АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі Абдуллаєвій Е.Б.

за участю: представника позивача Коршун О.А.,

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, свої вимоги обгрунтовуючи тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1, а позивач ТОВ «Рада» є житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує даний будинок. Відповідач, отримуючи житлово-комунальні послуги, не сплачує їх вартість в повному обсязі, заборгувавши, із урахуванням зменшення розміру позовних вимог за період часу з 01.12.2006 року по 31.11.2014 року 7655,40 гривень, з урахуванням 2 738,62 гривни суму індексу інфляції за вказаний період та 916,95 гривень вартості 3% річних від заборгованої суми.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року позовні вимоги було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6, на користь ТОВ «Рада» 6405,98 гривень. заборгованості за житлово-комунальні послуги, 1367,12 гривень інфляційної складової боргу, 617,24 гривни 3% річних.

Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, де ставив питання про його скасування та постановлення нового про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначаючи про порушення судом норм ст. ст. 118, 119 ЦПК України, які полягають у тому, що суд не мав права розглядати позов ТОВ «Рада» у частині вимог, які не були предметом заяви про видачу судового наказу, тобто, з січня 2012 року по березень 2014 року. Судом встановлено, що ТОВ «Рада» звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з нього заборгованості за житлово-комунальні послуги в березні 2013 року за період з грудня 2005 року по січень 2012 року, а ухвалою суду від 28 березня 2013 року позивачу було відмовлено у прийнятті даної заяви з підстав наявності спору про право. А відтак, позов заявлений про стягнення заборгованості за період, що виходить за межі періоду, зазначеного у заяві про видачу судового наказу, на два роки, тому, суд повинен був відмовити у відкритті провадження у справі у цій частині вимог.

Апелянт та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили суд її задовольнити.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнала та просила суд відмовити у її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що 9.06.2003 року ТОВ «Рада» та ОСОБА_6 уклали договір про участь у витратах на утримання будинком та прибудинкової території. 6.05.2009 року ОСОБА_6 звертався до ТОВ «Рада» з повідомленням про не продовження дії цього договору з 10.06.2009 року.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з вимог ч.2. ст. 625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до ст.162 ЖК України плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

За положеннями п.5 ч. 3 ст.20 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, оскільки позивач не просив суд поновити йому трирічний строк звернення до суду і не надав доказів поважності його пропуску, а представник відповідача наполягала на застосуванні строку позовної давності, суд вважав необхідним застосувати даний строк з березня 2010 року і стягнути на користь позивача суму заборгованості за житлово - комунальні послуги (період: з березня 2010 року по листопад 2014 року) у розмірі 6 405,98 гривень.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення яким, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ч. І, ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт вказував на те, що суд при постановленні рішення не звернув увагу на те, що передбачені п. 2.2.12 додаткові послуги не віднесені законодавством до житлово - комунальних послуг, і відповідно не є складовою тарифу, що встановлюється органом місцевого самоврядування для виконання послуг з утримання будинків.

Між тим, слід відзначити, що договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території укладений між сторонам в порядку ЦК України, п.2.2.12 не визнавався недійсним, не скасовувався і не змінювався, а також відносно нього сторони не укладали додаткові угоди, які б змінювали його смислове значення.

Крім того, як вбачається із розрахунку заборгованості наданого позивачем, ним починаючи з 2009 року було припинено нарахування відповідачу до щомісячної оплати додаткових послуг ( а.с. 5-7).

На думку колегії суддів, не заслуговують на увагу посилання апелянта про припинення дії цього договору між сторонами по справі саме з 10.06.2009 року, оскільки позивач і після вказаної дати продовжив надавати відповідачу житлово-комунальні послуги, від отримання яких останній не відмовився, при цьому після вказаної дати ОСОБА_6 продовжив сплачувати на рахунки ТОВ «Рада» вартість використаних житлово-комунальних послуг, згідно квитанцій за період червня 2011 року по квітень 2014 року, що не суперечить положенням Закону України „Про житлово - комунальні послуги".

При зверненні до суду з даним позовом товариство ставило питання про стягнення заборгованості за період з 01.12.2006 року по 31.11.2014 року. Відповідач заявив про застосування строків позовної давності до існуючих правовідносин. А відтак, суд першої інстанції задовольняючи вимоги виходив з того, що строк давності повинен відраховуватись не з 30.04.2014 року, як вказує представник відповідача - з дня звернення з позовом до суду, а з березня 2013 року - з дня звернення до суду з заявою про видачу судового наказу, тобто з дня коли особа реалізувала своє право для його захисту в судовому порядку.

На думку колегії суддів, такі висновки суду першої інстанції не узгоджуються із чинним законодавством. Так як початок перебігу строку позовної давності з дня звернення позивача з заявою про видачу судового наказу може бути застосований лише в тому випадку коли судовий наказ було видано на підставі такої заяви. В даному випадку позивачу було відмовлено у видачі судового наказу.

А відтак, до існуючих правовідносин слід було застосувати положення ч. І ст.256 ЦК України, де позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 257 України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З урахуванням положень ч. І ст.256 ст. 257 ЦК, а також заяви позивача про застосування строків позовної давності, колегія суддів вважає, що до стягнення із відповідача на користь товариства підлягає за період з 01.11.2011 року по 01.11.2014 року підлягає сума 3 534, 50 гривень із яких - 2 556,87 гривень заборгованості за житлово-комунальні послуги, 503,70 гривни інфляційних витрат, 230,33 гривень - 3 % річних.

Також апелянтом вказувалось на те, що рішення суду не містить у собі доводів щодо неприйняття наданого ним котрозрахунку нарахованих та сплачених платежів.

Наданий розрахунок суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки він не спростовує правильність розрахунків наданих позивачем.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням вищевказаного рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК України про часткове задоволення заявлених вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року скасувати та постановити нове, за яким:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» 2 556,87 гривень заборгованості за житлово-комунальні послуги, 503,70 гривни інфляційних витрат, 230,33 гривень 3 % річних та судовий збір у розмірі 243,60 гривень, всього 3 534,50 (три тисячі п'ятсот тридцять чотири) гривень.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: