АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/9171/13-ц 22-ц/774/1328/К/15
Справа № 210/9171/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/1328/К/15 суддя Костенко В.В.
Категорія - 27 ( ІІІ ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Булах К.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 08 квітня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, упущеної вигоди та моральної шкоди.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2,

представник відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» - ОСОБА_4, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» (надалі ПАТ АБ «Південний»), ОСОБА_5 нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу, упущеної вигоди та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24 квітня 2001 року між ним та ПАТ АБ «Південний» було укладено договір банківського вкладу №260, на умовах якого він вніс у касу банку грошові кошти в сумі 15 000,00 доларів США, з урахуванням додаткових угод до цього Договору, на строк до 21 лютого 2002 року з процентною ставкою 4% річних.

Крім того, у травні 2001 року сторони уклади Додаткову угоду про обмеження права позивача отримувати кошти і накопичені проценти до виконання ним умов кредитного договору №209 від 15.05.2001 року.

Погасивши заборгованість по кредиту, ОСОБА_2 звернувся до ПАТ АБ «Південний» із заявою про повернення банківського вкладу, однак кошти йому не повернули, у звязку з чим він був змушений звернутися до суду та рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 08 серпня 2011 року стягнуто з ПАТ АБ «Південний» на його користь заборгованість за цим Договором у розмірі 77 445, 23 грн.

Зазначене рішення суду виконане відповідачем лише 19 березня 2012 року, а тому позивач вважає, що має право на стягнення процентів за порушення строків виконання зобовязань за договором валютного вкладу у розмірі 4% річних, виходячи із положень пункту 1.1. цього Договору.

Оскільки, позивач протягом тривалого часу (майже десять років) неправомірно притримував повернення банківського вкладу, позивач вважає, що він має право на стягнення упущеної вигоди, яку він мав би можливість отримати, якби у цей період розмістив кошти в інших банківських установах, розмір процентної ставки за депозитами у яких значно перевищує чотири відсотки, на умовах отримання яких він розміщував кошти у 2001-2002 роках.

Крім того, тривалим неправомірним неповерненням належних позивачеві коштів та намаганням банку довести, що саме позивач видавав розпорядження на списання цих коштів, а тому банк не має перед ним жодних зобовязань, ОСОБА_2 завдано моральних страждань, які виявилися у душевних хвилюваннях та побоюваннях, що значна сума коштів (що на початку 2000-х років становила вартість трикімнатної квартири) взагалі не буде йому повернута.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 12 лютого 2014 року прийнято відмову ОСОБА_2 від заявлених позовних вимог відносно відповідача ОСОБА_5 нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з ПАТ АБ «Південний» на його користь: заборгованість у вигляді річних процентів за порушення строків виконання зобовязань за договором валютного вкладу №260 від 24 квітня 2001 року в сумі 316 доларів США, упущену вигоду в сумі 5 692,99 доларів США, моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн. та понесені судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 08 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ АБ «Південний» на користь ОСОБА_2 заборгованість за депозитним вкладом у вигляді 3% річних за період з 21 лютого 2011 року по 19 березня 2012 року включно у загальній сумі 1 899,00 грн. та судові витрати пропорційно до задоволеної на користь позивача суми заявлених позовних вимог у розмірі 229,40 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на п.п. 3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України. Зокрема, судом невірно визначено розмір процентів за порушення строків виконання грошового зобовязання та не взято до уваги рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 08 серпня 2011 року, яке набрало законної сили та в якому зазначено про стягнення таких відсотків саме у розмірі 4% річних, тобто по даному питанню вже створено судовий прецедент та суд не мав права вдаватися до переоцінки вже встановлених фактів. Суд не взяв до уваги, що договір укладено в іноземній валюті, а тому стягненню підлягають кошти у доларах США. Стягнення ж суми у гривнях відбулося незаконно та за курсом НБУ, що не відповідає ставці, яка діяла на момент ухвалення рішення по справі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення упущеної вигоди, суд не врахував, що якби банк повернув йому грошові кошти вчасно, то він мав би можливість розмістити їх на новий строк та отримати доходи.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд послався на те, що кримінальна справа за фактом зловживання службовими особами КФ АБ «Південний» закрита, однак не взяв до уваги, що моральна шкода була завдана позивачеві внаслідок неправомірного притримання банківською установою належних йому грошових коштів значний проміжок часу.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ПАТ АБ «Південний» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника відповідача ПАТ АБ «Південний» - ОСОБА_4, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги і письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 квітня 2001 року між ОСОБА_2 та Акціонерним банком «Південний», правонаступником якого є ПАТ АБ «Південний», був укладений договір валютного вкладу № 260 (з виплатою відсотків після закінчення строку дії договору), відповідно до умов якого вкладник (ОСОБА_2В.) передав банку власні кошти в сумі 15 000 доларів США шляхом внесення їх готівкою в касу Банку строком до 24 липня 2001 року з нарахуванням 6% річних (а.с. 15).

