Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
І м енем У к р а ї н и
23 жовтня 2015 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді - Черенкової Н.П.,
при секретарі Ковальовій Я.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сприяння молодим науковцям і обдарованої молоді фонду "Факел" про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, -
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернулася суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати у розмірі 265 750, 86 грн.
У підтвердження своїх вимог позивач вказала наступне.
Наказом від 19.10.2010 року звільнена з посади виконавчого директора товариства за п. 4 ст.40 КЗпП України.
Рішенням Центрального суду від 11.02.2013 року з відповідача на її користь стягнено 24 931, 50 грн. грошової компенсації за невикористані відпустки під час роботи з 2005-2010 років.

Оскільки на момент звернення до суду з даним позовом рішення суду не виконано, позивач і просила, з посиланням на вимоги ст.ст.116,117 КЗпП України, ст.2 ч.2 ЗУ "Про оплату праці" про задоволення позову, вважаючи часом затримки належних до сплати сум з 20.10.2010 року по 01.12.2014 року, тобто 1471 добу, із розрахунку 65 942 грн. : 365 днів х1471 день.

Позивач до судового засідання не з*явилась, направила свого представника ОСОБА_2 .

Представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив про розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача у судове засідання не з?явився, надав суду заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін.

Обставини справи, встановлені судом.

Згідно наказу № 4-к від 10.01.2005 року, ОСОБА_1 була прийнята на посаду виконавчого директора ТОВ « СМНОМФ « Факел «.

Наказом № 7 від 19.10.2010 року, ОСОБА_1 було звільнено на підставі ст.40 п.4 КЗпП України.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 20.07.2012 року було змінено рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.05.2012 року та стягнуто з ТОВ "СМНОМФ "Факел" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 2 285, 68 грн.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.02.2013 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , стягнуто з ТОВ "СМНОМФ "Факел" на її користь компенсацію за всі щорічні невикористані відпустки за період роботи з 2005-2010 років у розмірі 24 931,50грн.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 16.04.2013 року дане рішення суду залишено без змін.

05.07.2013 року старшим державним виконавцем Заводського ВДВС ММУЮ Фатхундіновою К.С. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 04.06.2013 року на виконання вказаного рішення суду.

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби ММУЮ в ході даного виконавчого провадження.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 05.12.2013 року скарга задоволена частково, та зобов*язано державного виконавця вийти за місцем знаходження майна боржника та здійснити його опис та арешт.

Постановою від 09.06.2015 р. виконавче провадження завершене в зв*язку з виконанням.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» №17 від 1995 року ( з послідуючими змінами) передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Згідно ст. 2 вказаного закону, основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Відповідно ч. 1 ст. 12 даного Закону норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Згідно ст. 34 компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Законом України «Про відпустки» №2 від 1997 року ( з послідуючими змінами) ержавні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України ( 254к/96-ВР ), цим Законом, Кодексом законів про працю України ( 322-08 ), іншими законами та

нормативно-правовими актами України.

Згідно ст. 3, ч. 1 ст. 21 вказаного закону, за бажанням працівника, у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Згідно ч. 4 ст. 24, ст. 28 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією.

Особи, винні в порушенні законодавства про відпустки, несуть відповідальність згідно з законодавством.

Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку слід виходити з того, що згідно ст. 83 КЗпП України, вона може бути стягнута на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Якщо працівник з не залежних від нього причин не використав щорічну відпустку, суд на підставі ст. 238 КЗпП України стягує грошову компенсацію за всі дні не використаної відпустки.
За приписами ст. 116 КЗпП України, якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред*явлення вимоги про розрахунок, а в разі спору про розмір сум, належних працівникові, виплаті підлягають не оспорювані суми.
Однак, відповідач не провів розрахунок, як вбачається із матеріалів справи, з причини прогулу, відсутності даних бухгалтерського обліку щодо наявності боргу, неправомірних дій виконавчого директора Літвіненко О.П. та передачі матеріалів до слідчих органів.
За такого, судовим рішенням на підставі звітів індивідуальних відомостей про застраховану особу УПФУ в Центральному районі, вимог п.7 Порядку обчислення середньої заробітної плати і стягнуто компенсацію за невикористані відпустки у кількості 138 днів.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За статтею 117 ч.2 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішений на користь працівника. Якщо спір вирішено частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Однак, враховуючи вищевикладене, а також те, що мав місце спір щодо використаних відпусток та наявності заборгованості, відсутність рішення щодо стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку, часткове задоволення позовних вимог, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.
У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та суд захищає ці права у спосіб визначений законом.
За такого, порушене право ОСОБА_1 було поновлено судовими рішеннями щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та стягненням грошової компенсації за невикористані відпустки.
Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін , а за такого, суд не виходить за межі позовних вимог, і вважає, що у спосіб, вибраний позивачем, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
В силу ст. 88 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст. 526, 530, 536, 543, 611 ЦК України, ст. 10, 60, 212 - 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сприяння молодим науковцям і обдарованої молоді фонду "Факел" про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області в строки, та порядку, передбаченому ст.ст. 293-296 ЦПК України.

Суддя Н.П. Черенкова