанови не зареєстровані в Міністерстві юстиції України, а тому не набули чинності і не можуть бути підставою для відмови у видачі готівкових коштів, внесених позивачем на депозитний рахунок.

Крім того, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, банк, відмовляючи у поверненні коштів ОСОБА_2 порушує право власності останнього, що суперечить вимогам законодавства України та принципам міжнародного права.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» відхилити.

Заочне рішення Іванківського районного суду Київської області від 2 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: