Провадження № 22-ц/783/4007/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Шумської Н.Л.

з участю секретаря Бадівської О.О.

та з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення, -

встановила:

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено повністю.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» 243,60 грн. судового збору.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24 березня 2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Галицького районного суду м. Львова від 30.12.2014 року - залишено без задоволення (а.с. 93).

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі покликається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р. №1304-VII, відповідно до якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Крім того, зазначає, підстав для виселення мешканців зазначеної вище квартири немає. Просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 квітня 2006 року між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №KF KF 38637, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 415 000,00 дол. США, з кінцевим терміном повернення 06 квітня 2016 року під 12,5% річних /а.с. 5-7/.

Відповідно до п. 1.4. вищевказаного кредитного договору, позичальнику надається кредит для придбання та ремонту вантажного автомобіля /а.с. 5/.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 29 вересня 2006 року між позивачем та ОСОБА_2, ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Левченко Л.Г., відповідно до якого в іпотеку було передано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка складається з однієї житлової кімнати житловою площею 29,0 кв.м. та кухні /а.с. 8-10/.

Судом також встановлено, що відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1, виданого 11 серпня 2006 року Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради згідно з розпорядженням №1083 від 11 серпня 2006 року, зареєстроване в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 22 вересня 2006 року (в порядку приватизації державного житлового фонду).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11.10.2012 року у цивільній справі № 2-3225/11 позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено повністю та звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_2 та ОСОБА_4 /а.с. 7/.

Задовольняючи позов, враховуючи наявність рішення Галицького районного суду м. Львова від 11.10.2012 року, яке набрало законної сили, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог щодо виселення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком.

Згідно із ч.1,2 ст. 39 цього Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Встановлено, що передана в іпотеку квартира, що належить відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності, була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, і в кредитному договорі від 06.04.2006 року зазначено, що кошти надаються для придбання та ремонту вантажного автотранспорту , а не для придбання квартири, загальною площею 57,8 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Вищенаведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року у справі у № 6-39 цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Приймаючи доводи апеляційної скарги та ухвалюючи нове рішення по суті заявлених позовних вимог, апеляційний суд, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи та перевіривши доводи скарги, прийшов до висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відтак, згідно п.1,3,4 ч.1ст.309 ЦПК апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про відмову в задоволенні позову.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення з квартири АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий М.М. Шандра

Судді: Н.П. Крайник

Н.Л. Шумська