Справа № 664/4789/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2015 року Цюрупинський районний суд

Херсонської області

в складі: судді Никифорова Є.О.,

при секретарі Імшеницькій К.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Цюрупинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у якому просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 935 від 02.10.2014 року, видане на імя ОСОБА_4 приватним нотаріусом Цюрупинського нотаріального округу ОСОБА_5 та визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, посвідчений 19.20.2014 року за № 200 приватним нотаріусом Цюрупинського нотаріального округу ОСОБА_7

Позивач свої позовні вимоги підтримала та пояснила, що 19.07.2012 року померла її мати ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з якою вона проживала на момент її смерті. Після смерті матері відкрилася спадщина на належні їй 45/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: Херсонська область, м. Цюрупинськ, вул. Самарця, 101. У встановлений законом строк з заявами про прийняття спадщини звернулися вона, її батько ОСОБА_6 та її брат ОСОБА_4.

02.10.2014 року на імя відповідача ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 63/160 часток вказаного спадкового майна. Частка батька склала 9/160, але за життя він на встиг оформити своїх спадкових прав. Останній також мав право на обовязкову частку у спадщині, а також на ? частину спадкового майна, оскільки він особисто добудовував будинок, збільшивши його площу на 2/3 станом на 2003 рік порівняно з тією площею, що мати отримала у власність за договором дарування та у спадщину, що не було прийнято до уваги нотаріусом при видачі свідоцтва. Безпідставним є визначення батьківської частини в розмірі 9/160, а тому при видачі свідоцтва були порушені її права, зменшено частку у спільному майні.

11.06.2014 року помер ОСОБА_6 Після його смерті зясувалося, що 19.02.2014 року ним складений заповіт на користь ОСОБА_2 Ознайомившись з заповітом батька в неї виникли сумніви в тому, що заповіт був дійсно підписаний саме ним, оскільки вона добре знала почерк батька. Також сумнів у дійсному волевиявленні батька викликало те, що відповідачі зрідка відвідували батька, лише тричі після смерті матері. Крім того, згадування у заповіті дочки відповідача ОСОБА_9 викликало сумнів у його законності, оскільки з нею у батько не було ніяких родинних стосунків. Вказане, на думку позивача, свідчить про те, що батько не знав що підписував або не розумів значення своїх дій.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що на його думку свідоцтво про право на спадщину видано згідно з законом, ніяких прав позивача порушено не було, позовні вимоги є необґрунтованими.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що підстави для визнання заповіту недійсним відсутні.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що вона проживає по сусідству з родиною ОСОБА_2 та знаходилася з померлими ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у нормальних відносинах. Наскільки їй відомо батьки пустили свою дочку ОСОБА_11 проживати до свого будинку. Після цього з нею постійно виникали конфлікти. Батьки ОСОБА_1 вирішили, що частину будинку, що належить ОСОБА_8 треба заповісти сину ОСОБА_12, оскільки у нього троє дітей, але немає власного житла. Тому був складений заповіт на його користь. Після смерті ОСОБА_8 ОСОБА_1 наполягала щоб батько заявив свої права на спадщину, оскільки він має на це право. Сам ОСОБА_6 не бажав вступати у спадкові права, оскільки вважав, що сини його з дому не виженуть. В січні місяці 2014 року ОСОБА_6 сказав їй, що ОСОБА_1 побила його. Після цього ОСОБА_6 вирішив скласти заповіт на користь сина. З березня 2014 року стан здоровя ОСОБА_6 погіршувався, оскільки у нього було хворе серце. Проте, він весь час був при памяті. Свідок здійснювала догляд за ОСОБА_6 до його смерті у червні 2014 року.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідка, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.07.2012 року померла ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про її смерть. Після її смерті з заявами про прийняття спадщини звернулися: син спадкодавця ОСОБА_4, дочка спадкодавця ОСОБА_1, чоловік спадкодавця ОСОБА_6. На момент відкриття спадщини був чинний заповіт ОСОБА_8, посвідчений нотаріально 27.06.2012 року, згідно з яким належну спадкодавцеві ? частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та відповідну частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою: Херсонська область, м. Цюрупинськ, вул. Самарця, 101 остання заповіла ОСОБА_4 На момент відкриття спадщини спадкодавець мала право власності на 45/100 частин вказаного житлового будинку. Право на обовязкову частку у спадщині мав чоловік спадкодавця ОСОБА_6 02.09.2014 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину на 45/200 частин вказаного будинку. За заявою спадкоємця ОСОБА_4 в звязку з граматичними і технічними помилками було видано нове свідоцтво від 02.10.2014 року вже на 63/160 частин із зазначенням реконструкції частини сараю літ. «Б» в прибудову літ. «а1» як самочинно збудованої та про її не включення до складу спадщини. В подальшому, за заявою ОСОБА_4 в звязку з переробленням технічної документації 01.12.2014 року було видано нове свідоцтво без зміни часток та без зазначення про наявність самочинного будівництва. Крім того, 11.06.2014 року помер ОСОБА_6, який за життя не оформив своїх спадкових прав після смерті ОСОБА_8 19.02.2014 року ОСОБА_13 склав заповіт, посвідчений нотаріально, яким все своє майно заповідав ОСОБА_2. Зазначений заповіт був чинний на момент відкриття спадщини. З заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 звернулися ОСОБА_1, ОСОБА_2

