Справа № 539/1449/14-ц
Рішення

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2015 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Гудкова С. В.

при секретарі Яценко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення витрат на добудову житлового будинку по АДРЕСА_1 в м. Лубнах Полтавської області в сумі 32 671 грн 00 коп., газового котла в сумі 3 800 грн 00 коп., електролічильника вартістю 800 грн 00 коп. та повернення технологічного інструменту .

Позов мотивований тим, що з 12.07.2007 року позивач перебував у шлюбі з дочкою відповідача. З 2010 року подружжя проживало в будинку відповідача за адресою: АДРЕСА_1 в м. Лубнах Полтавської області. За цей час позивач за свої кошти зробив ремонт цього будинку на суму 32 671 грн 00 коп. Позивач просить відшкодувати свої затрати на відшкодування будинку та повернути йому вартість газового котла та електролічильника, придбані ним.

В свою чергу, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю такого майна:

- скутер QINGQI моделі QM125 T-10M 2007 року випуску,

- пилосос SAMSUNG,

- кришка для СВЧ діам. 25 см,

- мікрохвильова піч SAMSUNG,

- мотор скутера,

- праска,

- електрозварювальний апарат,

- електродрель 2 шт.,

- електролобзік,

- електрорубанок,

- шрубоверт,

- стиплер,

- викрутки 10 шт.,

- шлем мотоциклетний,

- болгарка,

- гідроізоляційна плівка 2 рулона по 50 метрів,

- постільне,

- ковдра дитяча 1.10Х 1.10м,

- ковдра дитяча 1.10Х1.50,

- ножиці,

- рулетки 2 шт. 5 та 8 метрів,

Про визнання за позивачем право власності на ? частину спільного майна та стягнення 6 092 грн 85 коп. вартості цього майна.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю майна:

-10 дисків по металу діаметром 18 см,

- 3 пачки дюбелів 60х60,

- 4 пачки цвяхів по 5 кг,

- пачка цвяхів на вагонку,

- 2 пачки саморізів,

- 3 пачки «клопів» для металопрофілю,

- брезент 4х5 метрів,

- свердла по бетону 6 шт.,

- набір «перів» по дереву,

- 5 пачок підвісів по гіпсокартону,

- музикальні колонки,

- плеєр «ДВД»,

- супутникова тарілка,

- кухонний набір,

- двері вхідні з металу,

- 2 алмазні металеві круги по бетону,

- 2 пачки «крабів»,

- елекрочайник,

- електром'ясорубка,

- міксер,

- двоспальне ліжко

Визнати за ним право власності на ? частину цього майна та зобов'язати відповідача повернути подаровану золоту каблучку.

Позови мотивовані тим, що за час проживання сторін в шлюбі вони набули майно, що відповідно до ст. ст. 60, 70 СК України є їхньою спільною сумісною власністю.

В судовому засіданні ОСОБА_4 свої позови до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 підтримав, прохав їх задовольнити, позов третьої особи - ОСОБА_5 не визнав.

Відповідач ОСОБА_2 позов ОСОБА_4 не визнав, прохав в його задоволенні відмовити.

Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору позов ОСОБА_4 не визнала, свій позов підтримала.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши думки учасників процесу, дослідивши надані докази, суд приходить до переконання, що позови не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав .

Судом встановлено, що 12.07.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.

З 2010 року подружжя проживало в будинку ОСОБА_2, батька ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_2 Полтавської області, який він отримав у власність за договором дарування від 24.07.1989 року.

Також встановлено, що з 2010 року в цьому будинку були проведені ремонтно- будівельні роботи, а саме відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 964 від 06.02.2015 року: прибудова до житлового будинку літ. «А-І», зовнішня стіна житлового будинку літ. «А-І», металеві ворота та паркан всього на суму 27 494 грн 00 коп.

ОСОБА_1 просить стягнути витрати на добудову житлового будинку по АДРЕСА_1 в м. Лубнах Полтавської області в сумі 32 671 грн 00 коп., газового котла в сумі 3 800 грн 00 коп., електролічильника вартістю 800 грн 00 коп., вказуючи на те, що саме він за свої кошти здійснював ремонті роботи в будинку.

При цьому позивач посилається на п. 4 постанови Пленум Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», згідно яких інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Разом із тим, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України та наведених вимог закону для стягнення витрат за будівництво потрібно довести, що дане будівництво було проведено зі згоди власника будинку та з ним була домовленість про це, що є процесуальним обов'язком позивача в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі ВССУ від 01.10.2014 року.

Проте матеріли справи не містять відомостей про те, що між сторонами існувала домовленість провести ремонт будинку внаслідок спільної праці.

Крім того, ОСОБА_2 повністю заперечує сам факт фінансування зятем будівництва, вказуючи на те, що ремонтні роботи повністю були виконані за його рахунок.

Натомість позивач ОСОБА_1 не надав належні та допустимі докази в підтвердження того, що будівельні роботи здійснювались за його кошти .

При цьому суд враховує те, що відповідно до висновку № 964 від 06.02.2015 року судової будівельно-технічної експертизи, в матеріалах справи, що наданні на дослідження, накладні та видаткові накладні не містять інформації щодо даних покупця або назви об'єкта, на який вони виписані, проведення по накладним покупцем оплати.

Відтак, ідентифікувати покупця будівельних матеріалів є неможливим.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат на добудову житлового будинку не підлягає задоволенню через недоведеність позовних вимог.

Також суд не знаходить підстав для задоволення позовів ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 рок № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В порушення приписів вказаної норми сторони, обмежились лише переліченням майна, яке вони вважають спільною сумісною власністю, при цьому не надали жодних доказів на підтвердження джерела і часу його придбання. В матеріалах відсутні будь-які докази щодо купівлі, дарування тощо цього майна.

В судовому засіданні сторони погодили, що частину спільного сумісного майна вони набули у шлюбі за спільні кошти.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Проте це загальне правило діє, якщо в нормах матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов'язків доказування (Ухвала ВС України від 14 квітня 2010 року).

На думку суду, в цьому випадку сам факт визнання сторонами майна спільною сумісною власністю є недостатнім, оскільки таким чином сторони можуть привласнити майно, яке взагалі їм не належить.

За відсутності інших підтверджуючих доказів суд не може вирішити питання про визнання майна спільною сумісною власністю.

Відтак, вказані позови не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 60, 70 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 5-12, 57, 60, 88, 212-215, 218, 224 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат - відмовити .

В позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна - відмовити .

В позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна - відмовити .

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня оголошення рішення суду.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду Гудков С. В.