Провадження №: 4-с/752/93/15
У Х В А Л А

23.10.2015 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Пасинок В.С.

за участю секретаря - Мушта І.С.,

розглянувши скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, -

в с т а н о в и в:

у липні 2015 року скаржник звернулась до суду з вказаною скаргою, в якій просила суд винести рішення, яким визнати дії державного виконавця ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Ярошенко В.М. неправомірними, скасувати постанову від 12.06.2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження та зобов'язати державного виконавця Ярошенко В.М. відкрити виконавче провадження по виконанню судового рішення.

Обґрунтувала останню тим, що 12.06.2015 року державним виконавцем Ярошенко В.М. в порушення вимог законодавства України щодо обов'язковості виконання судових рішень була винесена постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення № 752/10008/14-ц від 21.11.2014 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Вважає вказані дії державного виконавця неправомірними, а постанову такою, що підлягає скасуванню як така, що суперечить вимогам законодавства.

ОСОБА_1 в судове засідання не з»явилась, від останньої надійшло електронне повідомлення про розгляд скарги за її відсутності.

Державний виконавець ВДВС Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві повідомлений належним чином про день та час судового засідання не з»явився, причини неявки не повідомив.

Дослідивши матеріали скарги, суд приходить до висновку про те, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладається на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Стаття 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» встановлює обов'язок державного виконавця сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України.

Частина 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язує державного виконавця використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ст. 11 вказаного закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом встановлено, що 04.03.2015 року рішенням Апеляційного суду м. Києва (справа № 752/10008/14) скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21.11.2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОК «ЖБК «Теремок», треті особи: Служба у справах дітей Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації, ТОВ «»Група компаній «Новий дім-3» про визнання незаконним виключення з членів кооперативу та в цій частині ухвалено нове рішення, яким визнано незаконним виключення ОСОБА_1 з членів ОК «ЖБК «Теремок», оформлене протоколом рішення Загальних зборів № 25/02/14 від 25.02.2014 року. В решті рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21.11.2014 року залишено без змін.

Вказане судове рішення набрало законної сили в установленому ст. 319 ЦПК України порядку.

Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим до виконання на всій території України (ст. 124 ч. 5 Конституції України,ст. 14 ч. ч. 1, 2 ЦПК України). Примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу і здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначений цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в ст. 3 цього Закону.

Згідно ст. 17 вказаного примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи:

1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті;

2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

3) судові накази;

4) виконавчі написи нотаріусів;

5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу;

8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу;

9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»;

10) рішення (постанови) суб'єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу;

11) рішення Національного банку України про застосування до банку, філії іноземного банку заходу впливу у вигляді накладення штрафу.

Аналіз вказаних положень Закону, а також його вимог в цілому, положень цивільно-процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що у примусовому порядку виконуються державним виконавцем рішення суду в цивільних справах, якими задоволені позовні вимоги про присудження боржника до виконання певних дій, зокрема, щодо присудження майна, грошових коштів, відібрання дитини, поновлення на роботі, виселення, вселення, примусовий обмін жилого приміщення, тощо.

Рішення про відмову в позовах про присудження, про визнання і встановлення фактів і правовідносин та перетворення правовідносин (перебування громадянина на утриманні, визнання договору недійсним, розірвання шлюбу, тощо) не потребують примусового виконання. Рішення про визнання і перетворення правовідносин не потребують примусового виконання внаслідок їх загальної обов'язковості згідно ст. 14 ЦПК України і виступають підставами для їх реалізації іншими способами.

Як встановлено в ході розгляду скарги, виконавчий лист з виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 04.03.2015 року щодо визнання незаконним виключення ОСОБА_1 з членів ОК «ЖБК «Теремок», оформлене протоколом рішення Загальних зборів № 25/02/14 від 25.02.2014 року не видавався, виходячи з положень ст. 14 ЦПК України, тобто в силу своєї загальнообов'язковості, що, до речі, було роз'яснено скаржнику листом Голосіївського районного суду м. Києва вих. № к-20/2015 від 25.03.2015 року (а.с. 9).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі

неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом.

Отже, на думку суду, вимоги скаржника не ґрунтуються на законі і в їх задоволенні слід відмовити.

В той же час аналіз матеріалів справи дає підстави суду для висновку про те, що всі проведені державним виконавцем дії були вчиненні ним у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження» та за їх чіткого дотримання, в межах його повноважень, через що у суду відсутні підстави для висновку про порушення прав скаржника, які б підлягали захисту.

Зазначеного висновку суду скаржником не спростовано та доказів на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 387 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

З огляду на викладене, керуючись ст. ст. 19, 55 Конституції України, ст. ст. 17, 18, 19, 25, 26 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 10, 11, 57-60, 137, 383-389 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві - відмовити.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя В.С. Пасинок