Додатковими угодами №1 від 24.07.2001 року, №2 від 24.10.2001 року, №3 від 20.12.2001 року та №4 від 21.01.2002 року внесено зміни до Договору валютного вкладу № 260 від 24 квітня 2001 року та визначено його дію на строк до 21 лютого 2002 року з нарахуванням відсотків на залишок коштів по рахунку виходячи із процентної ставки 4% річних (а.с. 16-19).

15 травня 2001 року між тими ж сторонами було укладено додаткову угоду до Договору валютного вкладу № 260 від 24 квітня 2001 року, якою було обмежено право ОСОБА_2 отримати ці кошти і накопичені проценти до виконання ним умов кредитного договору №209 від 15 травня 2001 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 08 серпня 2011 року стягнуто з ПАТ АБ «Південний» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором валютного вкладу №260 від 24 квітня 2001 року в сумі 77 445,23 грн. (а.с. 20-23), яке було виконане ПАТ АБ «Південний» 20 березня 2012 року.

Спір виник з приводу відшкодування банківською установою (ПАТ АБ «Південний») вкладнику (ОСОБА_2В.) чотирьох відсотків річних від простроченої суми на підставі ст. 625 ЦК України за період з 21 лютого 2011 року по 20 березня 2012 року, упущеної вигоди та моральної шкоди.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи з відповідача на його користь три відсотки річних за період з 21 лютого 2011 року по 19 березня 2012 року, суд першої інстанції керувався нормами ст. 625 ЦК України та виходив з того, що договір валютного вкладу №260 від 24 квітня 2001 року не містить іншого розміру відсотків.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

З матеріалів справи вбачається, що кошти за договором валютного вкладу №260 від 24 квітня 2001 року, із врахуванням наступних змін та доповнень до нього, підлягали виплаті вкладнику 01 червня 2002 року, однак фактично були повернуті лише 20 березня 2012 року.

Таким чином мала місце затримка виплати коштів по вкладу поза строками встановленими договорами.

Відповідно до постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 травня 2013 року у справі № 6-39цс передбачені договорами проценти по банківським вкладам підлягають стягненню за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також 3% річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як встановлено судом першої інстанції та на цьому наполягав позивач ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, ним заявлено позовні вимоги саме про стягнення відсотків за прострочення виконання грошового зобовязання, передбачених статтею 625 ЦК України, а не про стягнення передбачених договором банківського вкладу відсотків за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику. При цьому, позивач вважає, що договором банківського вкладу було визначено відповідальність за затримку виконання грошового зобовязання у вигляді чотирьох відсотків річних.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

За таких обставин, враховуючи те, що кошти за договором банківського вкладу були повернуті лише 20 березня 2012 року, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

З визначеним судом першої інстанції періодом проведення нарахування трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобовязання (з 21 лютого 2011 року по 19 березня 2012 року включно) колегія суддів погоджується, оскільки такий розрахунок здійснено в межах заявлених позовних вимог.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача у порядку ст. 625 ЦК України чотирьох відсотків річних від простроченої суми, оскільки положеннями цієї статті надано право на відступлення від визначеного цієї статтею відсотка (у розмірі трьох відсотків річних) лише за наявності відповідного застереження у договорі, а, як вбачається із договору валютного вкладу №260 від 24 квітня 2001 року, із врахуванням наступних змін та доповнень до нього, цим договором передбачено відповідальність за невиконання або неналежне виконання обовязків згідно з діючим законодавством України (п. 3.1.).

Доводи позивача щодо визначення умовами договору валютного вкладу №260 від 24 квітня 2001 року відповідальності за прострочення виконання зобовязань у розмірі чотирьох відсотків річних є необґрунтованими та суперечать умовам цього Договору, пунктом 1.1. якого визначено «нарахування відсотків на залишок коштів на рахунку виходячи із відсоткової ставки чотири відсотки річних», що за своєю правовою природою є відсотками по банківському вкладу, нарахування та виплата яких передбачена нормами ст. 1058, ч.ч. 1, 5 ст. 1061 ЦК України, та які мають нараховуватися та виплачуватися незалежно від нарахування грошових коштів передбачених статтею 625 ЦК України.

При цьому, доводи апеляційної скарги про те, що по даній справі вже є рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 08 серпня 2011 року, яким створено судовий прецедент та стягнуто на користь позивача у порядку ст. 625 ЦК України кошти за прострочення виконання зобовязань у розмірі чотирьох відсотків річних від простроченої суми, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

При цьому, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

Разом з тим, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 355 ЦПК України (ч. 2 ст. 214 ЦПК України).

