Апеляційний суд Житомирської області
Справа №293/1559/14-ц Головуючий у 1-й інст. Васильчук С. Ф.
Категорія 2 Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Григорусь Н.Й., Талько О.Б.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про припинення права власності на частку у спільному майні, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 13 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй належить 7/18 частини житлового будинку АДРЕСА_2. Третій особі ОСОБА_3 належить 6/18 частина даного будинку, а відповідачу ОСОБА_2 - 5/18. Частки будинку визначені відповідно до рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 15.10.2009 року.

Належні їй та ОСОБА_2 частки складають квартиру № 1 спірного будинку, у якій зареєстрована та фактично проживає вона. Між нею та відповідачкою склалися вкрай неприязні стосунки з приводу користування даною квартирою. Вона іншого житла не має, проживає в даній квартирі, підтримує її належний стан, сплачує за комунальні послуги. Відповідачка ж в квартирі не проживає, мешкає та зареєстрована у м. Києві, де має своє житло, спірну квартиру не утримує, її частка у спільному майні є незначна. Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 15.10.2009 року визначено, що розділити спірну квартиру між ними неможливо, переобладнанню вона також не підлягає через зношеність.

За наведених обставин, позивачка просила ухвалити рішення, яким припинити право власності відповідачки на частку у спільній частковій власності вказаного будинку та визнати за нею право власності на дану частку. В якості компенсації виплатити відповідачці кошти, які зберігаються на депозитному рахунку суду, внесенні нею та стягнути на свою користь судові витрати.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 13 липня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_2 на 5/18 ідеальних часток будинку АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_1 право власності на вказаних 5/18 ідеальних часток будинку, які належали ОСОБА_2

Виплачено ОСОБА_2 грошову компенсацію в сумі 77 тис. 180 грн., яка перебуває на депозитному рахунку Черняхівського районного суду.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 210 грн. за проведення експертизи та на користь держави судовий збір у розмірі 1 015 грн.40 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема зазначає, що посилання суду, що частка будинку не може бути виділена в натурі та, що дана обставина встановлена рішенням суду є безпідставним, оскільки у виділі в натурі було відмовлено у зв'язку з недоведеністю обставин справи, а також у зв'язку з тим, що не було заявлено клопотання про додаткову експертизу та не погоджено варіанти розподілу спірного будинку з відповідними організаціями, але ніяким чином не у зв'язку з неможливістю виділення в натурі. Водночас, в тому самому рішенні суду зазначено про наявність шести варіантів розподілу домоволодіння між сторонами.

Також вказує, що позивач не навів доводів та не надав доказів того, що спільне користування майном не можливе саме з вини відповідача.

Крім того суд не взяв до уваги, що спірний будинок належить трьом власникам на праві спільної часткової власності. Жодного рішення про виділ окремих квартир або розподіл будинку в натурі між власниками ніким не приймалось.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов до висновку, що припиненням права власності відповідачки не завдасть істотної шкоди її інтересам та інтересам членів її сім'ї, а тому відповідно до вимог ч.1 ст.365 ЦК України це є підставою для припинення права відповідачки на частку у спільному майні.

При цьому суд виходив з того, що частка відповідачки у спільній частковій власності на будинок є незначною;

- частки відповідачки та позивачки, відповідно до рішення Черняхівського райсуду від 15 жовтня 2009 року не можуть бути виділені в натурі та поділені;

- спільне користування майном є неможливим через неприязні стосунки, які склалися між позивачкою та відповідачкою з приводу користування квартирою №1, яка і складається з часток сторін;

- кімнати, які складають квартиру №1 є частками позивачки та відповідачки, які є прохідними і переобладнання, виділення їх в окремі приміщення є неможливим;

- відповідачка та її сім'я забезпечені іншим житлом у м. Києві, де вони зареєстровані та фактично постійно проживають.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можливо з огляду на наступне.

Відповідно до ст.316, 317 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно до ст.321 ЦК - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Відповідно до ч.1 ст.365 ЦК України - право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Як підтверджено матеріалами справи та не оспорюється сторонами по справі, співвласниками будинку АДРЕСА_2 є позивач ОСОБА_1, якій належить 7/18 ідеальних частин будинку, відповідач ОСОБА_2, якій належить 5/18 ідеальних частин будинку та третя особа ОСОБА_3, якому належить 6/18 ідеальних частин будинку.

Житлова площа будинку становить 69,3 кв.метрів (а.с.11).

Частки спірного будинку визначені відповідно до рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 15.10.2009 року.

Тобто, наведене свідчить, що частки співвласників у будинку є майже рівними та значними, що спростовує висновок суду про те, що частка відповідачки у спільній частковій власності на будинок є незначною.

Також матеріалами справи доведено, що будинок на дві квартири, як вказує позивач, не поділений, жодного відповідного рішення про виділ окремих квартир в спірному будинку не приймалось, питання про розподіл в натурі спірного будинку між трьома співвласниками не ставилось, а відповідно не було прийнято жодних рішень з даного приводу.

Крім того, судовим рішенням від 15.10.2009 року, на яке посилається позивач обґрунтовуючи позов, відповідачу у виділі частки в натурі було відмовлено у зв'язку з недоведеністю обставин справи, а також у зв'язку з тим, що не було заявлено клопотання про додаткову експертизу та не погоджено варіанти розподілу спірного будинку з відповідними організаціями, але ніяким чином не у зв'язку з неможливістю виділення в натурі. Водночас, в цьому ж рішенні суду зазначено про наявність шести варіантів розподілу між сторонами даного домоволодіння.

Відтак, висновок суду про те, що будинок поділений на дві квартири і кімнати, які складають квартиру №1 відповідно до часток позивачки та відповідачки, є прохідними і їх переобладнання, виділення в окремі приміщення відповідно до рішення суду та висновку експертизи є неможливим, не ґрунтується на матеріалах справи.

Разом з тим, як доведено матеріалами справи, а саме свідоцтвом про право власності на житло, яке долучено до матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 є одним із трьох співвласників квартири АДРЕСА_1, загальна площа якої становить 63,8 кв.м. При цьому, довідкою №770 від 24.09.2015 року підтверджено, що у вказаній квартирі мешкають та зареєстровані шість осіб.

Тому висновок суду про те, що відповідачка забезпечена іншим житлом не в повній мірі відповідає обставинам справи.

Також, є необґрунтованими висновки суду, що спільне користування спірним будинком є неможливим через неприязні стосунки, які склалися між позивачкою та відповідачкою з приводу користування спірним майном, не підтверджені матеріалами справи, такі висновки зроблені судом на припущеннях, що заборонено процесуальним Законом.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в рішенні від 03.04.2013 року №6-12цс13, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Сукупність наведених обставин та наявних у справі доказів дає підстави для висновку, що висновок суду першої інстанції про наявність передбачених законом підстав для припинення права відповідачки на частку у спільному майні, якою є 5/18 ідеальних часток житлового будинку, виходячи з того, що припиненням права власності відповідачки не завдасть істотної шкоди її інтересам та інтересам членів її сім'ї, та визнання за ОСОБА_1 права власності на вказану частку, не ґрунтується на матеріалах справи та нормах закону, які регулюють спірні правовідносини.

Відтак, доводи апеляційної скарги колегія суддів визнає обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції таким, що постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись ст. ст.209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 13 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді