АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Бреславського О.Г., Перепелюк І. Б.

секретар Окармус О.М.

за участю відповідачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1, ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_1, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_4, служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи без самостійних вимог ОСОБА_4, служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про припинення дії іпотечного договору за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2015 року,

встановила:

У грудні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_4, служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення.

У подальшому позовні вимоги було уточнено.

Позивач зазначав, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № CVSNG0000016 від 01 березня 2007 року, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 10000 доларів США з сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27 лютого 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_1 01 березня 2007 року було укладено договір іпотеки № CVSNG0000016, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 належним чином не виконує взятих на себе кредитних зобов'язань, внаслідок чого, станом на 12 листопада 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 19961,33 дол. США, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, шляхом її продажу, а також виселити відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з вказаної квартири.

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» із зустрічним позовом.

Посилаючись на збільшення без її відома обсягу основного зобов'язання ОСОБА_4 та розміру відсотків за кредитним договором, просила припинити договір іпотеки, укладений між нею та банком.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CVSNG00000016 від 01 березня 2007 року в розмірі 19961,33 дол. США звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 53,10 кв. м, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № CVSNG00000016 від 01 березня 2007року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1, власника вказаної квартири договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину (договору) купівлі - продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У частині вимог про виселення відповідачів з квартири відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення з 05 листопада 2008 року дії договору іпотеки відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення районного суду в частині відмови у задоволенні вимог щодо виселення та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обстави, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у позові в частині вимог про виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки, суд першої інстанції виходив з безпідставності таких вимог.

Такий висновок суду є правильним.

У справі встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № CVSNG0000016 від 01 березня 2007 року, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 10000 доларів США з сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27 лютого 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою ОСОБА_1 01 березня 2007 року було укладено договір іпотеки № CVSNG0000016, згідно з умовами якого ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Предмет іпотеки придбано не за рахунок отриманих ОСОБА_4 кредитних коштів, що визнається сторонами у справі.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справах №6-39цс15, №6-1892 цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Рішення суду першої інстанції про відмову у виселенні відповідачів відповідає указаним нормам права та правовій позиції Верховного Суду України.

У зв'язку з цим доводи апелянта про порушення судом норм матеріального права є необґрунтованими.

Апелянт посилається на норми Закону України «Про виконавче провадження» та зазначає, що питання надання відповідачам іншого житла можливе на стадії виконання рішення суду.

Проте відповідно до ст. 109 ЖК України постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині виселення зводилися до виселення відповідачів без надання іншого постійного жилого приміщення.

Позивач не зазначав про необхідність забезпечення відповідачів іншим постійним жилим приміщенням, не посилався на наявність такого приміщення, що є обов'язком саме позивача.

Тому доводи апелянта про те, що суд з власної ініціативи мав з'ясовувати питання щодо наявності іншого житла для відповідачів, у т.ч. за місцем їх реєстрації, є безпідставними й такими, що не ґрунтуються на нормах процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, ухвалено та підставі повно з'ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді : О.Г. Бреславський

І. Б. Перепелюк