Зазначене підтверджується копіями матеріалів спадкових справ, що долучені судом до матеріалів цивільної справи.

Стаття 1216 ЦК України вказує, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Згідно зі ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з розясненнями, що викладені у п. 27 Постанови ПВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину видане особі, що зазначена спадкодавцем у заповіті, а також спадкоємцю, що відповідно до ст. 1241 ЦК України, мав право на обовязкову частку у спадщині, тобто особам, що мають право на спадкування. Позивач, в свою чергу, не може спадкувати за законом, оскільки наявний заповіт, та права на обовязкову частку у спадщині не має. Заповіт ОСОБА_8 не визнано у встановленому порядку недійсним. Твердження позивача про наявність у ОСОБА_6 права на ? частину спадкового майна суд до уваги не приймає, оскільки 45/100 частин будинку належали ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 19.03.1964 року та свідоцтва про право на спадщину від 20.11.1973 року, а тому є її особистою власністю. Крім того, права ОСОБА_6 за його життя на частку будинку в звязку з його участю у будівництві та інших підстав у встановленому порядку визнані не були, з відповідними позовами останній не звертався.

Позивачем також не враховано, що замість свідоцтва від 02.10.2014 року було видано також свідоцтво від 01.12.2014 року.

Вказане свідчить про те, що з видачею свідоцтва про право на спадщину від 02.10.2014 року спадкових прав позивача не порушено, а тому підстави для визнання вказаного свідоцтва недійсним відсутні.

Частина 2 ст. 1257 ЦК України передбачає, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з положеннями статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що позивачем в ході судового розгляді не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що волевиявлення ОСОБА_6 не було вільним і не відповідало його волі. Позивачем до початку розгляду справи по суті не було заявлено клопотань про витребування доказів необхідних для призначення необхідних експертиз, не заявлені клопотання про призначення почеркознавчої, посмертної судово-психіатричної експертизи для вирішення питань, що потребують спеціальних знань. Так, позиція позивача в цій частині вимог ґрунтується лише на припущеннях про невідповідність підпису спадкодавця в документах та нерозуміння заповідачем в момент підписання заповіту значення своїх дій, але зазначені обставини не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи.

Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним заповіту також є необґрунтованими.

Судові витрати у справі слід віднести на позивача, оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1216, 1217, 1241, 1257, 1301 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовити.

На рішення протягом десяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Херсонської області через Цюрупинський районний суд.

Суддя Є.О. Никифоров