Таким чином, при виборі і застосуванні правової норми до правовідносин сторін, суд повинен діяти виключно на підставі Конституції України, законів та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, та з урахуванням висновків Верховного Суду України.

Отже, визначення певного порядку застосування правової норми Дзержинським районним судом м.Кривого Рогу, при ухваленні рішення суду від 08 серпня 2011 року, жодним чином не створює судового прецеденту та не звільняє суд від обовязку встановлення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин справи, та правової норми, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, що й було здійснено судом першої інстанції при вирішенні даного спору.

При цьому, стягнення рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 08 серпня 2011 року з ПАТ АБ «Південний» на користь ОСОБА_2 у порядку ст. 625 ЦК України коштів за прострочення виконання зобовязань у розмірі чотирьох відсотків річних від простроченої суми не можна вважати преюдиційним фактом, оскільки норми ч. 3 ст. 61 ЦПК України стосуються обставин справи, встановлених судовим рішенням, а не порядку вибору норм права та їх застосування до правовідносин сторін.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що судом неправомірно стягнуто відсотки за прострочення виконання валютного грошового зобовязання (долари США) у національній валюті України (гривнях) за курсом, який не відповідає курсу, встановленому Національним банком України на день ухвалення рішення, колегією суддів встановлено наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закони України «Про зовнішньоекономічну діяльність» та «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

У абз. 2, 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам розяснено, що, у разі предявлення позову про стягнення коштів в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

З вказаного вбачається, що у даному випадку суд може стягнути в іноземній валюті лише суму банківського вкладу та відсотки, тоді як 3 відсотки річних за прострочення виконання грошового зобовязання, передбачені ст. 625 ЦК України, стягуються в іноземній валюті з переведенням в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд, у порушення ст. ст. 214, 315 ЦПК України, зазначене в повній мірі не врахував та стягнув з відповідача суми, передбачені ст. 625 ЦК України, в іноземній валюті у перерахунку у національну валюту України за курсом, що не відповідає курсу, встановленому Національним банком України на день ухвалення рішення.

Так, офіційний курс долару США по відношенню до національної валюти України гривні станом на день ухвалення рішення по справі (08 квітня 2015 року) було встановлено 2350,6033 гривень за 100 доларів США, а тому до стягненню підлягають три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобовязання у розмірі 5 584,80 грн. (237,59 доларів США х 23,506033 гривень).

У звязку з викладеним, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, та збільшує розмір трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобовязання стягнутих з ПАТ КБ «Південний» на користь ОСОБА_2 з 1 899 грн. до 5 584,80 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2. про стягнення упущеної вигоди, суд першої інстанції, виходячи з положень закріплених у ст.ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного висновку щодо недоведеності вказаної вимоги.

Як закріплено в ч.ч.1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обовязок щодо доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача.

Для застосування ст. 22 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки.

Проте, не можна вважати, що за умови отримання депозиту та нарахованих процентів від відповідача позивач поклав би отримані грошові кошти на депозит до іншого банку. Відтак твердження про наявність упущеної вигоди буде помилковим.

Вкладення грошових коштів на депозит не є звичайними обставинами, а залишається на розсуд вкладника, а тому відсутні підстави для застосування ч. 2 ст. 22 ЦК України.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачу заподіяні збитки і що він мав намір зробити вклад саме цих коштів у інший банк та на інших умовах, і що неповернення відповідачем суми вкладу позбавило позивача скористатися своїм правом та розмістити їх в іншому Банку і отримати реальну можливість одержати доходи за рахунок цих коштів.

Покладення на відповідача відповідальності у формі відшкодування збитків за нездійснення свого права суперечить в цілому принципам юридичної відповідальності, що настає за порушення саме зобовязань.

Тому підстави для стягнення на користь позивача упущеної вигоди відсутні, а доводи апеляційної скарги в цій частині є незаконними та необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ст. 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ч.1 ст. 1167 ЦК України).

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди», суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що регулюються Договором валютного вкладу № 260 від 24 квітня 2001 року, яким не передбачено відшкодування моральної шкоди, та параграфом 3 «Банківський вклад» глави 71 розділу ІІІ Книги п'ятої «Зобов'язальне право» Цивільного кодексу України, нормами якого стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено.

Отже, суд дійшов вірного висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню і доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 08 квітня 2015 року в частині розміру трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобовязання стягнутих з ОСОБА_3 акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» на користь ОСОБА_2 змінити, збільшивши цей розмір з 1 899 гривень до 5 584 (пять тисяч пятсот вісімдесят чотири) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: