Провадження № 22-ц/779/2061/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Івано-Франківської міської ради, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відділ Держземагенства у м. Івано-Франківську про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору дарування частини земельної ділянки та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 04 серпня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, Івано-Франківської міської ради, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відділ Держземагенства у м. Івано-Франківську про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору дарування частини земельної ділянки та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи. Апелянт вказує, що оскаржуваним рішенням власнику будинковолодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку площею 0,0647 га, однак конфігурація земельної ділянки та її межі не відповідали межам та конфігурації ділянки, вказаним в матеріалах поквартальної зйомки та матеріалам викопіровки з планшета архітектури. Відповідно в межі цієї ділянки ввійшла частина земельної ділянки, що була закріплена за будинковолодінням АДРЕСА_2. Тим самим, порушується її право та право інших жильців будинку на приватизацію цієї ділянки та отримання в користування її частини, що відповідає частці приватизованих квартир та інших приміщень у вартості будівель та споруд.

Натомість, судом не прийнято до уваги письмових доказів, які ці обставини підтверджують: копію плану присадибної ділянки по АДРЕСА_1, яка належить відповідачу; висновку спеціалістів державної інспекції сільського господарства та висновку спеціаліста щодо зміщення межі орієнтовно на 1м в бік будинковолодіння № 22.

Аналогічно необґрунтовано суд вважав, що оскільки нею погоджено межі ділянки попередньому власнику, то відповідно відсутні мотиви в задоволенні позову і з цих підстав. При цьому суд не прийняв до уваги, що незалежно від погодження чи відмови у погодженні суміжниками меж земельної ділянки міська рада зобов'язана була в силу своїх повноважень і обов'язків перевірити на відповідність земельному законодавству технічну документацію перед її погодженням і прийняттям рішення про передачу у власність земельної ділянки. Крім того, при вирішенні справи судом не застосовано до спірних правовідносин норми земельного законодавства, що регулюють ці питання.

З цих підстав просила рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник ОСОБА_5 доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представники Івано-Франківської міської ради, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відділу Держземагенства у м. Івано-Франківську в судове засідання не з'явилися будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції з врахуванням положення ст. 61 ЦПК України виходив з того, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.10.2012 року, залишеним в цій частині без змін рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04.03.2013 року, встановлено, що позивач погоджувала межі земельної ділянки попередньому власнику суміжної ділянки, і саме по цій межі ОСОБА_3 встановила огорожу. Відтак, вважав, що цим рішенням підтверджено безпідставність доводів позивача щодо незаконного позбавлення її та інших мешканців будинку АДРЕСА_2 права користування частиною земельної ділянки - прибудинкової території. Оскільки як і при прийнятті міською радою рішення про передачу ОСОБА_7 у власність земельної ділянки, так і при укладенні договору дарування частини цієї ділянки відповідачу будь-яких порушень закону, прав та інтересів позивача не встановлено, суд відмовив у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При цьому як передбачено ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири №4 та земельної ділянки площею 0.0108 га (з яких ділянка №1 - площею 0.0018 га та ділянка №2 - площею 0.090 га) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських приміщень та споруд по АДРЕСА_2. При цьому, як вбачається із плану зовнішніх меж земельної ділянки Державного акту на право приватної власності на землю від 17.09.1997 року серії НОМЕР_1, земельна ділянка №2 від А до Б межує із земельною ділянкою ОСОБА_4 (а.с.11-12).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_2 посилалась на те, що у власність ОСОБА_4 було передано частину прибудинкової території будинку АДРЕСА_2, чим порушується її право та право інших жильців будинку на приватизацію цієї ділянки та отримання в користування її частини, що відповідає частці приватизованих квартир та інших приміщень у вартості будівель та споруд. Саме з цих підстав просила визнати незаконним та скасувати рішення міської ради від 29 вересня 2007 року, відповідно визнати недійсним договір дарування частини земельної ділянки та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3

Відповідно до положень ст. 118 ЗК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, в тому числі для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідний орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Як вбачається з технічного паспорту на житловий будинок (домоволодіння) по АДРЕСА_1, затвердженого 14.10.1996 року Івано-Франківським ОБТІ, згідно генерального плану схеми м. Станіслава за будинком АДРЕСА_1 власником якого є ОСОБА_8, закріплено земельну ділянку розміром 745,82 м.кв. При цьому загальна площа ділянки по фактичному користуванні, як підтверджується планом присадибної ділянки, становить 658,5 кв.м. Як видно з наведених письмових документів межа земельної ділянки проходить по стіні літньої кухні, позначеної на плані присадибної ділянки літерою Б (а.с.62-64). В подальшому межа земельної ділянки не змінювалася.

З'ясовано, що ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.01.1997 року є спадкоємцем померлого чоловіка ОСОБА_8 На її замовлення було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку на території АДРЕСА_1 (а.с.52-65).

Як вбачається із акту встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі спеціалістами ТзОВ «Галичина геоінформ» в присутності представників міського управління земельних ресурсів, землекористувача та суміжних землекористувачів проведено встановлення та відновлення в натурі меж земельної ділянки, площею 0,0647 га. При цьому зауважень з боку представників міського управління земельних ресурсів та суміжних землекористувачів, в тому числі ОСОБА_2, при встановленні меж земельної ділянки не виявлено.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Івано-Франківської міської ради «Про матеріали міського управління земельних ресурсів, щодо передачі громадянам у власність та надання в користування земельних ділянок» від 29 серпня 2007 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки та у приватну власність ОСОБА_7 передано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0647 га по АДРЕСА_1 (а.с.8). На підставі цього рішення ОСОБА_4 видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 17 січня 2008 року.

В подальшому, відповідно до договору дарування частини земельної ділянки від 10 квітня 2008 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 частину земельної ділянки площею 0,0334 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, розташовану на землях, що знаходяться на території Івано-Франківської міської ради (а.с.9). 03 червня 2008 року на підставі вказаного договору відповідачу видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. Як вбачається із плану меж земельної ділянки цього Державного акту межівником земельної ділянки ОСОБА_3 від точки В до Г є позивач ОСОБА_2 (а.с.10).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2012 року частково задоволено позов ОСОБА_2 до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_3 про зміну меж земельної ділянки. Зобов'язано ОСОБА_3 демонтувати збірно-розбірний металевий гараж, який знаходиться на відстані 35 см. від стіни житлового будинку АДРЕСА_2 та демонтувати суцільну огорожу, приблоковану до стіни цього будинку. В решті вимог відмовлено (а.с.98-101).

Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2013 року заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2012 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов'язання демонтувати металевий гараж і бетонну огорожу скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов'язано ОСОБА_3 привести у відповідність огорожу, а саме зменшивши її висоту до 1.5 м. В решті рішення залишено без змін (а.с.89-96).

Даними рішення також встановлено, що позивач погоджувала межі земельної ділянки попередньому власнику суміжної ділянки, і саме по цій межі ОСОБА_3 (набувач частини суміжної земельної ділянки згідно договору дарування) встановила огорожу.

Відповідно до ст. 61 Цивільно-процесуального кодексу України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного переконання, що позивачем не надано належних доказів, що під час приватизації земельної ділянки ОСОБА_7 у її власність передано частину земельної ділянки ОСОБА_2 Відтак, оскаржуваним рішенням міської ради будь-яких законних прав та інтересів позивача не порушено, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні її позовних вимог.

При цьому судом вірно критично оцінено висновок №05/05-15 інженерно-технічного експертного дослідження, складений 26 травня 2015 року на замовлення адвоката, оскільки таке дослідження проведено на підставі візуального обстеження та співставлення такого обстеження з технічною первинною документацією. В той же час, позивачем не заявлялось клопотання про призначення експертизи щодо встановлення накладки земельних ділянок.

Враховуючи, що інші позовні вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання незаконним рішення міської ради, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив і у їх задоволенні.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 04 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський